Кейти Хикман

Тайната порта

Тайната порта #1

Тази книга се посвещава на сина ми Люк — Нур Айнайя, „Светлина на очите ми“, който беше там от самото начало.

Стъпки отекват в паметта

през прохода, по който не поехме,

към врата, която не отворихме,

към градината с розите. Моите думи отекват

така във вашето съзнание.

Т. С. Елиът, „Четири квартета“ — „Бърнт Нортън“[1]

Благодарности

Бих искала да благодаря на Дорис Никълсън от Ориенталската читалня на библиотека „Бодлеън“, която бе така добра да издири за мен цялото дарение на Пол Пиндар, както и да ми помогне в разчитането на сирийските и арабските текстове. Много благодаря на Силке Акерман от Британския музей, задето ми помогна да се ориентирам в сложната механика на астролаба. Благодарности и на Зиаудин Сардар, доктор Екмеледин Ихсаноглу и професор Оуен Джинджърич за разговорите относно ислямската астрономия и астрономията на Коперник, на Абду Филали-Ансари за съветите му във връзка с арабските транскрипции и най-вече на Джон и Долорес Фрийли, които, когато за първи път започнах проучванията за тази книга преди дванайсет години, се превърнаха в най-забавните и щедри на време мои екскурзоводи из Истанбул — някогашния и настоящия. Благодарности и на професор Лиза Жарден, Рейна Люис, Шарлот Блуфелд, Мелани Гибсън, Морийн Фрийли, Саймън Хюси, Том Ине, доктор Дейвид Мичел и на моя агент Джил Коулридж. Дълбоки благодарности и на Люси Грей и Фелис Шьонфелд, които ми помагаха толкова самоотвержено да поддържам в ред дома и семейството си по време на трите години, които посветих на написването на тази книга.

Бих искала да благодаря на А. К. Грейлинг за неизброимите му, старателни препрочитания на различните редакции на „Портата на птичарника“, както и за поемата на Силия. И накрая, но не по значение, благодаря на всички от издателство „Блумсбъри“ както в Лондон, така и в Ню Йорк, но най-вече на моя редактор Александра Прингъл, без чиято помощ и невероятни дипломатически умения този роман никога нямаше да бъде написан.

Пролог

Оксфорд

В наши дни

Пергаментът беше с абаносовия цвят на стар чай, крехък като осланен есенен лист.

Малкото парче хартия беше прегънато внимателно на три така, че се събираше идеално между страниците на книгата. Върху една от прегъвките се виждаше воден знак. Елизабет погледна бързо към заглавието в каталога — Опус астрономикус кворум прима де сфера планетариум — и после отново сгъна листа.

Открих го!

Гърлото й се стегна. За момент си остана така, напълно вцепенена. Библиотекарят беше с гръб към нея, приведен над количка с книги. Елизабет вдигна очи към часовника на отсрещната стена — седем без пет.

Разполагаше само с пет минути до затварянето на библиотеката, а може би и по-малко. Звънецът вече отдавна бе иззвънял и повечето читатели си събираха нещата и се подготвяха за излизане. Но въпреки това Елизабет все още не бе в състояние да събере сили, за да отвори листа. Вместо това взе внимателно книгата, разтвори я нежно и бавно я приближи към лицето си. „Внимателно, не бързай!“ — напомни си мислено.

А после, със затворени очи, познатото предпазливо котешко подушване. И веднага я заля онзи познат аромат — на стар прах, примесен с лек полъх на камфор. След това дойде и морето — да, това определено беше море. И нещо друго, но какво? Елизабет вдиша отново, но този път леко.

Рози. Тъга.

Остави бавно книгата на мястото й. Ръцете й трепереха.

Първа глава

Константинопол

31 август 1599 година, през нощта

— Мъртви ли са?

— Момичето — да.

Елегантно телце с две тънки златни верижки на деликатните глезени лежеше проснато по корем сред възглавниците на пода.

— А другото тяло?

Еврейката Есперанца Малхи — кира[2] на валиде султан[3], приближи фенера си към лицето на второто тяло, отпуснато в странна поза на дивана. От джоба на робата си извади малко огледалце, инкрустирано със скъпоценни камъни, и го насочи към ноздрите. Макар и едва видимо, повърхността на стъклото се запоти.

— Не, ваше величество, още не.

Скрита в сенките до прага на малката стая, Сафийе[4] — валиде султан, майката на Божията сянка на Земята, повдигна падналия на гърба й воал върху раменете си и потрепери, въпреки че нощта беше топла. Смарагдът с размери на гълъбово яйце на пръста й улови светлината от фенера на Есперанца и проблесна като котешко око.

— Но няма да е за дълго, нали? Какво мислиш?

— Не, няма да е за дълго, ваше величество. Да изпратя ли да повикат лекаря на султана?

— Не! — гласеше резкият отговор. — Никакъв лекар! Все още не!

Двете се обърнаха към умиращата фигура, просната на дивана — масивна купчина мека черна плът. На пода до дивана имаше преобърнат поднос с разпръснато наоколо съдържание. Тънки петна от някаква тъмна течност — храна или повръщано, проблясваха подобно на нишки паяжина сред възглавниците. Друга тънка черна ивица пълзеше от ухото на фигурата.

— Отрова?

— Да, ваше величество — кимна леко Есперанца. — Вижте! — приведе се и вдигна нещо изпод купчината счупен порцелан на пода.

— Какво е това?

— Не съм много сигурна. Може би детска играчка… Някакъв кораб.

— Не ми прилича на играчка.

Есперанца се втренчи в предмета в ръцете си и усети, че едно парченце от него се отчупва между пръстите й.

— Не, наистина не е играчка — изрече дълбоко замислена. — Някакъв сладкиш, направен от захар — и насочи кораба към устата си, като че ли се канеше да го опита.

— Не го слагай в устата си! — извика Сафийе и едва не събори с ръка предмета от ръката й. — Аз ще го взема, Есперанца. Дай ми го!

Зад дивана имаше отворен прозорец, от който се виждаше коридор със зелени и бели плочки, украсен със саксии с жасмин. В изолираната от високите стени сладост на нощта внезапно се дочу някакъв шум.

— Бързо, лампата!

Есперанца побърза да изгаси фенера си. В продължение на известно време двете жени стояха, без да смеят да помръднат.

— Котка, ваше величество — изрече тихо от мрака зад тях личната прислужница на Сафийе, забулена с тънък воал като господарката си.

— Колко е часът, Гюлбахар?

— Само няколко часа до изгрев-слънце, ваше величество.

— Колко бързо лети времето!

От другата страна на прозореца, над високите стени, се виждаше резенче от нощното небе. Изведнъж облаците се разделиха и стаята бе залята от ярка лунна светлина, по-силна и от фенера на Есперанца. Плочките по стените на стаичката като че ли потрепнаха и заблестяха — в сребристосиньо и сребристозелено, подобно на вода в огряно от луна езеро. В светлината на лунните лъчи попадна и безжизненото тяло върху дивана, почти голо, ако не се броеше финия бял муселин около слабините. Сафийе се загледа в него. Беше като женско тяло, меко и почти обезкосмено — пищните оголени бедра, тясната талия, увисналите гърди, зърната с цвят на меласа. Величествена скулптура от плът. Кожата, която през деня беше толкова блестяща и черна, сега бе станала пепелява, сякаш отровата бе изсмукала всичката й светлина. А в ъгълчетата на нелепо разтворените устни, дебели и червени като цветове на хибискус, се стичаше пяна.

— Ваше величество… — очите на еврейката се стрелнаха притеснено към Сафийе. — Кажете ни какво да правим сега, ваше величество!

Но валиде султан като че ли не я чу. Направи крачка към вътрешността на стаята.

— Малко славейче, стари приятелю…

Думите бяха не по-силни от шепот.

Тежките бедра бяха преметнати върху възглавниците, напълно забравили за скромност и свян като жена по време на раждане. Котката, която до този момент душеше сред парчетата порцелан по пода, скочи върху дивана. От движението й част от тънкото муселиново покритие се свлече, излагайки на показ частите отдолу. Есперанца се пресегна, за да ги покрие пак, но с бързо движение на ръката валиде султан я спря.

— Не, остави ме да видя. Искам да видя!

Направи още една крачка навътре в стаята. Откъм прислужницата й Гюлбахар дойде тих, сподавен звук като едва доловима въздишка. Също като останалите части на тялото и слабините бяха напълно обезкосмени. Между пухкавите черни бедра, там, където би трябвало да са мъжките части, нямаше нищо. На тяхно място имаше празно пространство — един-единствен гневен белег, втвърден и удебелен като след обгаряне, на мястото, където някога, в някакъв невъобразимо далечен момент от невъобразимо дългия му живот, един замах на острия нож беше отнел пениса и тестисите на Хасан ага — началник на черните евнуси на валиде султан.

* * *

Носещ се върху облак от болка, Хасан ага — Малкия славей, долавяше някъде в далечината на затихващото си съзнание, че валиде султан е наблизо. Шепотът на жените беше объркан, не повече от неясно жужене за неговите уши, ала нейният аромат — смирната и амбрата, с които парфюмираше бельото си, кожата на красивите си бедра, корема си и забранения си секс — не, той никога не би могъл да сбърка този аромат, дори и сега, когато беше на смъртно легло.

Отново се унесе. Болката се бе впила като демон в червата му и бе спряла движенията им, като че ли тялото му е било подложено на продължителни изтезания. И сега се носеше нанякъде. Буден ли беше, или просто сънуваше? Да, болката. Но той познаваше добре болката. Пред вътрешния му взор изникна образ на момче. Малко момче, но дори и тогава вече здраво и набито, с къдрава, ниско подстригана коса, приличаща на черна шапчица, свлечена необичайно ниско над челото му. Някъде в този сън като че ли долови нечий женски глас — пищеше. А после и мъжки глас — баща му? Но как е възможно? Хасан ага, началник на черните евнуси, нямаше родители. Или може би е имал — някога, в онзи друг живот преди толкова много години, когато все още беше цял.

И докато се носеше все така на ръба на съзнанието си, в главата му се втурнаха и други картини — идваха и отминаваха, поглъщани от водовъртежа в ума му. Сега пред него се очерта хоризонт — широк, син хоризонт. Момчето с ниско подстриганата коса вървеше. Пътуването нямаше край, вървеше ли, вървеше. Понякога, просто за да не унива, той си пееше, но преди всичко вървеше ли, вървеше, през гори и през джунгли, през реки и просторни равнини. Веднъж, през нощта, бе изревал лъв. По друго време имаше ято птици — яркосини и червени, изригнали като фойерверки от горските дълбини.

Имаше ли и други с него? Всъщност да, много други. Повечето от тях деца, като него самия, и всички до един оковани във вериги за краката и за врата. Често се препъваха и някои оставаха там, където паднеха. Опита се да вдигне ръка към гърлото си, но вече нямаше никакво усещане в крайниците си. Къде ли бяха ръцете и краката му? И най-вече къде беше гърлото му? Изведнъж го заля странно любопитство, а после бе обгърнат от чувство за изместване в пространството — толкова могъщо и толкова замайващо, сякаш различните му части бяха разпръснати далече една от друга, подобно на луната и звездите.

Но той не се страхуваше. Бе имал това чувство и преди. Пясък. Беше нещо, свързано с пясък. Вървенето беше спряло и пред него имаше нов хоризонт, златист и безмилостен. От взиране в него го заболяха очите.

Когато дойдоха за него, беше нощ. И по-хладно. Имаше някаква колиба, а мъжете в нея му бяха дали да пие нещо, което той първоначално изплю, но те настояха да го изпие. Да не би да им беше пял? Спомняше си далечния блясък в очите им, докато бяха наклякали покрай огъня, и как главата му се бе завъртяла, и отвратителния вкус в устата му. Беше им благодарен, когато му позволиха да легне край огъня. После се чу звук от удар на метал в камък, а след това се усети силна горещина. Нечия мъжка ръка, доста внимателна всъщност, бе вдигнала робата му над кръста, излагайки на показ гениталиите му. Дадоха му парче дърво, което да захапе, но той не разбираше какво става с него.

— Има три начина — говореше мъж, който бе различен от останалите. Главата му беше увита в тюрбан от платно, какъвто бе обичаят на мъжете от пясъчните земи на Севера. — При първите два тестисите могат да бъдат или смазани, или напълно премахнати. Пенисът остава, но пациентът губи завинаги своята плодовитост. Болката е непоносима, съществува голям риск от инфекция, но повечето оцеляват, особено по-младите. Третият начин включва изрязване на всички гениталии — през мъглата на съзнанието си момчето усети, че човекът се взира в лицето му. — При този начин рискът е още по-голям, разбира се — може напълно да изгубите товара си — но търсенето на точно такива обекти е изключително голямо. Особено ако са грозни, а този тук… Пфу! — засмя се тихо на себе си. — Този тук е грозен като хипопотам!

— Какви са шансовете? — говореше мъжът, който бе вдигнал робата на момчето.

— Ако лекарят не внимава, малцина оцеляват при прилагането на третия начин. Ако болката не ги подлуди, то тогава ги убива треската, която настъпва по-късно. А ако и треската не успее да ги убие, съществува опасност при заздравяването на раната частите им напълно да се затворят. Лекарят трябва да измисли начин да задържи едната тръба отворена — онази, по която минава урината на пациента. Защото, ако не се вземат мерки за тази тръба, то тогава за пациента няма никаква надежда и смъртта е неминуема. Най-грозната и най-болезнена смърт от всички възможни. В моя случай обаче, защото аз имам много голям опит с подобни процедури, шансовете са много добри — около половината от моите пациенти оцеляват. А конкретно в този случай… — тук момчето отново улови погледа на мъжа с тюрбана, впит в него. — Този ми изглежда достатъчно силен, за да издържи. Сигурен съм, че ще успеете да го продадете в харема на самия велик господар!

Около огъня настана брожение, докато мъжете събраха глави и започнаха да се съвещават. А накрая първият, който изглеждаше главният сред тях, заговори отново.

— Товарът ни е много ценен. Изминахме много път — три хиляди левги, че и повече от горите на голямата река — и вече изгубихме твърде голям брой глави от стоката си, за да поемаме подобен риск. В Александрия, закъдето сме се запътили, ще продадем много лесно онези, които стават за роби, и така ще си осигурим печалбата. Но ти си напълно прав — само един от този вид може да донесе невиждани богатства. Особено момче от онези далечни земи. Един добър екземпляр като него би могъл да донесе печалба колкото всички останали, взети заедно. По пазарите на Александрия и Кайро се носят слухове, че османските господари вече предпочитали такива вместо белите евнуси, които идват от източните планини на Великата турска империя. Но само най-богатите хареми в империята могат да си позволят черни евнуси. Те се считат за луксозни стоки като щраусовите пера, златния прах, шафрана и слоновата кост, които карат керваните, минаващи през тези пясъци. Затова ще рискуваме, но само с един. И нека бъде с това момче, след като и ние като теб виждаме, че е силен и има голяма вероятност да оцелее. Ще ти позволим да докажеш уменията си, копте[5], но само с този.

— Добре, значи ще бъде пеещото момче — кимна одобрително мъжът с тюрбана. — Ти си истински търговец, Масуф бей. Ще ми трябва вряло масло, за да обгоря раната — добави делово. — И четирима от най-силните ти мъже, за да държат момчето. Болката им дава сила за десетима.

Близо четирийсет години по-късно, в хладната и благоуханна нощ край Босфора, голото тяло на Хасан ага се размърда лекичко. Пръстите му се разтвориха и потрепнаха върху възглавниците на дивана подобно на чудовищни нощни пеперуди. А после съзнанието му отново се върна към делириума и потъна в миналото.

Все още беше нощ. Когато всичко свърши, по настояване на копта търговците на роби бяха изкопали дупка в пясъка точно зад колибата. Дупката беше тясна, но дълбока и точно толкова широка, колкото момчето да бъде заровено в нея до врата така, че само главата му да остане над земята. После мъжете заминаха нанякъде и го оставиха там. Но момчето не си спомняше нищо от това. Дойде в съзнание доста време след това, обгърнато от тежестта на хладния пясък около него. Ръцете и краката му бяха прилепени към тялото му така, сякаш бе увит в паяжината на огромен паяк.

Колко дълго го бяха оставили така, заровен жив в тази дупка? Пет дена, седмица? През първите няколко дена, докато го владееше треската, която го бе хванала почти моментално, той изобщо не си бе давал сметка за времето. Въпреки непоносимата жега през деня и слънцето, от което кръвта му вреше сякаш в тъпанчетата му, зъбите му тракаха от студ и несвяст. А болката между краката му беше толкова раздираща, че в устата му непрекъснато се събираше горчива слюнка. Ала най-лошо от всичко беше жаждата — кошмарна, всеобхващаща жажда, която го обгръщаше и измъчваше. Но когато изкрещя за вода, гласът му, вече не по-силен от глас на котенце, не стигна до ушите на никого.

Веднъж отвори очи и видя над главата си мъжа с тюрбана, онзи, на когото викаха „копта“. Той беше довел със себе си главатаря на търговците на роби — мъж черен като нощта, в дълга, светлосиня роба.

— Треската пуснала ли го е вече?

Коптът кимна и допълни:

— Както казах, момчето е силно.

— Тогава мога да си прибера товара си, така ли?

— Търпение, Масуф бей! Треската е свършила, но раната трябва да заздравее, при това добре! Ако искаш стоката си цяла, трябва да оставиш пясъка да си свърши работата! Момчето изобщо не трябва да мърда!

— Вода…

Той ли го каза? Устните на момчето бяха толкова пресъхнали, че се пукнаха и разкървавиха и при този най-слаб опит за говорене. Езикът му беше толкова подут, че едва не го задуши. Ала двамата мъже вече се бяха отдалечили.

Именно през тази нощ момичето дойде при него за първи път. В началото той не я видя — просто се пробуди от поредния пристъп на сън благодарение на хладината, която усети върху челото и устните си. При допира й в подпухналото му гърло се надигна болезнен вик, пресъхнал като прахан. Но звук не излезе никакъв. Влагата на парцала го прониза като нож.

Фигурка, дребна и почти невидима като призрак, приклекна до него на пясъка.

— Вода… — раздвижи с усилие той устните си.

— Не, не мога. — Момчето примигна, отвори очи и зърна пред себе си широкото гладко лице на малко момиче. — Все още не трябва да пиеш. Първо оздравей, после ще пиеш вода.

Тя не беше от децата от неговата верига — в това той беше почти сигурен, — но акцентът на гласа й му беше познат и той предположи, че тя също трябва да е от горите отвъд голямата река. Очите му го засмъдяха, но и те вече бяха толкова сухи, че не можеха да се разплачат.

Момичето се зае нежно да почиства и освежава лицето му с влажния парцал. Много внимателно бръсна пясъка от клепачите му, от ноздрите и ушите му, но когато пак се опита да докосне устните му, той се отдръпна рязко от нея и от гърлото му излезе нечленоразделно грачене.

— Шшшт! — вдигна предупредително тя пръст към устните си и в тъмнината той забеляза как бялото на очите й проблясва. После момичето приближи устни до ухото му и прошепна: — Ще се върна!

Събра гънките на тънката си роба и дребната й фигурка се отдалечи бавно в нощта. Загледан след нея, той все още усещаше топлия й дъх близо до бузата си.

Когато се върна, тя държеше в ръка малко шишенце. Приклекна отново до него, притисна устни до ухото му и прошепна:

— Използват това масло за готвене. Няма да те заболи!

Пъхна кутре в шишенцето, а после много предпазливо размаза маслото по горната му устна. И макар че потрепери, този път момчето не изкрещя.

От този момент нататък я чакаше всяка нощ и тя всяка нощ идваше, за да чисти пясъка от лицето му с влажния парцал и да маже устните му с масло. И макар все така упорито да отказваше да му донесе вода, повтаряйки, че ако той пие вода, няма да оздравее, му даваше малки парченца тиква и краставица, скрити в джобовете на робата й. Макар и трудно, ги пъхаше внимателно между устните му и той ги задържаше там, за да успокояват и облекчават подпухналия му език. Двете деца не си говореха, но понякога, след като приключеше с грижите за него, момичето присядаше до главата му и тихичко пееше. А тъй като той вече бе лишен от гласа си, можеше само да я слуша в захлас и да гледа звездите, толкова далечни и така блестящи, които се движеха над тях по пустинното небе.

Както бяха предположили, момчето беше силно и наистина оцеля. След като го извадиха от пясъка, започнаха да се отнасят към него по-добре. Подариха му нова роба — в зелено и бяло, и платно, което да увие около главата си, след което му дадоха да разбере, че вече няма да бъде окован заедно с останалите, а ще язди зад главатаря на търговците на камилата му, както подобаваше на най-ценната им стока. Раната му беше зараснала много добре и макар все още да беше чувствителна, пикочната му тръба функционираше нормално. Коптът му беше връчил тънко, кухо сребърно перо и му беше показал как да го поставя в собственото си тяло.

— Когато искаш да пикаеш, пъхаш тръбичката така, виждаш ли?

Когато настъпи времето да потеглят, момчето видя друга група търговци, които събираха товара си в малкия кервансарай. Голяма група мъже и жени, с оковани ръце и вратове, се бяха приютили край стената, за да се защитят, колкото могат от пясъка, жилещ лицата им. В края на веригата момчето разпозна малката фигурка — момичето, което му беше помогнало.

— Как ти е името? — извика той.

Тя се обърна и той осъзна, че тя го вижда в новата му роба в зелено и бяло, качен на камилата зад господаря.

— Как ти е името? — повтори.

— Ли…

Тя му викаше нещо в отговор, но вятърът поде думите й и ги завъртя в друга посока. Със скърцане на кожа и дрънчене на звънчета неговият керван вече потегляше. Момичето сложи ръце пред уста като фуния и накрая надвика вятъра.

— Лили!

* * *

Сега, докато Хасан ага все още се рееше над несигурните брегове между спомените и смъртта, над Златния рог се разсипа зората. От другата страна на водите на Златния рог, в онази част от града, която наричаха Пера — кварталът на чужденците и неверниците — главният готвач Джон Карю седеше върху стената на градината на английския посланик и чупеше ядки.

Изминалата нощ бе тежка и гореща. Седнал на стената — нещо, което посланикът изрично бе забранил — Карю бе съблякъл ризата си — друго от изрично забранените неща, — за да се наслади поне за кратко на хладината на сутрешния бриз. Земята под него се свличаше по склона, предоставяйки му прекрасна гледка към бадемови и кайсиеви горички. Долу, на брега се виждаха скупчените дървени лодки на по-богатите търговци и на чуждите посланици.

Въпреки че първият призив към мюсюлманите за редовната им молитва бе дошъл преди половин час, по водите и в града отсреща не се забелязваше почти никакво движение. Лека мъгла, обагрена тук-там с най-нежния нюанс на розовото, който можеше да си представи човек (цвят, характерен не само за зората в Константинопол, но и за сладкото от розови листенца), все още покриваше нежно водите и отсрещните брегове. Докато Карю се взираше в хоризонта, бледата мъгла бе пронизана от самотен малък каяк — най-типичната тясна лодка за Босфора, който се насочи бавно към брега на Пера. От мястото си върху стената готвачът чуваше плясъка на греблата във водата и вика на чайките, които кръжаха над каяка, а коремчетата им проблясваха в бяло и златисто от светлината на зората.

А после, изведнъж, мъглата от отсрещния бряг се вдигна и разкри двореца на султана — Топкапъ сарай, с кипарисите, изпъстрили градината като изрязани от черна хартия силуети, с кубетата, минаретата и кулите му — омагьосан град в розово и златисто, потрепващ над маранята над водите, като че ли поддържан от невидими джинове.

— Рано си станал, Карю — достигна до него нечий глас откъм градината на посланика. — Или може би не си спал?

— Господарю! — вдигна ръка за поздрав Карю и продължи да си лежи безгрижно на стената, чупейки ядките си.

Пол Пиндар — секретар на английския посланик сър Хенри Лило, си помисли за миг да го скастри, но после се отказа. През годините, откакто познаваше Джон Карю, бе разбрал едно — че укорите и забележките бяха последният начин, по който можеше да се справи с него — факт, относно който все още не бе в състояние да убеди посланика, нито имаше вероятност да успее да го направи. Вместо това той хвърли бърз поглед към все още спящата къща зад тях и също се метна на стената.

— Вземи си ядчица — подметна Карю. Дори и да забеляза неодобрително вдигнатите вежди на Пол, готвачът не даде никакъв знак.

Пол Пиндар огледа замислено отпуснатата върху стената фигура — къдравата и несресана коса, висяща до раменете му, дребното, но стегнато и здраво тяло, което бликаше от едва сдържана енергия подобно на постоянно опъната тетива на лък. Често бе наблюдавал Карю по време на работа, дивейки се на прецизността и грацията, с които готвачът се движеше дори и в най-тясното и задушно пространство. Избледнял белег, резултат от кухненска свада, пронизваше едната му буза от ухото чак до връхчето на устата. В продължение на няколко минути двамата мъже си стояха така, потънали в приятелска тишина, плод на дългогодишното им, крайно необичайно приятелство.

— Какви са тези ядки? — попита накрая Пол.

— Наричат ги „шамфъстък“. Погледни само каква зеленина, Пол! — възкликна Карю и се засмя. — Виждал ли си друг път подобна красота, събрана само в една ядка?!

— Ако посланикът те види, Карю, след като изрично…

— Лило да се гръмне.

— Ти първи ще бъдеш гръмнат, приятелю — отговори спокойно Пол. — Открай време ти го повтарям.

— Каза ми, че вече нямало да готвя, поне в неговото домакинство. Трябвало да напусна кухнята му и да я оставя на онази лоена топка с плоските стъпала Кътбърт Бул — смешникът, който не може да свари и една босненска зелка!

— Мисля, че за това можеш да виниш само себе си — отбеляза Пол и си взе един шамфъстък.

— Знаеш ли как го наричат?

— Не — отговори Пол. — Но не се съмнявам, че ти ще ме осветлиш.

— „Мъглата“.

Пол не отговори.

— Искаш ли да ти кажа защо?

— Благодаря, но мисля, че се досещам.

— Усмихваш се, секретарю Пиндар.

— Кой, аз ли? Аз съм просто смирен слуга на негово превъзходителство.

— Може и да си слуга, Пиндар, но в теб няма нищо смирено, обаче той няма достатъчно мозък, за да го забележи.

— А ти знаеш всичко за смирението, така ли?

— Тъкмо обратното — както ти е добре известно, аз не съм особено наясно със смирението. С изключение на случаите, когато му приготвям пай. Но пък знам всичко за прислугата.

— Очевидно не всичко, Карю. Баща ми непрекъснато го повтаряше през всичките години, докато ти беше на служба при него, ако „служба“ е подходяща дума за твоите номера, в което незнайно защо се съмнявам — отбеляза спокойно по-възрастният мъж. — Нашият многоуважаван посланик е прав поне за това.

— Може, обаче баща ти ме харесваше — отговори нехайно Карю и счупи поредния шамфъстък само с едната си ръка. — А сега, докато Лило не ми върне кухнята, изобщо не ме интересува. Видя ли го онази сутрин, когато Томас Далъм и хората му най-сетне успяха да отворят големия сандък и установиха, че безценният му дар е счупен и плесенясал? Нашият Томас, който за човек от Ланкашир е доста словоохотлив, ми каза, че сър Хенри изглеждал така, сякаш щял да се насере на стола си.

— Знаеш ли, Карю, че понякога прекаляваш? — изрече Пол и макар че тонът му беше все така благ, жестът, с който хвърли черупките от ядките, издаде изчерпалото му се търпение. — Той все пак е посланик и би трябвало да се отнасяш към него с уважение!

— Той е просто един търговец на компанията „Левант“[6]!

— Той е пратеник на кралицата!

— Но преди всичко и най-вече е търговец. Факт, който е твърде добре известен на останалите чужденци тук, в Константинопол, особено след като останалите посланици — венецианският байло[7] и посланикът на Франция, ни презират заради това.

— Ако е така, значи са глупаци — отсече Пол. — Сега всички сме търговци, след като служим на нашата многоуважавана компания, и в това няма нищо срамно. Тъкмо обратното — съдбата ни, твоята и моята, както и съдбата на цялата ни страна, забележи, зависят от това! И този факт не е пречил никога на положението ни пред турците. Всъщност сега те ни уважават много повече от всякога!

— Но само когато им е изгодно от политическа гледна точка.

— Но отношенията ни са точно това — политика! — отбеляза назидателно Пол. — Не става въпрос само за търговия, от която извличаме полза не само ние, но и те. Важното е, че имаме общ враг — Испания. Може и да се опитват да ни насъскват срещу венецианците и французите, но това е само игра. Истината е, че те се нуждаят от нас точно толкова, колкото и ние се нуждаем от тях. Знаеш ли, че майката на султана — валиде султан Сафийе, за която казват, че е много могъща дама (въпреки че Лило надали някога ще го признае), си кореспондира лично с нашата кралица? Вече й е изпратила дарове, равни по стойност на даровете, които ние й донесохме от Англия, и както разбирам, се гласи пак да й прати. Предупредиха ме, че когато тръгна за Англия, трябва да ги взема със себе си.

— Но как е възможно човек, който е затворен в онзи дворец, да има някаква власт? — възкликна Карю и посочи към кубетата и кулите в другия край на блестящите води под тях. — Даже самият велик султан е нищо повече от един затворник там, или поне така твърдят нашите еничари.

Утринната мъгла вече се бе вдигнала напълно и водите на Златния рог се изпълниха с каяци и няколко по-големи плавателни съда, въртящи търговията си между бреговете. Карю продължи:

— Казват още, че там имало стотици жени, до една робини и наложници на султана, и че докато са живи, тези жени не трябвало да показват лицата си пред никой друг мъж.

— Техните обичаи са различни от нашите, но може би нещата не са чак такива, каквито ги мислим.

— Казват и още нещо за валиде султан — отбеляза Карю и изгледа Пол. — Говорят, че тя изпитала голямо привличане към благородния секретар Пиндар, когато той отишъл да й поднесе даровете на кралицата! Представяш ли си? — очите на готвача проблеснаха. — Представяш ли си как се е напънал Мъглата, когато е чул това, а?

Колкото и да му се искаше да се сдържи, Пол се засмя с глас.

— Хайде де, Пол, кажи ми, как изглежда? Каква е майката на султана, любимката на стария султан Мурад, а? Казват, че когато била млада, красотата й била толкова голяма, че той й е бил верен в продължение на повече от двайсет години! Не поглеждал никоя друга жена!

— Не съм я виждал лично. Говорихме през дървена решетка. Тя ми говореше на италиански.

— Тя е италианка?

— Не, не мисля — в съзнанието на Пол се върна споменът за сянката зад решетката, която по-скоро усещаше, отколкото виждаше, почти като свещеник в изповедалнята. Спомни си някакъв силен парфюм, мистериозен като благоуханна нощна градина, едновременно сладък и земен; някакво бегло впечатление за много бижута; а после онзи чуден глас, нисък, богат, кадифен. — Не говори като родена италианка — добави след кратък размисъл, — но гласът й е по-красив от всички гласове, които съм чувал.

След тези думи двамата мъже отново замлъкнаха, загледани във водите на Златния рог, към далечните черни върхове на кипарисите, а отвъд тях — към почти скритите кули на двореца на султана. Внезапно стана невъзможно да избягват истинската причина, която ги бе събрала заедно в уединението на ранната сутрин в градината на посланика.

— Момичето, Пол…

— Не.

— Тя е там, Пол!

— Не!

— Не ли? Но аз го знам!

— Откъде го знаеш?

— Защото я видях, Пол. Видях Силия със собствените си очи!

— Невъзможно! — извика Пол, сграбчи ръката на Карю и я изви силно. — Силия Лампри е мъртва!

— Казвам ти, че я видях!

— Видял си я със собствените си очи? Ще ги извадя със собствените си ръце, ако ме лъжеш, Карю!

— Кълна се в живота си, Пиндар! Тя беше! — мълчание. — Питай Далъм! Той беше с мен.

— О, не се притеснявай, ще го питам — промърмори Пол и пусна ръката на Карю. — Но внимавай, Джон! Ако някой турчин чуе дори шепот за това приключение, това ще бъде краят и за двама ни, разбра ли?!

Втора глава

В наши дни

— Какво си открила? — запита Иви и хвърли на съседния стол чантата с дълга дръжка, в която носеше книгите си, настанявайки се срещу Елизабет. Бяха се уговорили да се срещнат в кафенето на първия етаж на книжарница „Блекуел“ на Оксфорд Стрийт.

— Документът за пленничеството, за който ти говорех.

— Хайде бе! Ти сериозно ли? — възкликна Иви и издърпа плетената си вълнена шапка от главата си, разкривайки щръкнала във всички посоки къса черна коса. — Къде?

— В читалнята на Ориенталската библиотека. Или поне съм почти сигурна, че го открих. Все още не съм имала възможността да го прочета. Попаднах на него буквално две минути преди затварянето на библиотеката, но въпреки това трябваше да кажа на някого.

След това Елизабет й разказа за листа хартия, който бе открила сгънат между страниците на книгата.

— Тогава откъде знаеш какво е? Би могло да бъде всичко, даже списък за пазаруване!

— Не, не е. Свързано е със Силия Лампри. Няма как да е друго.

— Ти сериозно ли, Шерлок? — изгледа я недоверчиво Иви през дебелите черни рамки на очилата си, с които изглеждаше като бухал. — Да не би отново да е намесена една от твоите чудати „интуиции“? — добави и изобрази кавички с пръстите си.

— Нещо такова — кимна Елизабет и остави чашата си. — Виж какво, върви си вземи кафето, защото нямам търпение да ти разкажа останалото!

Загледа се в Иви, докато тя се насочваше към бара — малка енергична фигурка, нелепо облечена в рокля на червени и бели щампи от 50-те години на XX век и ботуши „Док Мартин“.

— Ръкопис или печат? — запита приятелката й, когато се върна.

— Ръкопис — отговори без колебание Елизабет, но после побърза да добави: — Предполагам.

Последва многозначителна пауза.

— Нали знаеш, че такова нещо като ясновидство не съществува, а? — изрече Иви след известно време. — Особено когато става въпрос за субсидии за изследвания — говореше така, сякаш имаше пред себе си малко дете.

— О, я стига! — махна с ръка Елизабет. — Понякога говориш големи глупости!

— Глупости ли? По-добре внимавай какво казваш! Не мога да не ти призная обаче, че действително имаш определен талант да отгатваш правилно. Хубаво. На бас на петдесет кинта, че си права за документа, който си открила!

— Какво? Ама аз току-що ти казах тъкмо това!

— Каза, че дори не си го погледнала! Тогава как можеш да бъдеш толкова сигурна?

— Как ли? — сви рамене Елизабет. Само един бог знаеше как. Но тя знаеше. Винаги бе отгатвала. Замисли се за онзи неповторим аромат на крехка хартия, а после, когато накрая бе позволила на пръстите си да я докоснат, усещане… Като какво? Като плъзгане на морски бриз по гладка повърхност, като шепот срещу кожата й. Толкова… Всъщност толкова неповторимо. — Просто интуиция.

— Жалко, че нямаш такава интуиция и за настоящето.

— Какво е това — испанската инквизиция ли? Не може ли да оставим настоящето на мира?

Още един пронизителен поглед на бухал, а после Иви омекна.

— Добре де.

Кафенето беше пълно с подранили купувачи на коледни подаръци, търсещи убежище от студа. Въздухът беше натежал от миризмата на влажна вълна и кафе.

— Е, ще ми разкажеш ли най-сетне?

— Ами, беше просто невероятен късмет… — започна Елизабет, като придърпа стола си напред и се приведе към Иви. — Нали знаеш, че от известно време търся документи за пленничество във връзка с евентуалната си докторска дисертация? — вече месеци наред Елизабет изследваше разкази, написани от европейци, които са оцелели, след като са били отвлечени от средиземноморски корсари и са попаднали в плен. — Наскоро четох разказа на някакъв си Франсис Найт. Найт бил търговец, отвлечен от алжирски корсари край берберските брегове и прекарал седем години в плен в Алжир.

— Кога е било това?

— През 1640 година. Документът беше посветен на мъж, наречен сър Пол Пиндар — бивш английски посланик в османския двор. Стори ми се странно Пиндар да е проявявал някакъв конкретен интерес към пленниците — добави Елизабет, направи кратка пауза и продължи: — А после открих нещо още по-интересно. На първа страница, точно до посвещението, с молив беше написано: „Виж също и разказа на Силия Лампри“! — пак кратка пауза. — Помня, че се вцепених, защото е известно, че преди осемнайсети век не съществуват никакви разкази за пленничество, написани от жени, а дори след това са изключително редки. Но другото име — Пиндар, Пол Пиндар — ми напомни нещо.

— И откри ли нещо за него?

— В „Речника на националните биографии“ за него има доста обширна статия. Пиндар бил търговец, при това преуспяващ. На седемнайсет години станал чирак на някакъв лондонски търговец на име Парвиш, който още на следващата година го изпратил във Венеция като негов представител. Както изглежда, Пиндар останал във Венеция около петнайсет години, където се сдобил с така нареченото много обширно имение.

— Значи бил богат, така ли?

— Много богат. В началото на шестнайсети век търговците тъкмо започвали да трупат големи пари от търговията с чужди земи — всъщност натрупали цели състояния, точно както по-късно става с богаташите от Източноиндийската компания — и Пиндар станал много богат. Толкова богат, че компанията „Левант“ го изпратила в Константинопол като секретар на новия английски посланик там — друг търговец на име сър Хенри Лило. Това става през 1599 година. Оттам нататък очевидно е имал други дипломатически назначения, като например консул в Алепо, а после обратно в Константинопол, но този път като посланик на нашия Джеймс Първи. Но като че ли нищо от това не е имало някакво особено значение за него. Ключовият момент за Пиндар била онази мисия от 1599 година, когато като че ли всички шансове на Великобритания за търговия със Средиземноморието зависели от поднасянето на някакъв дар на новия султан — изумителен механичен часовник…

— Но какво общо има това със Силия Лампри?

— Точно в това е проблемът — засега не съм успяла да намеря нищичко за нея. Все старата история — много информация за мъжете, нищичко за жените — до този момент.

— Хайде, разказвай по-нататък! — подкани я нетърпеливо Иви.

— Оказва се, че Пол Пиндар бил приятел с Томас Бодли, а когато Бодли основавал библиотеката тук, обиколил всичките си приятели и ги убедил да му подарят по няколко книги. А с всичките си пътешествия из екзотични земи Пиндар вероятно е бил основен обект на ухажванията на Бодли. Както и да е. Накратко казано, Пиндар действително направил дарение от книги, а днес аз ходих и ги видях. Дарението не е било особено голямо — около двайсетина книги, предимно на арабски и сирийски. Доколкото успях да разбера, те са предимно стари медицински и астрологически текстове. И накрая, съвсем случайно, тъкмо когато се канех да се прибера у дома, отворих напосоки една от книгите и в нея зърнах онзи прегънат лист и веднага разбрах… — Елизабет не довърши и по лицето й се изписа слисване.

— Веднага разбра какво? — подкани я Иви и едва тогава забеляза физиономията на приятелката си. — Какво има? Изглеждаш така, сякаш си видяла…

Започна да се обръща назад, но Елизабет сграбчи ръката й и изсъска:

— Не се обръщай! Просто продължавай да говориш!

— Мариус?

— Просто продължавай да ми говориш, Иви, моля те! — извика Елизабет и притисна дланта на другата си ръка към слънчевия си сплит.

— Мариус — изрече кисело Иви. Но не се обърна. Вместо това си свали очилата и започна да ги забърсва с крайчеца на роклята си с бързи, отривисти движения. Без очила очите й се оказаха бадемови, много черни и ярки. — С коя е този път?

— Нямам представа — промърмори Елизабет. — С някоя… друга.

Погледна към другия край на кафенето, където беше седнал Мариус. Не го беше виждала повече от седмица.

Жената с него беше с гръб към тях. Единственото, което се виждаше от нея, беше русата й коса. Загледана в нея, Елизабет усети, че нещо в стомаха й се преобръща толкова силно, че едва не повърна.

* * *

В кръчмата „Войските на краля“ Иви купи и за двете им двойни водки и намери свободна масичка в ъгъла, отдалечена колкото е възможно повече от останалите клиенти в петък вечер.

— Много благородно от твоя страна да не кажеш нищо — отбеляза Елизабет, след като изпи част от водката си. Виждаше се, че от усилието да бъде тактична приятелката й щеше да избухне всеки момент. — Е, кажи си го най-сетне!

— Не! Вече казах всичко, което искам да кажа по този въпрос. При това няколко пъти — отговори Иви, бръкна в голямата си чанта и извади оттам лента за коса със същите червени и бели щампи като роклята й, която уви вбесено около главата си и заприлича на перачка.

— Имаш предвид онова как той ме използва и как аз съм твърде добра за него, и че всички мъже са мръсници?

Иви не отговори.

— Престани да си ровиш в чантата!

— Защо да не си ровя?

— Ровиш само тогава, когато си бясна.

— Хммм…

— Ядосана ли си ми?

— За бога, Елизабет! — възкликна Иви и най-сетне остави чантата си. — Този мъж те прави нещастна! Играе си със сърцето ти! Когато си близо до него или когато говориш за него, около теб има толкова много негативна енергия, че почти я чувам как припуква! И накрая тази енергия ще те разболее! Ама в буквалния, физическия смисъл на думата!

„Но аз вече съм болна — искаше да каже Елизабет. — Това, което чувствам… Това си е нищо друго, освен болест!“ Но вместо да го изрече на глас, отпи от водката си. Той си играе със сърцето ти. Това бе едно от онези неща, които би казала баба й. Иви наистина ли бе използвала точно тези думи, или на Елизабет й се бе счуло?

— Влюбена ли си в него? — попита Иви, впивайки в нея очи.

— Предполагам, че съм.

— Но той те третира като боклук!

— Само понякога — отбеляза Елизабет и се изсмя безнадеждно.

— Аха! Ето, виждаш ли? — извика Иви и се хвана за друга тема. — Някога непрекъснато се смееше, Лиз, а вече изобщо не го правиш!

— Не е вярно! — водката изгаряше гърлото й. — Току-що го направих!

— Знаеш какво имам предвид!

— Той не ми е гадже, Иви. И никога не е бил — отбеляза Елизабет, стараейки се да не звучи отчаяно. — Мариус ми е просто любовник.

— О, разбирам! Любовник значи. Това ли ти казва той? Колко бляскаво! Но искаш ли да ти преведа какво всъщност иска да ти каже? Иска да ти каже, че може да те грабне, а после да те захвърли винаги, когато му се прище, проклетника! Боже! — възкликна безсилно Иви. — Не мога да разбера защо просто не те остави да си живееш живота!

Телефонът на Елизабет иззвъня. Беше текстово съобщение от Мариус. Сърцето й се преобърна. Здравей, красавице, защо си толкова тъжна?

Елизабет се замисли, преди да изпрати отговор: Аз? Тъжна?

Отговорът дойде незабавно: Пиеш водка, скъпа.

Тя вдигна рязко глава и… ето го и него, плъзгащ се на стола до нея.

— Здравей, красавице! — изрече Мариус и придърпа собственически ръката й към себе си. Разрешената му коса се разстилаше по раменете му, вечното му яке миришеше на цигари и влажна кожа. — Здрасти, Иви. Да не би да си тръгнала на бал с маски?

— Здравей… — бадемовите очи на Иви се свиха толкова, че се превърнаха в две черни цепки, когато тя довърши: — Мариус.

Той се разсмя и извика:

— Това усмивка ли беше, или просто оголи зъби срещу мен?

Погледна съзаклятнически към Елизабет и тя, въпреки настроението си преди миг, се засмя. Мариус винаги бе в състояние да я накара да се засмее, винаги можеше да я накара да повярва, че тя е центърът на неговата вселена. Сега той вдигна чашата й и изпи последната глътка водка.

— Мммм „Грей Гуус“, много модерно! Но не се притеснявайте, момичета! Нямам намерение да преча на разговора ви на четири очи. Просто се отбих да ви кажа „здрасти“!

Приведе се към Елизабет и я целуна по врата. Усетила аромата и докосването му — опасното му докосване — тя потрепери от удоволствие.

— Само аз ли си мисля така, или приятелката ти е напълно непробиваема? — прошепна в ухото й.

Елизабет потисна още една усмивка и промърмори:

— Не си тръгвай! Пийни едно с нас!

Но той вече се измъкваше от стола си.

— Съжалявам, скъпа, не мога. Имам среща на катедрата след половин час.

— В петък вечер? — изрече свирепо Иви. — Много работите, докторе!

Мариус изобщо не й обърна внимание.

— Скоро ще ти се обадя, обещавам! — подвикна на Елизабет, после помаха и изчезна в разрастващата се в кръчмата тълпа.

— Проследил те е дотук! — просъска Иви, загледана с присвити очи в отдалечаващата се фигура. — Няма друг начин! Защо просто не те остави да продължиш живота си? Не те иска истински, но и не може да те остави на мира! О, по дяволите, ще взема още по едно! — изправи се. — И не ме интересува какво мислят останалите, но според мен някой трябва да му напомни, че вече е твърде стар да носи кожени панталони! — добави злобно.

Елизабет не си направи труда да й противоречи. Изведнъж бе обзета от тотално изтощение. Възбудата, която бе изпитала от внезапната поява на Мариус, сякаш бе изтекла от петите й. На нейно място сега в душата й се бе настанила празнота.

После телефонът й пак иззвъня. У дома, след половин час? Върна телефона обратно в чантата си. „Знам, че не трябва, но ще отида!“ Лицето й пламна. А сърцето й? Сърцето, с което той си играеше? Отново литна на воля.

— Съжалявам, мила, но трябва да тръгвам — изрече.

— Надявам се, че си струва — промърмори Иви.

— Кое?

— Сексът.

Елизабет я целуна по темето.

— Обичам те! — бе единственото, което изрече.

* * *

По-късно Елизабет наблюдаваше Мариус, докато се обличаше. Изглеждаше отнесен. Тя нямаше нищо против. Все още под магията на неговите ласки тя отново се чувстваше умиротворена. Винаги бе обичала да го наблюдава как се облича. За мъж в началото на четирийсетте тялото му беше все така красиво за нея. Обичаше елегантните му бедра, извиващите се около пъпа му косъмчета. В момента обуваше чифт изтъркани дънки. Краката му изглеждаха много добре в дънки. Токата на кожения му колан щракна.

Искаше й се да му разкаже за документа за пленничеството. Чудеше се как да го направи. „Днес открих нещо вълнуващо — започна да съставя внимателно изречението в ума си. — Или поне мисля, че открих.“ При мисълта за откритието възбудата й отново нарасна, а после пропадна стремглаво. Не, нямаше смисъл. Знаеше го какво ще каже. По-добре да изчака, докато не се увери.

— Къде точно трябваше да отидеш?

— На онази среща на катедрата, за която ти споменах.

— О, да.

— Всъщност не е точно среща. Просто трябва да се видя с едни хора, за да обсъдим някои неща — усмихна се нервно. — Съжалявам.

Но какво точно искаше да каже? Мариус нямаше равен на себе си, когато се стигнеше до нежелание да отговаря на въпроси. С кого всъщност щеше да се среща? С друга жена? Да не би да е онази жена, с която днес те видях в „Блекуел“ и коя е тя впрочем? Елизабет инстинктивно разбра колко ще се ядоса той, ако му зададе който и да било от тези въпроси. Затова прехапа устни.

— Какви са плановете ти? — попита той и приседна на леглото до нея.

Тя пое ръката му и я насочи към устните си, опитвайки се да му внуши да не я оставя толкова бързо.

— Може ли да остана тук? — попита внезапно, стараейки се да звучи небрежно.

— Ами… щом искаш, остани — отговори той.

Дори и да бе доловила нежелание в гласа му, Елизабет реши да не му обръща внимание.

— Тъкмо ще ти топля леглото.

— Ами… окей — изтегли внимателно ръката си от нея. — Но може да закъснея.

— Няма значение.

Няколко минути по-късно тя чу затръшването на външната врата. Той излезе.

Елизабет остана в леглото на Мариус, загледана в тавана. Стаята беше много красива или поне от архитектурна гледна точка. Високи прозорци с матирано стъкло гледаха надолу към квадратния вътрешен двор на колежа. В летните утрини цялата стая се обливаше в светлина. Спомняше си първата им среща миналия юни, как двамата лежаха голи на леглото му и как светлината падаше като дъга върху голите им тела. Беше ли я направил щастлива тогава? Може би.

Сега тя усети как спокойствието й отново започва да я напуска. Все още беше рано, едва девет и половина. По прозорците биеше силен дъжд. Без Мариус в стаята мястото изведнъж й се стори много по-самотно от всяко друго място, а в добавка към това я изпълни и усещане за евтина пошлост. За мъж с такъв завиден интелект той беше доста разхвърлян и мръсен. По пода се валяха купчини мръсни дрехи. В шкафа до малката мивка бяха струпани мръсни чаши, пълни с изсъхнали пликчета от чай. До тях се мъдреше наполовина празна кутия прясно мляко, което, както тя знаеше от предишен опит, със сигурност се бе вкиснало, въпреки че в стаята беше студено като в гроб.

Цялото й тяло я болеше. „Надявам се, че си струва“ — й бе казала Иви. „Е, за него може би, но за мен — надали“ — помисли си сега Елизабет. Придърпа завивката по-нагоре, търсейки аромата му, опитвайки се да извика обратно усещането на неговите ръце около нея. Изведнъж се почувства абсолютно унизена. Но защо изобщо го правеше? „Той си играе със сърцето ти.“ „Иви е права — това не е любов, това е мъчение! Не издържам повече!“ — каза си Елизабет. Празнотата се оказа толкова всепоглъщаща, че заплашваше да я удави.

* * *

После, доста по-късно, тя се стресна в съня си и установи, че някой стои до леглото и я наблюдава.

— Мариус?

— Още си тук — изненада ли бе това, което долови в гласа му? Той приседна на ръба на леглото и смъкна завивката, разкривайки голите й рамене. — Толкова си сладка, когато спиш! Приличаш на сънливец. Добре ли си?

— Да — промърмори тя и се обърна, доволна, че в мрака той няма да види подпухналите й от плач очи. — Всъщност не. Колко е часът?

— Късно е. Не мислех, че ще те заваря тук.

— Мариус… — невъзможността да го види както трябва й бе вдъхнала кураж. — Не мисля, че мога да продължавам по този начин.

— Защо? — отвърна той и прокара нежно пръст по топлата извивка на рамото й. — Мислех, че ти харесва.

— Много добре знаеш какво имам предвид! — сряза го тя и се обърна към него.

— Не, не знам — отговори той и пак започна да се съблича. — Май Роза Клеб[8] пак ти е мърморила, а?

— Не говори така! Иви ми е добра приятелка! — обикновено тази шега я разсмиваше, но не и сега. — Тя казва, че ти всъщност не ме искаш, но и не искаш да ме пуснеш! — изрече Елизабет в мрака.

— Аха — отбеляза неопределено Мариус. Тя го чу как разкопчава колана си и той пада на пода и как после Мариус се вмъква под завивките при нея. — Ела тук! — промърмори и обгърна с ръка студените й рамене. Главата й се отпусна в сгъвката под врата му. Тя се протегна и намести тялото си така, че всеки сантиметър от нея докосваше неговото тяло и се затопляше.

— Съжалявам — изрече. — Иви трябва да излиза по-често — каза той. Тя забеляза, че дъхът му миришеше на уиски. — Нали знаеш, че те обичам? — добави и докосна с устни челото й.

— Знам ли? — изрече в мрака тя.

— Разбира се, че го знаеш, жено! — изрече той, но без грубост. После се обърна и добави: — А сега може ли малко да поспим, ако нямаш нищо против?

Трета глава

Константинопол

1 септември 1599 година, на зазоряване

Резиденцията на посланика беше голяма квадратна сграда, построена в османски стил, от камък и варовик, с прозорци, засенчени от изящни кепенци с еркери. Разположена малко извън стените на квартал „Галата“, тя приличаше на лятна вила, с огромна градина, скрита зад високи дувари и прилежащи лозя. Макар че през зимата бе много студена, през лятото резиденцията беше много приятно място — с шадраван с постоянно течаща вода в двора и восъчните цветове на жасмина, които се катереха по вътрешните колони към балконите на горните етажи. Най-големият и удобен апартамент на първия етаж беше зает от посланика сър Хенри Лило и неговата съпруга. Следващите в антуража на посланика, включително секретарят Пол Пиндар, заемаха по-малките стаи на втория етаж. Всички останали спяха в стаичките на приземния етаж.

Къщата вече се раздвижваше. Пол изпрати един слуга да доведе Томас Далъм, след което двамата мъже се отправиха по стълбите към покоите на секретаря, където знаеха, че никой няма да ги подслушва. Не след дълго Пиндар и Карю чуха тежките стъпки на Далъм по дървените дъски на коридора отвън.

— Добър ти ден, Томас!

— Секретарю Пиндар! — Томас Далъм — як ланкаширец на средна възраст им кимна, но не влезе в стаята. Беше облечен за улицата, което щеше да рече — в свободна турска роба над английските си дрехи — изискване, което бяха длъжни да спазват всички чужденци, живеещи в Константинопол.

— Заповядай, Том, влез! — покани го Пол. — Знам, че нямаш търпение да отидеш в двореца, затова няма да те задържам дълго. Кажи ми как се представя чудният уред? Дали великият господар ще го сметне за дар, за който си е струвало да почака?

— Да — отсече делово Далъм. — Уважаемата компания няма да съжалява за избора си.

— Надявам се, че не — усмихна се Пол. — Но уважаемата компания ни остави тук да се чудим и маем цели три години, докато решат какво да изпратят! Казват, че великият турчин имал мания по часовници и автомати, и въобще всякакви механични приспособления.

— Вярно е! — извика Далъм и най-неочаквано се ухили. — Изпраща своя човек почти всеки ден при мен, за да провери дали не съм свършил.

— И… свърши ли?

— Всичко с времето си, секретарю Пиндар.

— Няма проблеми, Томас. Не желая да те препирам.

За всички бе ясно, че Далъм е много докачлив на тази тема и че не търпи никаква намеса нито в своята работа, нито в тази на хората си, от които цели петима го бяха придружили на борда на кораба „Хектор“ за шестмесечното пътешествие, предназначено да докара до Константинопол подаръка, който компанията „Левант“ изпращаше на султана.

— Чух, че почти си възстановил повредите, които органът е претърпял по пътя си дотук, макар сър Хенри да ми казва, че на теб и на хората ти ще ти отнеме доста време, докато го сглобиш наново в двореца. Това си е доста работа, приятелю.

— Така си е — при споменаването на посланика Далъм, който беше свалил шапката си, се почеса нетърпеливо по главата и върна шапката си на мястото й. — Ами сега, ако нямате нищо против, секретарю Пиндар, каякът ни е готов да отплава, а нашите еничари никак не обичат да ги караме да чакат.

— Разбира се, разбира се — вдигна ръка Пол. — Само още едно нещо.

— Да?

— Карю ми каза, че вчера си го взел със себе си.

— Вярно е, сър — забеляза, че погледът на Далъм се стрелва за миг към Карю. — Един от моите хора, Робин дърводелеца, се разболя. А след цялата онази работа в кухнята, след като Бул се намеси и всичко там… — започна да мачка неспокойно шапката си. — Ами, всички знаем колко е добър Джон с ръцете си.

— Кажи му какво видяхме, Том — обади се за първи път Карю, който до този момент стоеше облегнат на прозореца.

В продължение на няколко секунди Далъм потъна в мълчание. Накрая, обзет от неочаквана неувереност, изрече:

— Мислех, че сме се разбрали?

— Така е, прав си. Съжалявам, Том, но в случая се налага. За секретаря Пиндар гарантирам с главата си! — добави успокоително Карю. — С него няма нищо опасно, кълна ти се!

— Поласкан съм от голямото доверие, но… — Пол нетърпеливо измина трите крачки до вратата, сграбчи Томас Далъм за ръката, вкара го плътно в стаята и затвори вратата. — Достатъчно! Кажи ми какво видя! — добави с пребледняло лице. — Кажи ми всичко, още от самото начало, и ти обещавам, че ще си остане само между нас тримата!

Томас Далъм погледна към Пол Пиндар и този път не се поколеба, а направо заговори:

— Както знаете, през последния месец аз и моите хора ходим в двореца всеки ден, за да сглобим подаръка на уважаемата компания за турския султан. Към нас са прикрепени двама стражи, както и Драгоман, който превежда, и всеки ден ни ескортират през Първия и Втория двор към една тайна врата, отвъд която се намира градина в частните покои на султана — именно там сглобяваме часовника. Можем да го правим само защото самият велик господар не се задържа много там. Както изглежда, по това време на годината той се мести от един летен дворец в друг, водейки със себе си по-голямата част от двора и своите жени. И поради това в двореца цари нещо като празнично настроение… — тук Далъм спря, очевидно леко смутен от онова, което се канеше да каже.

Скръстил ръце пред гърди, Пиндар го подкани:

— Продължавай, Томас!

— Нашите двама стражи са приятни момчета, а след толкова време работа в двореца бих могъл да кажа и мои добри познати. Та те… ни поразведоха насам-натам, така да се каже. — Далъм се покашля притеснено. — Понякога ни показват другите части от частните градини, друг път малките къщички за удоволствие, които наричат киоски, а веднъж два пъти се осмелиха да ни покажат дори личните покои на самия султан. Обаче вчера — по случайност денят, в който Карю беше с мен — ми показаха нещо друго.

— Какво беше то, Том?

Далъм пак се поколеба, но Джон Карю му направи знак да продължи.

— Докато двама от моите дърводелци работеха, единият от пазачите ни заведе мен и Карю през малък квадратен двор, покрит с мрамор, към стена, в която ни показа малка решетка. Наоколо нямаше никого, така че нашият пазач ни направи знак с ръце, какъвто е обичаят на всички в този дворец, да се приближим, въпреки че самият той не смееше. Когато се приближихме, видяхме, че стената е много дебела и че в нея има дебели железни решетки и от двете страни. Когато погледнахме през решетките, зърнахме втори, таен двор, а в него трийсет от наложниците на великия господар, които играеха на топка.

— Първоначално си помислихме, че са млади мъже — добави Карю — защото носеха на краката си нещо, подобно на бричове. Но когато се загледахме по-внимателно, забелязахме, че всички са с дълги коси, спуснати по гърбовете. Всички бяха жени, при това доста красиви.

— Ние с Джон… — обади се Далъм, хвърляйки смутен поглед към Карю — знаехме, че не трябва да гледаме. Даже пазачът ни се ядоса, че се взираме твърде дълго — започна да тропа ядосано с крак, за да ни накара да се отдръпнем. Но не можехме. Стояхме и зяпахме като омагьосани.

— А жените видяха ли ви?

— Не. Решетката беше твърде малка. Но ние ги гледахме доста дълго. Бяха много млади, повечето от тях все още момичета. Никога до този момент не бях виждал толкова красива гледка, секретарю Пиндар!

Томас Далъм отново замълча, прочисти гърлото си и продължи:

— Но онова, което Джон иска от мен да ви кажа, е следното, сър. Сред всички тези жени имаше една, която се отличаваше видимо от останалите. Забелязах я, защото беше много бяла, докато всички останали бяха тъмни. Нейната коса не висеше на гърба й, а беше вдигната на кок върху главата й, поддържан от наниз от перли. Изглеждаше малко по-стара от останалите и доста по-богато облечена, със скъпоценни камъни на ушите и на гърдите й. Но всъщност кожата й беше онова, което привлече най-много вниманието ни — най-красивата кожа на света, бяла и лъчиста като луната! Джон сграбчи ръката ми и аз го чух да прошепва: „Бог да ни е на помощ, Том! Това е Силия! Силия Лампри!“. И това е всичко, което знам по въпроса.

* * *

Когато Далъм излезе, продължително мълчание изпълни стаята. От другата страна на кепенците се чуваше гърленото гукане на гълъбите под стрехите — звук, който би бил нелеп насред английски летен следобед, както му хрумна най-неочаквано на Пиндар. Не беше стъпвал в Англия от… Колко години бяха минали? Осемнайсет години, откакто бе напуснал родината си. Първо бе заминал за Венеция като представител на търговеца Парвиш, а след това бе продължил като самостоятелен търговец за Леванта[9]. Бутна прозореца, отвори го и се загледа в Златния рог и в седемте хълма на древния град, които се извисяваха отвъд.

— Това си беше цяла реч за човек от Ланкашир — изрече накрая.

— Казах ти, човекът е словоохотлив.

Пол приседна на перваза на прозореца. В сравнение с бунтарското излъчване на Карю той изглеждаше доста по-сериозен. Облечен в обичайното си черно, Пиндар бе едновременно елегантен и добре сложен. Прокара ръка през тъмната си коса, разкривайки единственото украшение по себе си — един златен пръстен, който пронизваше едното му ухо.

— Силия е мъртва — заговори накрая, все така с гръб към Карю. Извади от джоба си странен кръгъл предмет, изработен от позлатен месинг, по размери и форма почти колкото джобен часовник, и започна разсеяно да го върти между пръстите си. — При корабокрушение. Потънала. Преди близо две години. В грешка си, Джон. Невъзможно е да си я видял, чуваш ли ме? Напълно невъзможно!

Карю не отговори.

Пръстите на Пол се заиграха с металното капаче и палецът му го отвори, разкривайки металните дискове вътре. Единият от тях бе на вид като миниатюрен слънчев часовник и той го насочи напред, като че ли отчиташе нещо.

— С твоя компендиум може и да откриваш много неща, но Силия няма да я намериш по този начин — отбеляза кисело Джон.

Пол рязко скочи на крака и когато се изправи, се оказа с половин глава по-висок от Джон.

— Никой мъж няма право да гледа в харема на султана! Никой мъж — нито турчин, а още по-малко християнин или евреин — е успявал да надзърне вътре! А ти, ти, който си тук от пет минути и си бил там само веднъж, очакваш от мен да повярвам, че си надникнал? О, не, Джон! Това е твърде много дори и по твоите стандарти!

— На мен просто ми се случват разни неща, знаеш как е — сви спокойно рамене Карю. — Съжалявам. Представям си какъв шок е тази новина за теб — прокара замислено пръст по белега си. — След всичкото това време… Знам как се чувстваш.

— Не, не знаеш! — извика Пол. — Нямаш никаква представа как се чувствам! Никой не знае как се чувствам! — затвори с трясък уреда си. — Най-малко ти!

Седна обратно на перваза на прозореца.

— Трябва да бъдем сигурни, абсолютно сигурни! Но дори и да се уверим, какво следва, Джон? — разтри бавно лице и притисна силно с пръсти очите си, докато пред тях не се разлюляха кръгове. — Дори и да установим със сигурност, че тя е там, как можем да си признаем, че знаем? Това ще провали всичко! Четири години мотаене тук и теманета, докато уважаемата компания реши какъв подарък да изпрати на новия султан… а сега и това! Но почакай, почакай! Като че ли избързваме! Първо трябва да получа доказателство, категорично доказателство! — възкликна Пол и пак прокара пръсти през косата си. После се обърна към Карю и попита: — Ти вече си бил в двореца. Смяташ ли, че ще бъде много трудно да й изпратим някакво съобщение, а?

Карю сви небрежно рамене и отговори:

— Не особено.

— Никак не ми харесва тази твоя усмивка, Карю — отбеляза Пол, загледан внимателно в готвача. — Познавам я доста отдавна — сложи ръка върху рамото му и притисна внимателно палец към гърлото му. — Каква пакост си сторил този път, Джон, мерзавецо?

— Едно лакомство, само това.

— Какво, захарно лакомство ли?

— Моят специалитет! Точно той беше лодка, направена изцяло от захарен памук. Старият Бул малко се разквича, защото използвах всичките му запаси, но нямаше как. Превъзходен търговски кораб, един от най-добрите ми…

Пол натисна още по-силно.

— Добре де, беше копие на кораба „Силия“!

— Нека си изясним — изпратил си в двореца на великия султан лакомство във формата на търговския кораб „Силия“, онзи, който се разби, така ли? — изрече Пол и най-сетне пусна готвача.

— Не просто в двореца, а в харема — отговори Карю, разтривайки гърлото си, а после по-меко добави: — Мъглата искаше да изпращаме в харема на султана английски сладкиши. Очевидно това е най-новата мода във венецианското и френското посолство, а ние сме длъжни да ги следваме плътно, нали така?

— И затова реши да ги впечатлиш, така ли?

— Нали затова ме доведе тук? Да ти помогна да впечатлим турците. Да добавя блясък към пълната липса на блясък в Мъглата — наклони глава и допълни: — Иначе кой би ме търпял, а?

— Не мога да ти го отрека, Карю, но понякога имаш най-странните идеи на света — въздъхна. — Обаче тази… — внезапно се обърна и заби юмрук в рамото на Карю. — Тази е направо блестяща! Брилянтна даже! Стига корабът изобщо да е успял да стигне до нея, разбира се.

— Да не би да имаш по-добра идея? — попита Карю.

Пол не му отговори. Изправи се и се приближи отново до прозореца. Пак извади компендиума и го обърна така, че да прочете мотото, гравирано по външния ръб. — „Както отлитат часовете и времето, така се топи и животът на всеки човек“ — прочете на глас. — „Тъй като времето няма цена, раздавай го мъдро и не позволявай да бъде изгубен нито един час.“ — после пак отвори уреда и с показалеца си докосна предпазливо второ, тайно лостче, скрито в основата. Отвори се втори капак, а под него се разкри портрет.

Миниатюра на момиче. Червеникаворуса коса, наниз от перли върху млечната кожа. Силия. Възможно ли бе?

— А аз вече изгубих достатъчно време — изрече отнесено. Но после се извърна към Карю и рязко допълни: — И въпреки това имаме нужда от още информация!

— Какво ще кажеш за белия евнух от училището в двореца? Онзи, за когото казват, че бил англичанин, който се е потурчил?

— Има и още няколко драгомани от този вид. Сигурно с тях бихме могли да се свържем по-лесно. Доколкото знам, един дори е от Ланкашир. Може би трябва да накараме Далъм да си побъбри с него… Но не! На тези, потурчените, не може да се вярва! Освен това се говори, че само черните евнуси могат да влизат в женските покои. Не! Очевидно се нуждаем от човек, който има достъп до двореца, но не живее там. Някой, който влиза и излиза свободно от там.

— Че има ли хора, които влизат и излизат свободно от онзи дворец? — възкликна Карю.

— Разбира се, Джон. Всеки ден. Проблемът е просто да открием най-подходящия — отговори Пол и се загледа отнесено през прозореца.

Карю се приближи и застана до него. Въпреки че слънцето вече беше високо в небето, бледият диск на почти пълната луна все още се виждаше, потъващ бавно на хоризонта. Карю се облакъти на перваза и се загледа в небето.

— Може би звездите ще ни подскажат какво да направим. Трябва да помолиш приятеля си… Как му беше името?

— Да не би да имаш предвид Джамал?

— Ако така се казва. Имам предвид звездоброеца.

— Да, точно той е. Джамал. Джамал ал-Андалус — отговори Пол, който вече навличаше турската си роба. — Повикай еничаря, но бъди дискретен! Хайде, нямаме време за губене!

Четвърта глава

В наши дни

Любезни приятелю,

Получих твоето писмо и всичко останало. Желаеш да научиш всички обстоятелства около злощастното пътешествие и крушение на добрия кораб „Силия“ и за още по-злощастната и трагична история на Силия Лампри — дъщеря на покойния капитан на същия кораб, която в навечерието на венчавката си с един търговец от компанията „Левант“, впоследствие известен като сър Пол Пиндар, покойният многоуважаем посланик на негово величество в Константинопол, беше отвлечена като робиня от турците и продадена в Константинопол, и оттам избрана да слугува като „карийе“[10] в сарая на великия господар — история, която, колкото добрият Бог ми даде възможност, ще доведа до твоето знание.

Сърцето на Елизабет препускаше. Знаех си! Въпреки че мастилото бе избледняло значително, текстът се четеше безпроблемно, почеркът беше равен и не особено сбит — перфектен, ясен секретарски почерк, изненадващо лесен за четене. Хартията, с изключение на водния знак по протежение на една от прегъвките, беше в много по-добро състояние, отколкото тя смееше да се надява.

Елизабет вдигна глава. Беше малко след девет сутринта в събота и тя бе един от тримата читатели в Ориенталската читалня в този ранен час. Беше успяла да се настани на една от ъгловите масички, колкото е възможно по-далече от бюрото на библиотекаря. Бе наясно, че съвсем скоро ще бъде длъжна да им покаже откритието си, но й се искаше да може първа да го прочете и да си направи собствено копие, без някой друг да й диша във врата.

Приведе отново глава над хартията и продължи да чете.

Корабът „Силия“ потеглил от Венеция при добър вятър на седемнайсето число, с товар от коприни, кадифета и златотъкано платно, с бурета златни и сребърни монети — пиастри[11], дзекини[12] и акчета[13] — последното пътуване, което капитан Лампри трябвало да извърши преди зимните бури.

В нощта на деветнайсети, на десет левги от Рагуса, близо до голия, назъбен бряг на Далмация, за Бог било угодно да изпрати коварно време. От север нахлул силен порив на вятър и скоро вятърът се усилил толкова много, че всички на борда на кораба се уплашили за живота си…

Следващите няколко реда бяха станали нечетливи заради водния знак, но Елизабет продължи да чете след него:

И тъй като корпусът на „Силия“ бил доста нежен, а портовете й били до един отворени, задните й отвори скоро били до един под вода и всичките сандъци с коприни, кадифета и златотъкано платно, няколко от които не били търговска стока, а трябвало да послужат като зестра на булката, и всички останали неща, които били между палубите, заплували по вълните и артилерийското оръдие, което било прикрепено на кораба, се освободило и отпуснало встрани от борда, и наклонило кораба на една страна.

Тук също следваха няколко нечетливи реда. А после:

Накрая те съзрели корабните платна, които идвали от запада, и благодарили на Бога, мислейки си, че им идва помощ… но бил поне сто тона и те разбрали, че това е турски военен кораб. И когато капитан Лампри го видял, разбрал, че няма никаква надежда и смисъл да се бяга, защото можело или да се бият до смърт, или да се насочат към бреговете, където щели да се разбият в скалите. Затова капитанът събрал своя екипаж и ги попитал какво трябва да правят, дали ще застанат до него и ще се бият като мъже, или ще предпочетат да се знае, че са побягнали, въпреки че турският кораб не бил много по-голям от техния, обаче имал повече оръдия.

… Капитан Лампри повикал на борда всички жени, които били монахини от манастира „Санта Клара“, и ги накарал да се затворят в кабината при щурвала и да залостят вратите отвътре, и там да пазят най-младата монахиня, която била с тях, а също и дъщеря му Силия, и ги предупредил да не излизат под никакъв претекст, докато той не разпореди.

Тук Елизабет вече бе стигнала до другата прегъвка на листа, където водният знак отново бе изтрил няколко от редовете на документа.

Но като видял какво става, капитан Лампри ги нарекъл разбойници, мръсни разбойници, но да вземат всичките сребърни съдове, и всичките дзекини и пиастри, които могат да носят, стига да си заминат от тях, защото тук нямало нищо повече за тях. Ала един от главатарите на тези мъже, който бил отцепник и можел да говори добър английски, му рекъл: „Ти, куче долно, ако открия нещо повече от онова, което ми признаваш, ще ти ударя сто тояги на голо, а когато приключа, ще те хвърля през борда“. Но и тук капитан Лампри не казал нищо…

Междувременно жените били все така залостени в каютата на щурвала, ужасени за живота си, потънали до кръста във вода, с поли, натежали като олово. Както им бил заръчал капитанът, не издавали нито звук. Не смеейки да говорят, те само мислено умолявали Бога в сърцата си да ги спаси, защото, ако не ги заловели турците, щяло да ги погълне морето…

И накарали трима мъже да го хванат, и го проснали по корем на долната палуба, и двама от тях седнали върху краката му, а един на врата му, и му нанесли толкова много удари, че дъщеря му, въпреки че монахините я умолявали да си стои, отключила вратата на кабината и излязла от скривалището си, и им извикала да престанат, да вземат нея, но да пощадят горкия й баща, и като видяла, че баща й вече имал шест или седем кървящи рани по себе си, тя паднала на колене с лице, бяло като смъртта, и пак започнала да умолява турците да вземат нея, но да пощадят живота му. При което главатарят на турците заповядал веднага да я хванат, и после пред собствените й очи набучил баща й на меча си, метнал го на вратата на кабината с щурвала и го съсякъл през цялото тяло…

— И завършва тук, просто така?

— Да, по средата на изречението. Онова, което мислех за цял документ, се оказа просто фрагмент.

В събота читалнята затваряше в един на обяд и сега Елизабет и Иви се бяха срещнали за късен обяд в „Алфи“, на покрития пазар. Въпреки че до Коледа оставаха още цели шест седмици, сервитьорката вече носеше престилчица в червено и бяло и еленови рога, направени от зелена копринена прежда.

— О, я стига! И така откритието ти е удивително! — възропта Иви, докато мажеше масло върху последната си филийка хляб. — И според мен това означава, че ми дължиш петдесетачка!

— Да бе, вярно.

— Е, добре! Поне те накарах да се усмихнеш! — отбеляза доволно Иви. — Хей, момиче, тази сутрин изглеждаш почти весела!

Като че ли й се искаше да каже още нещо, но размисли и замълча. „Дали да й разкажа за снощи?“ — питаше се Елизабет, която все още грееше вътрешно. Но приятелката й беше в толкова добро настроение, че й се струваше нечестно да го разваля с нов спор относно Мариус.

— И какво ще стане от тук нататък? — попита Иви. — Ще можеш ли пак да видиш този документ?

— Както можеше да се очаква, засега го взеха, за да го покажат на специалиста си по Средновековието, но библиотекарят е убеден, че после ще го върнат в Ориенталската библиотека… някой ден.

— Не залагай много на това — отбеляза цинично Иви. — Опитът ми показва, че оставиш ли документ на специалист, моментално изчезва. И никога повече никой нито го вижда, нито чува за него. Трябвало е да си държиш езика зад зъбите по този въпрос.

— Е, вече е твърде късно — сви рамене Елизабет.

— Поне успя ли да го преснимаш?

— По-голямата част, защото част от него не се чете — отговори Елизабет и обясни проблема с водните знаци. — Но въпреки това е напълно достатъчно като начало. Например въпросът с авторството… — тук се появи сервитьорката, за да им донесе две чаши кафе. — … Написан е в неопределено време, от трето лице, но разказът е толкова ярък, че направо не ми се вярва човекът, който го е писал, да не е бил там.

— А писмото не ти ли подсказа нещо?

— Нищичко. Само че разказът е написан по нечия молба, но никъде не изяснява по чия точно. Пълна мистерия.

— Колко вълнуващо! Обожавам мистериите! — отбеляза Иви и отпи от кафето си. Парата замъгли стъклата на очилата й. — Нещо друго?

— Ами, вчера направих подробно проучване в Гугъл. Надали ще се изненадаш да разбереш, че за Силия Лампри няма никаква информация там. Сякаш никога не е съществувала.

— А за Пиндар?

— За някакъв си случаен търговец от Елизабетинската епоха? — изгледа я саркастично Елизабет. Но после се усмихна и добави: — Сигурно няма да повярваш, но има стотици, буквално стотици статии по този въпрос. Не всички са конкретно за Пиндар, разбира се. Няколко се оказаха за една кръчма в Бишопсгейт, която била построена на мястото, където някога се намирала къщата на Пиндар — Елизабет довърши супата си и продължи: — Както става ясно, било е доста голямо имение, което той си е построил след пенсионирането си. Къщата е съборена през деветнайсети век, когато разширявали метро станцията на Ливърпул Стрийт. Но иначе нищо особено като информация. Най-интересното нещо за него като че ли е била мисията за компанията „Левант“, която предприел през 1599 година.

— Да, спомням си, казвала си ми.

— Накъдето и да се обърна, все чета за нея. Компанията искала да поднови търговските си договори с контролираните от османците части от Средиземноморието и за тази цел етикетът по онова време изисквал да поднесат на султана някакъв чуден дар. Нещо, което било по-хубаво от подаръците на останалите, особено на французите и венецианците, които били основни търговски конкуренти на англичаните по тези места. И така, след големи пререкания най-сетне наели майстор на органи на име Томас Далъм да създаде някаква чудна механична играчка.

— Доколкото си спомням, ти ми спомена за часовник.

— Било е по-скоро автоматичен уред — отчасти часовник, отчасти музикален инструмент. Основният механизъм е бил часовниковият, но когато отброявал часа, започвали да се случват всякакви интересни неща — звънвали камбани, два ангела започвали да свирят на сребърни тромпети, органът започвал да свири мелодия, а накрая излизал свещен храст, пълен с механични птици — косове и дроздове, които размахвали крила и пеели.

— Е, постигнали ли са целта си?

— Били на крачка от пълен провал. Томас Далъм изминал целия път до Константинопол, придружавайки това удивително творение на кораба „Хектор“ само за да установи при пристигането си, че автоматът е почти унищожен от влагата и солта. В сандъците се била пропила морска вода, от която дървените части не само се навлажнили, но и напълно изгнили. Търговците били ужасени, разбира се. Били чакали цели четири години, за да поднесат своя дар на великия султан. Но не можели да сторят нищо друго, освен да оставят Томас Далъм да го създаде отново, от самото начало. Той оставил свой собствен разказ за приключенията си… — Елизабет погледна бележките си. — Да, ето го: „Разказ за орган, който бе откаран на великия господар и един друг любопитен въпрос, 1599 година“.

— Чудя се какъв ли е бил другият любопитен въпрос — отбеляза замислено Иви.

— Ще те уведомя веднага, щом го открия — отговори Елизабет, затваряйки бележника си. — Надявам се да успея още този следобед.

Иви погледна часовника си.

— Божичко, как лети времето! Извинявай, миличка, но трябва да тръгвам — скочи, измъкна една банкнота от десет паунда и я остави на масата. — Нали ще стигнат?

— Разбира се. Върви.

Елизабет се загледа в Иви как облича яркорозовото палто от мохер, което бе избрала за днешния ден. Беше почти стигнала до вратата, когато внезапно се обърна и се върна при нея.

— Браво на момичето! — изрече тихо, наведе се и целуна Елизабет по бузата.

Елизабет не бързаше. Поръча си още едно кафе и се зае да прегледа отново бележките си. Мисълта за работата, която й предстоеше, я изпълни с неочаквана енергия. Осъзна, че днес се чувства много по-спокойна и фокусирана, отколкото през последните няколко дни.

От съседната маса до нея достигнаха гласовете на две жени, които разговаряха. Елизабет обърна леко глава и позна по-възрастната от двете — гостуваща американска колежка на Мариус, с която се бе запознала миналото лято по време на коктейл на Английския факултет, на който той я бе завел през ранните дни на връзката им. По причини, които днес й беше трудно да си спомни, тогава не я бе харесала особено. „В нея има нещо фалшиво — бе споделила тогава с Мариус. — Не знам защо, но така я усещам.“ А той просто се бе засмял.

Днес, макар да бе зима, американката бе обула отворени бели обувки, а тялото й бе намазано с толкова дебел слой бронзиращ лосион, че, както си каза Елизабет с нехарактерна за нея женска злоба, бе заприличала на застрашено тропическо дърво. И преди година се бе отнесла към Елизабет със същото снизхождение, с което се отнасяше в този момент към по-младата си събеседничка — вероятно нейна студентка. Гласът й излъчваше онзи особен нюанс, който редица преподаватели в университетите постепенно придобиват — не отсеченост, а по-скоро… неумолимост. Каденците на издължените гласни се повдигаха и падаха като вълните на Тихия океан. Очевидно разговаряха за докторски дисертации, защото непрекъснато повтаряха думи като „дискурс“, „метафори“ и „течения“.

Елизабет върна вниманието си обратно към своите бележки и се опита да се концентрира, но двете жени бяха седнали толкова близо до нея, че бе невъзможно да не ги чуе. Тъкмо се оглеждаше за сервитьорката, когато дочу името на Мариус.

— Всъщност един мой добър приятел току-що публикува монография по този въпрос. Доктор Джоунс. Мариус Джоунс. Предполагам го познавате.

Отговорът на студентката се състоеше от детинско изкискване, което Елизабет не успя да схване.

— Е, да. Предполагам, че всяка студентка познава добре Мариус! — отговори американката.

Изречено от тази жена, името му звучеше като обида. „Ти изобщо не го познаваш чак толкова добре, жено!“ — помисли си ядосано тя. Знаеше, че раздразнението й е абсурдно.

— А по този въпрос трябва да ти кажа, че… — американката снижи поверително глас. — Знам, че не трябва, но… — каза още нещо с доста сериозен тон, а после: — … абсолютно луднал по нея. А знаеш ли кое е най-хубавото? Че тя не дава за него и пет пари! Всичките му останали случайни връзки са напълно отчаяни!

Елизабет не успя да дочака да й донесат сметката. Извади втора банкнота от десет паунда и я остави до тази на Иви, след което напусна ресторанта. На прага се размина с жена с руса коса, която влизаше и не я забеляза, защото се оглеждаше за някого. През стъклените врати на ресторанта Елизабет видя, че жената се приближава до американката и студентката и сяда при тях. Всъщност това беше същата руса жена, с която бе видяла Мариус в „Блекуел“. Пак не видя лицето й, а само лицето на американката, която бе вдигнала глава, за да я поздрави. И видя едно приятно лице, по-старо, отколкото изглеждаше, и коса на кичури, падаща на раменете й. А зад усмивката Елизабет внезапно зърна такова отчаяние, че враждебността й внезапно се стопи.

О, боже! Не и ти! Нищо чудно тогава. О, Мариус!

Пета глава

Константинопол

1 септември 1599 година, на зазоряване

Същата тази сутрин, докато Джон Карю чупеше ядки върху стената на английското посолство, а Хасан ага береше душа, от личните си покои с изглед към водите на Златния рог валиде султан Сафийе съзерцаваше зората.

Въпреки че в покоите й присъстваха всичките й четири лични прислужници, както обикновено в стаята не се чуваше никакъв звук. Младите жени стояха подредени край стената, неподвижни като статуи, и щяха да стоят така и да чакат цял ден и цяла нощ, ако е необходимо, докато тя не им дадеше някаква заповед или не ги освободеше.

Външно напълно овладяна, Сафийе продължи да гледа през рамката на прозореца, фиксирала поглед върху розовосивите води под нея. А вътрешно, благодарение на дългогодишния навик и чрез онова мистериозно шесто чувство, което като че ли я даряваше със способността да вижда, без да гледа, тя огледа критично прислужниците си. Първата, която безсъмнено бе станала съвсем набързо тази сутрин, бе забола шапчицата си накриво върху тъмните си къдрици; втората все още не се бе избавила от лошия си навик да се полюлява на пети, докато стои права (не схващаше ли, че така приличаше на слон в зоологическа градина?). Що се отнася до третата — Гюлбахар, онази, която беше с нея, когато откриха Малкия славей — тази сутрин под нейните очи имаше тъмни кръгове.

— Сякаш имаш очи и на гърба си! — шепнеше й с възхита някога карийе Михримах.

— Просто номер, на който ме е учил баща ми — й отвръщаше също с шепот Сафийе. — В моята родина, в планините, всички сме ловци, нали разбираш? Един ловец трябва да знае какво има пред него и зад него. Ще те науча, карийе Михримах!

Но в крайна сметка карийе Михримах не бе успяла да живее достатъчно дълго, за да научи нещо особено, освен да ароматизира красивите си полови органи с амбра и да черви дребните си момичешки зърна с розови листенца.

Валиде султан насочи мислите си обратно към изминалата нощ. За мълчанието на Есперанца беше сигурна. Но може би беше грешка да позволява на Гюлбахар да вижда толкова много. Лекият утринен бриз накара Сафийе да потрепери. Въпреки че бе едва началото на септември, утринният въздух вече беше доста по-хладен, а листата на дърветата в градините на сарая под нея започваха да се сдобиват с нюансите на есента. Усети как тежките висулки на обеците й — перли и рубини с невероятни размери и прозрачност — се удрят във врата й. Ушите й пулсираха от тежестта им, но навикът през годините я бе научил да пренебрегва физическите неудобства или поне външните признаци на слабост или умора.

— Айше — извърна леко поглед от прозореца Сафийе, — наметката ми!

Но Айше — четвъртата и най-нова лична прислужница, вече бе предвидила желанията на господарката си и още докато валиде султан говореше, момичето се втурна, за да завие раменете й с бродирания дълъг шал, обшит с кожа от самур. „Айше се справя добре“ — помисли си Сафийе, фокусирайки се бързо върху проблемите на деня, но без да пропусне да дари момичето с лека усмивка. Айше беше изключително съобразителна и имаше способността да предвижда онова, което се изисква от нея — талант, който беше невероятно ценен в Къщата на щастието. Сафийе бе постъпила правилно, приемайки даровете на фаворитката — двете робини, Айше и другото момиче, как му беше името? Сега тя наблюдаваше пръстите на Айше как подпъхваха чевръсто наметката около краката й. Едната толкова тъмна, а другата толкова бледа — да, другото момиче имаше изумително бяла кожа, почти невъзможно бяла. Не че това беше лошо. С неговите необичайни вкусове Мехмед — синът й, султанът, сигурно й се бе насладил достатъчно през изминалата нощ. Каквото и да е, само да го отвлече от сляпото му увлечение по фаворитката — онази, която бе известна в харема само като „хасеки“. Мехмед трябваше да бъде откъснат от нея, при това скоро. Майка му щеше да се погрижи за това.

От другата страна на вратата на апартамента й, от коридора, който минаваше през женския вътрешен двор и стигаше до покоите на евнусите, Сафийе султан долови звъна на порцеланови чаши. Очевидно господарката на кафето и нейната свита вече чакаха отвън. Сафийе щеше да разбере, че наблизо има жени и без шума — в такива моменти я изпълваше някакво необяснимо напрежение, усещаше някакво странно сгъстяване на въздуха около себе си. Но как точно да обясни откъде знае тези неща? Но въпреки че тази нощ изобщо не бе спала, валиде султан бе дала заповед да не я притесняват. Не се нуждаеше нито от освежаващи напитки, нито от почивка — цял един живот на будуване в леглото на нейния господар, стария султан Мурад, отдавна я бяха научили да се справя и без тях. Онова, от което се нуждаеше сега, бе мълчание и пространство, където да мисли.

Някога, когато за първи път бе пристъпила прага на Къщата на щастието, тишината я потискаше и смущаваше. Тук беше толкова различно от двореца в Маниса. По онова време трите славейчета бяха заедно. В спомените й онези дни изглеждаха като пълни със светлина. Но сега, след годините, прекарани като валиде султан, тя вече бе в състояние да оцени тишината по достойнство — и тя, подобно на всичко останало, беше ловен прийом.

Сафийе придърпа кожите плътно около себе си и обърна гръб на Златния рог. На другия бряг се издигаха складовете на чуждестранните търговци, а зад тях бе познатата гледка на кулата Галата. Вдясно на кулата стените на квартала на чужденците отстъпваха пред обширните пространства на градините, сред които се намираха къщите на посланиците. Зад тях слънцето вече се беше издигнало над хоризонта. Отвъд Галата, вдясно, течеше Босфора — източните му брегове, по чието протежение растяха красиви дървета, бяха все още в сянка. Тя си спомни за гъркинята — Нурбану, която като валиде султан преди нея беше седяла на същия този диван, беше носила същите тези обеци от перли и рубини, докато самата Сафийе й беше прислужвала. „Мислят си, че не знам, че чакат отвън — й бе казала веднъж Нурбану. — Мислят си, че не чувам. Мислят си, че не виждам. Но в тази тишина, Сафийе, няма нищо, което да не мога да видя. Виждам дори през стени!“

Първите лъчи на слънцето докоснаха инкрустираните със скъпоценни камъни кепенци на прозорците, превръщайки всеки камък в ярка точица светлина. Сафийе извади ръка изпод наметката си и я постави върху прозореца. До носа й достигна бледото ухание на топло дърво. Кожата на ръцете й беше млечна и гладка, все още кожа на наложница, като по чудо пощадена от годините. А на пръста й, улавящ лъчите на слънцето, лежеше смарагдът на Нурбану, в чиито главоломни дълбини тлееха черни огньове.

„Какво би сторила сега, ако беше на мое място?“ — запита мислено Сафийе.

Затвори очи и усети как най-сетне слънцето докосва лицето й. В съзнанието й изникна образът на Малкия славей — подпухнало тяло, посечени гениталии. И накрая:

„Не прави нищо — отговори уверен глас в главата й. — Това е съдба.“

Но тази, която й отговори, не беше Нурбану, а нечий друг глас от гроба.

„Карийе? Карийе Михримах?“

„Не прави нищо. Това е съдба. След всичките тези години. Това е съдба, късмет. Единственото нещо, което не можеш да надхитриш. Даже ти.“

— Фатма! — очите на Сафийе се отвориха толкова рязко, че дори съобразителната Айше се стресна на поста си.

— Да, ваше величество!? — запелтечи хваната неподготвена първата й прислужница и се изчерви.

— Какво? Ти да не би да спиш, момиче? — валиде говореше меко, както винаги, но в гласа й се усети такъв хлад, че дланите на младата жена изстинаха и се изпотиха, а кръвта забушува в ушите й.

— Не, ваше величество.

— Тогава кафето ми. Ако бъдеш така добра, разбира се.

Пристъпвайки тихо и безшумно, личните прислужници на валиде султан се плъзнаха през стаята, за да я обслужат.

Въпреки че слънцето вече се бе издигнало напълно, светлината му никога не успяваше да стигне достатъчно навътре в покоите на валиде. Разположени в самия център на Къщата на щастието — личните покои на султана, тези стаи бяха вътрешни, а не външни. Стаите на жените, по-големите апартаменти на любимите наложници на султана, та дори личните покои на самия султан бяха до една свързани със стаите на валиде. Никой, дори фаворитката на султана, хасеки султан не би могла да влезе или да излезе, без да мине през царството на валиде султан.

С изключение на личните покои на султана, покоите на валиде бяха най-големите в сарая. Сенчестите им дълбини, изпълнени със синя и зелена светлина, бяха хладни през лятото, но през зимата трябваше да бъдат затопляни с мангали и кожи. Движейки се в познатия си танц, жените приличаха на малък пасаж сребристи рибки, носещи се през дълбините.

Само след секунди пред Сафийе беше поставен меден поднос с дървени сгъваеми крачета, под който беше пъхнат миниатюрен мангал със сандалово дърво. Първата й прислужница коленичи пред нея и й поднесе малка купа, а втората бавно започна да налива розова вода от елегантна кристална гарафа, само навлажнявайки крайчетата на пръстите на валиде. После, оттегляйки се безшумно, те бяха заменени от третата прислужница, която също коленичи и й поднесе бродирана кърпичка, за да подсуши ръцете си. След това й поднесоха кафето. Коленичейки отново пред нея, едната подаде миниатюрна чашка, инкрустирана със скъпоценни камъни, втората наля кафето, третата внимателно постави на масата втори меден поднос с нарове, кайсии и смокини, подредени върху легло от захаросани розови листенца, докато четвъртата донесе нови салфетки.

Сафийе започна да пие кафето си бавно и усети как тялото й започва да се отпуска. В крайна сметка не забеляза никакви признаци за изнервеност от страна на прислужниците, които бяха първият и най-сигурен показател за наличие на нови слухове из харема. Беше невероятен късмет, че повечето от жените и евнусите все още се намираха из летните дворци на султана. Самият султан бе решил да се върне неочаквано за една нощ и само тя бе дошла с него, заедно с шепа от най-старшите жени. Ако Къщата на щастието беше пълна, нямаше да има никаква възможност да скрие събитията от изминалата нощ. Лоялността на Есперанца и Гюлбахар, единствените други, които бяха с нея, изобщо не подлежеше на съмнение. И въпреки това беше добра идея да ги накара да постоят прави — опитът й показваше, че това винаги е отличен тест за изнервеност. Първата й прислужница беше малко стресната, разбира се, но тя открай време си беше такава, особено след като управителката на харема беше открила любовните й писма от евнуха Зюмбюл — някаква нещастна любовна връзка, за която момичето все още си вярваше, че пази в пълна тайна.

— Никога не действай прибързано! — й бе казала веднъж Нурбану. — И никога не забравяй, че знанието е власт!

„Грешиш, карийе Михримах! — каза си Сафийе. — Това може и да е късмет, както казваш ти — мислено тя се приведе и целуна Михримах по бузата, — но кога това ме е спирало да знам какво точно трябва да направя?“

* * *

— Сега ме чуйте всички! — отсече Сафийе, след като пресуши чашката си с кафе и я постави в чинийката й. — Изпратих за няколко дни Хасан ага, нашия главен черен евнух, до Едирне[14], за да се погрижи за някои мои дела! — обяви. Това беше много повече информация, отколкото някога бе представяла пред своите прислужници. Дали няма да го помислят за странно? Но после реши, че рискът си струва. — Гюлбахар, ти остани при мен. Трябваш ми да занесеш някои съобщения. Останалите вървете — и направи знак с ръка, за да ги освободи. — И, Айше…

— Да, ваше величество?

— Доведи ми приятелката си, другото ново момиче, забравих й името…

— Да не би да имате предвид Кая, ваше величество?

— Точно тя. Изчакайте отвън с нея, докато Гюлбахар не дойде за вас. А дотогава не пускайте никого тук!

* * *

Внезапно Хасан ага се пробуди. Кратки мигове на съзнание разнообразяваха странните му, фантастични сънища, въпреки че колко дълго е бил в това състояние и той не можеше да каже. По стар, дългогодишен навик и при най-дребния шум, и от най-неуловимата разлика от обичайния живот в харема очите му се отваряха рязко. Вече не беше в собствените си покои — поне в това беше сигурен — но къде го бяха отвели? Тук беше тъмно, по-тъмно и от нощта. По-тъмно и от преди, когато бе затворил очи и когато потоци и фонтани от светлина бяха започнали да бликат като падащи звезди по хоризонта на клепачите му.

Мъртъв ли беше? Мисълта се стрелна през съзнанието му и той установи, че не се страхува от нея. Но изгарящата болка в корема му и още по-странната болка в ушите му го накараха да заключи, че няма как да е мъртъв. Опита се да премести тежестта си, но от усилието челото му се обля в лепкава пот. Усети в устата си странен метален вкус. Тялото му се надигна в конвулсии, но в стомаха му не беше останало нищо, което да изхвърли. Във врата му се бе заклещила буца като воденичен камък, който се въртеше ли, въртеше, а във въздуха около него се усещаше влага. Да не би да се намираше някъде под земята и ако беше така, как се бе озовал тук?

А после, така внезапно, както се бе пробудил, Хасан ага отново започна да изпада в безсъзнание. Откога лежеше в това странно чистилище на мрака — нямаше представа. Сънуваше ли? Спеше ли изобщо? А после, изненадващо, в края на еони, които можеше да са и само няколко часа… светлина!

Първоначално видя две тънки линии — едната хоризонтална, другата вертикална. Когато ги зърна за първи път, те бяха много бледи, бледи като най-ранните лъчи на зората. Докато ги наблюдаваше, те постепенно се сляха зашеметяващо в една-единствена точка от светлина. И зад точката светлина той зърна непогрешимите сенки на двама души — на две жени, които идваха към него.

— Малко славейче… — заговори нечий глас.

И от много, много далече той чу собствения си глас да отговаря:

— Лили? Това ти ли си?

Шеста глава

Истанбул

В наши дни

Елизабет се обади на Иви от телефона в стаята си.

— Къде каза, че си? — гласът на Иви звучеше необичайно слабо.

— В Истанбул — повтори бавно Елизабет, а след това предвидливо отдалечи слушалката на телефона от ухото си.

— В Истанбул?! — продължителна пауза. — И какво, за бога, правиш там?

— Хванах самолета дотук. Снощи.

— Но вчера обядвахме заедно, а ти нищо не каза!

— Полетът беше на изчакване. Просто извадих късмет.

На Елизабет й се искаше да й каже за американката и за онова, което се бе случило после в ресторанта, но осъзна, че не може да го разкаже, даже и на Иви.

— Трябва да… — започна тя, опитвайки се да пребори болката в гърлото си — … да сложа край на всичко това — в другия край на телефона настъпи мълчание и тя разбра, че Иви я слуша внимателно. — Нали се сещаш? На всичко това — изломоти накрая.

Да го изреже. Да го изтръгне от себе си. Да го измъкне от себе си. „Бих изтръгнала все още биещото сърце на това ужасно нещо със собствените си нокти, стига да знаех как…“ Истерията я сграбчи.

— Просто го накарай да… спре. Моля те!

— Всичко е наред, всичко е наред! — изрече дрезгаво гласът на Иви. — Не говори нищо, просто дишай! Добре ли си, миличка? Просто дишай…

Въпреки сълзите си Елизабет не успя да сдържи смеха си.

— Мила Иви, но ти също плачеш!

— Не мога да се сдържа — чу как приятелката й издухва шумно носа си. — Заразно е — а после по-сърдито: — Но в Оксфорд щеше да бъде далеч по-лесно!

— Да, знам — Елизабет притисна с пръсти горещите си очи.

— Точно в това е въпросът. Трябва… да се стегна. Не мога да се понасям… такава — изпълни я самосъжаление. — Да съм ти като товар.

— Скъпа Лиз, но ти не си ми товар! Никога не…

— Просто реших да приключа с Мариус. Този път няма връщане назад — това е, каза го! Накрая го каза, значи трябва да е вярно, нали? — Поне вече му казах, че не мога да продължавам да го виждам — добави.

Усети как Иви се опитва да прецени температурата от другия край на континента. Но когато заговори, облекчението в гласа й беше осезаемо.

— Ти го заряза? Браво на теб! Браво на теб, Лизи! — а после: — Този път завинаги?

— О, да, този път завинаги.

— Та къде си все пак? Имам предвид в кой хотел? Предполагам, че си в хотел, нали?

— Ами всъщност… — Елизабет се огледа. Истината бе, че тя нямаше никаква представа как се нарича хотелът. Просто таксито я бе довело тук снощи. Имаше легло, което беше чисто. Снощи нямаше сили да задава никакви въпроси. — Аз съм в стая 312 — номерът беше в основата на старомодния бакелитов телефон край леглото й. — А ето и номера ми — продиктува го.

Това като че ли задоволи Иви.

— Колко време ще останеш там?

— Нямам представа — сви рамене Елизабет. — Колкото трябва.

— За да изтриеш Мариус?

— Да — засмя се Елизабет. — Но смятам да свърша и малко работа. Когато казах на научния ми ръководител за фрагмента от онзи документ, тя ми предложи да прегледам и архивите тук, затова реших, че не ми пречи да опитам — каквото и да е, само да не бъде в Оксфорд, за да не се изкуши да прости! — Доктор Алис е съгласна с мен, че другата половина от историята на Силия Лампри все трябва да е някъде, а нещо ми подсказва, че трябва да е тук. Помниш ли Берин Метин?

— От програмата за студентски обмен ли?

— Същата. Обадих й се след… вчерашния следобед и тя каза, че може да ме уреди с читателска карта за Босфорския университет. Имат и английска библиотека, така че мога да продължа проучванията си, докато чакам да излезе разрешението за достъп до архива.

След като затвори телефона, Елизабет се отпусна на леглото. Беше все още рано — седем часа сутринта истанбулско време, но само пет часа английско. Горката Иви.

Стаята й беше голяма, но много обикновена. Две легла с железни пружини. Старомоден гардероб. Под прозореца имаше ниша, в която беше поставена малка масичка и стол. Дъските на пода, които се накланяха леко към вратата, бяха боядисани в тъмнокафяво и не бяха покрити нито с пътека, нито с килим. Нищо в стаята й не подсказваше, че се намира в Истанбул. Нито където и да е.

Елизабет постави предпазливо ръка на стената, затвори очи и плъзна пръсти. Нищо. Стаята имаше непорочното, безлично излъчване на манастирска килия. Или на кораб.

„Утре ще се преместя“ — си каза тя.

После отново прилегна на леглото. Пресегна се към чантата си и извади оттам бележките, които си бе водила в читалнята на Ориенталската библиотека. Зачете се отново в документа. Зачете за Силия как се е втурнала да спасява баща си от турските главорези. И как накрая е видяла с очите си как го посичат на две.

Силия. Горката Силия!

Все така с листа хартия в ръката си, Елизабет потъна в безпаметен сън.

Седма глава

Константинопол

1 септември 1599 година, сутринта

Айше, личната прислужница на валиде султан, откри Кая до шадравана в Двора на фаворитките.

— Тя иска да те види.

В Къщата на щастието на никого, дори на най-новите попълнения, нямаше нужда да се обяснява коя е „тя“.

— Кога, сега ли?

— Да, ела с мен! Бързо! Но не бягай! — напомни Айше и сложи предупредително ръка върху рамото на момичето. — Тук не обичат да се тича.

— Не се тревожи, няма кой да ни види.

Поголовното лятно изнасяне към летния дворец на валиде на Босфора, където все още се намираха всички с изключение на най-младите наложници и най-старите слуги, беше дарило по-външните прослойки на харема с усещане за празничност и ваканция.

— Ти не си ли научила вече, че тук винаги някой те вижда? — сряза я намусено Айше. — Винаги има някой, който слухти!

След това напомняне Айше поведе Кая от павираната тераса с шадравана по стълбите, а оттам през градината на двореца — две дребни фигурки, аленочервена и златна, носещи се като водни кончета през потъналата в тишина утринна градина.

— Ще останеш ли тук, или ще се върнеш с нея? — попита Кая, докато се опитваше да следва бързите стъпки на Айше и веднъж дори не падна. — Недей да бързаш толкова!

— Следвай ме плътно! И търпение! Ще ти кажа, когато влезем вътре.

— Търпение ли? Само да знаеше… Кълна ти се, че ми дойде до гуша да бъда търпелива!

Когато стигнаха стените на харема, завиха рязко наляво, минаха покрай болницата на харема, а след това навлязоха във втори вътрешен двор. След като още веднъж завиха наляво, поеха по стръмно стълбище, което отвеждаше до квадратния павиран вътрешен двор в сърцевината на женското крило. Едва там, в малкия, покрит с плочки вестибюл в края на каменния коридор, който бележеше входа към покоите на евнусите, Айше спря.

— Сега какво?

— Трябва да чакаме тук — сви рамене Айше. — Когато реши, тя ще изпрати Гюлбахар да те отведе.

— И кога ще стане това?

— Откъде да знам, гъсчице? — смръщи се Айше. — Може би час, а може би два.

— Два часа?!

— Тихо, чуваш ли?!

Двете застанаха в очакване с гръб към стената. Кая зачака разтуптяното й сърце да се успокои и стисна запотените си ръце, налагайки си да успокои дишането си.

Тази сутрин наоколо нямаше много жени. Две прастари черни робини, твърде немощни и сънливи, за да бъдат включени в екскурзиите на валиде султан, метяха двора със снопчета стари палмови клонки.

— Вървете си по пътя! Да ви няма! — махна нетърпеливо с ръка Айше към двете жени. — Валиде султан ще бъде тук всеки момент и няма да й хареса очите й да бъдат осквернени от гледката на две грозни старици!

— Да, кадън! — заотстъпваха бавно двете прислужници, свели почтително глави. — Да, господарке!

Кая изгледа приятелката си и попита:

— Какво са ти направили стариците?

— Просто не искам да ни подслушват, това е. И говори по-тихо, ако обичаш! — изрече едва чуто Айше. — Кълна ти се, че тя чува всичко!

— За какво съм й потрябвала, имаш ли представа? — запита Кая и усети, че стомахът й се свива от притеснение.

— Сякаш не знаеш! Сигурно иска да разбере дали ти… сещаш се… — отговори Айше и сложи ръка на устата си, за да скрие внезапната си усмивка. — Дали все още си гьозде[15] в очите на султана — изгледа лукаво приятелката си. — Е, каква си?

— Е, тя веднага ще разбере.

— В това можеш да бъдеш сигурна — кимна рязко Айше. — Сигурно самата тя наблюдава всичко.

Кая издаде някакъв нечленоразделен звук.

— Говоря ти съвсем сериозно. В този дворец не става нищо, което тя да не знае.

— Това е ясно, но никой всъщност не гледа! — отбеляза Кая и хвърли крадешком поглед към приятелката си. — Те… вписват всичко в книга. Това го знам — допълни. — Евнухът Хасан ага ми я показа — кратка пауза. — А мен все още не са ме вписали там.

В продължение на известно време двете останаха така, безмълвни, засрамени една от друга. В двора, който стариците доскоро метяха, слънцето започна да се мести. Откъм женския хамам, който беше в единия край на двора, се понесоха гласове на слуги и плясък на вода върху камък. Същото почти празнично чувство бе заразило дори тази част на харема, самата му сърцевина. Непривикнала на подобно дълго бдение, Кая започна да пристъпва от крак на крак в меките си ярешки ботушки.

— Колко още ще чакаме? Гърбът ми ме заболя.

— Търпение, гъсчице…

— Вече го каза…

— И не се люлей, за бога! Тя мрази това! Не можеш ли да стоиш мирно?

Пак тишина.

— Липсваш ми, Анета.

— И ти на мен, Силия.

Малка струйка вода излезе изпод вратата на хамама и потече върху горещите плочи на двора.

— Не плачи, гъсчице!

— Кой, аз ли? Аз никога не плача.

— Носът ти ще стане червен.

— И той каза това, помниш ли? В деня, в който ни продадоха.

— Да, спомням си.

И как нямаше да си спомня?! Силия се върна отново към онзи ден, когато двете бяха прекрачили за първи път прага на Къщата на щастието. След корабокрушението (колко време беше минало оттогава? Може би две лета, доколкото можеше да прецени) бе последвало дълго пътуване, а после още по-дълъг престой при собственичката на роби в Константинопол, а след това, един ден преди няколко месеца, без никакво предупреждение, бе пристигнала малка носилка с евнуси и двете бяха вкарани вътре и доведени тук, в двореца. Казаха им, че ги била купила някаква важна дама като подарък за майката на султана. И вече не били Силия и Анета, а Кая и Айше. Но като изключим това, никой не бе благоволил да им каже какво им предстои.

Силия никога нямаше да забрави люлеенето на носилката, докато минаваха през града, и как й беше прилошало от него, и как после бяха минали през дървена врата с огромни гвоздеи — врата, която беше много по-голяма и скръбна от всичко, което беше виждала през живота си. Вътре беше толкова тъмно, че първоначално не виждаше нищо. Спомни си и ужаса, който я заля, когато евнусите ги бяха извели от носилката и как тя самата изплака: „Пол, о, Пол!“, когато огромната врата се затръшна зад тях.

Внезапно изпърхване на крила стресна двете момичета — два гълъба бяха кацнали на наклонения покрив над главите им.

— Анета?

— Какво?

— Мислиш ли, че някога ще забравим? Имам предвид истинските си имена. Веднъж питах Гюлбахар и тя каза, че не си спомня нейното истинско име.

— Но тя е била само на шест, когато са я довели тук! А ние ще помним, разбира се! Всичко ще помним! — Анета присви очи. — Как бихме могли да забравим?!

— И ти искаш да помниш, нали?

— Разбира се, че искам, гъсчице! — кратка пауза. — Но вече сме тук и смятам, че трябва да извлечем максимална полза от този факт! Знаеш ли, Силия, може би ще бъде най-добре, ако… внезапно застина. — Шшшт!

— Не чувам нищо.

— Гюлбахар идва.

— Ама как…

— Наблюдавам я. Така прави и тя — гласът на Анета беше не повече от шепот в ухото на Силия. — Но сега това няма значение, само ме чуй! Каквото и да правиш, опитай се да не казваш твърде много! Тя ще използва всичко, което й кажеш, разбираш ли ме? Имам предвид всичко! Но няма да хареса и сълзлива история. Каквото и да правиш, не се прави на глупачка! — тъмните очи на Анета се стрелнаха към пода и после се върнаха към приятелката й. Силия стоеше до нея, вече неподвижна като статуя, и само малката пулсираща вена под ухото й, трептяща като уплашено птиче, я издаваше, че диша. — И имай предвид, Силия, че нещо се е случило…

— Какво? — извърна се уплашено към нея Силия. — И как? Ти откъде знаеш?

— Ами аз… всъщност не знам. Просто усещане — отговори Анета и сложи ръка върху корема си. — Просто помни какво ти казах. Това е най-доброто, което мога да сторя в момента за теб. А сега върви!

* * *

Откакто двете с Анета бяха доведени в Къщата на щастието, Силия бе виждала валиде султан множество пъти.

В живота на жените в двореца имаше редица случаи, при които валиде се показваше — забавления и танци за султана, пикници в градините на двореца и разходки с лодки по Босфора. Във всички онези случаи, когато свиреше музика и звукът от женските гласове и смях изпълваше ухаещите на рози градини, когато ги водеха да гледат делфините, играещи в Мраморно море, или когато лунната светлина изпъстряше водите на Босфора и малките лодки с жени, осветени като светулки, следваха султана, седнал в баржата на майка си Сафийе — баржа, инкрустирана със скъпоценни камъни, блестяща от слонова кост и седеф, зъби на морски кончета и злато. И в тези случаи Силия често си казваше, че понякога бе почти възможно да повярва, че валиде султан наистина е майка на всички. Това бяха прекрасни моменти, мигове, когато жените в двореца действително се считаха за извадили най-големия късмет, за най-благословени от всички жени в империята на султана. При тези случаи никой нито наблюдаваше, нито прислужваше, нито шпионираше. Формалностите и дворцовият етикет бяха забравени. Забравени бяха също така болката и страхът, както и онова странно, свито чувство, вече превърнало се в постоянен неин спътник, вляво под ребрата й.

Изпълнявайки разнообразните си функции, жените в двореца виждаха често валиде султан, голяма част от тях ежедневно. Но само избрани бяха допускани в частните й покои. Сред тях бяха четирите прислужници, избрани лично от нея, които непрекъснато я обслужваха; управителката на харема — дясната ръка на валиде и най-могъщата жена в двореца след нея; господарките на прането, на килера, на кафето и на каната на пречистването; и няколко други височайши персони, които бяха отговорни за ежедневното функциониране на женското крило — пазителката на съкровището, писарката и огромната, няма господарка на прическата.

И сега, когато Гюлбахар я въведе в покоите на валиде, Силия остана, както бе учена, с очи, фиксирани в пода пред себе си, без да смее да вдигне очи. Гюлбахар се беше оттеглила, въпреки че Силия не я чу да излиза. Остана така доста дълго време, съзнавайки единствено дълбоката тишина, която се бе настанила около нея в покоите на валиде, чиито стени и високи сводести тавани бяха окъпани с коса, хладна зелена и златна светлина.

— Вече можеш да вдигнеш очи.

Значи беше вярно каквото казваха. Гласът й беше нежен и нисък, едновременно златен и загадъчен — същински глас на ангел.

— Ела, карийе! — чу момичето и зърна пред себе си вдигната ръка с проблясващ върху нея огромен смарагд. — Ела, робиньо, и ми позволи да те огледам!

Силия направи три дребни стъпчици по посока на гласа. Пред нея, като силует на фона на прозореца, се очерта изпъната като струна фигура, отново по-ниска, отколкото Силия очакваше. Раменете и тялото на фигурата бяха покрити с кожена наметка. По ушите и на врата й проблясваха скъпоценни камъни, а туниката й, която се виждаше под обшитата с кожа наметка, беше ушита от платно с истинска златна нишка. В косата й бяха вплетени нанизи от перли, които висяха, подобно на къдрици на русалка, върху едното й рамо.

— Как ти е името?

— Кая… ваше величество.

Все още изпълнена с известен страх, Силия вдигна очи. За нейна изненада валиде се усмихваше. Кожата на наметката й се раздвижи леко и момичето видя, че в скута на по-възрастната жена се е свила на кълбо голяма котка. Котката имаше снежнобяла козина, едното й око беше синьо, а другото — зелено.

— Аха! — зеленият смарагд отново проблесна под лъчите на слънцето. — Тогава седни, малка Кая. Поседни малко при мен! — и посочи няколко възглавници на дивана близо до нея. — Това е Котьо. Обичаш ли котки? Подари ми го синът ми, султанът. Опасявам се, че името не е особено оригинално, но така го наричат евнусите, а на мен ми допада — гласът й беше мил, дори усмихнат. — Виждаш ли очите му? — отлично разбирайки, че говорят за него, котаракът фиксира Силия с невъзмутим поглед. — Тази порода котки идват от Ван, което е в източните части на нашата империя, близо до Кавказките планини. Красиви са, нали?

— Да — кимна сковано Силия. А после, спомняйки си съвета на Анета, допълни храбро: — Много обичам котки!

— О, така ли? — Сафийе звучеше така, сякаш не бе чувала по-приятна информация от тази. — В такъв случай с теб имаме нещо общо — натежалите от пръстени пръсти почесаха меката козинка под брадичката на котака. — А ти, синьорина Кая? Откъде произхождаш, преди да дойдеш при нас? Де дове ста? — допълни и се засмя весело. — Виждаш ли, и аз говоря езика на Венеция! Това изненадва ли те? Ти си от Венеция, нали?

— Не… всъщност да, ваше величество — отговори Силия, притеснена да не разочарова валиде. — Тоест, ходех дотам много често с моя баща. Той беше търговец. Търгуваше с Венеция, преди… преди да умре.

— Поверина[16] — гласът на валиде беше успокояващ и мил.

— Иначе произхождам от Англия. Анета е тази, която идва от Венеция — продължи Силия, надявайки се да не приемат думите й като глуповато бъбрене. — С нея бяхме на един и същи кораб, когато ни… — поколеба се, неуверена как да нарече този брутален и кървав епизод от живота й, който все още я преследваше в сънищата. — Тоест — поправи се, — преди да ни доведат тук. В Къщата на щастието.

— Анета ли? Имаш предвид Айше, твоята приятелка с тъмната коса, нали?

Силия кимна. Беше започнала да се поотпуска и затова си позволи да се настани по-удобно на възглавниците.

— Смятам, че приятелката ти е родена в Рагуса, откъдето е майка й — отбеляза валиде султан.

— О, значи знаете?

— Разбира се, че знам — котаракът в копринения скут на валиде се прозя и демонстрира с гордост острите си и бели като ръбове на миди зъби. — Няма почти нищо, което да не знам за жените си, но тя сигурно ти го е казвала, нали?

— Не… — Силия сведе глава и се изчерви. — Всъщност да, ваше величество.

— Казваш ми истината, което е особено похвално! Що се отнася до Айше, тя е много умно момиче. Вижда всичко, но е достатъчно умна да си мълчи. Е, през повечето време. Би могла да стигне много далече в нашия дворец. Но това не е единствената причина, поради която я избрах да бъде една от моите лични карийе. Знаеш ли защо я избрах?

Силия поклати глава.

— Избрах я, защото идва от място, което е много близо до моето родно място — селцето Реци, близо до планините на Албания. Някога Рагуса беше част от Венецианската република, а нашите планини, макар и в земите на султана, са толкова близо до Рагуса, че много от сънародниците ми продължават да говорят и до днес на венециански. Разбираш ли ме сега?

Сафийе се извърна и се загледа през прозореца към сивите води на Златния рог, сега обагрени в слънчева светлина.

— Планините! — въздъхна тихичко. — Когато бях на твоята възраст, непрекъснато копнеех да ги видя пак. Позволи ми да ти кажа нещо, карийе, дори аз понякога съм самотна — допълни внезапно. — Това изненадва ли те? Да, дори и насред този разкош аз съм самотна — обсипаните със скъпоценни камъни ръце описаха дъга във въздуха над главата й. — Господарят ми, старият султан, е мъртъв. И почти всичките ни приятели от дните в Маниса, преди да се преместим тук, в Константинопол, също са мъртви.

Обърна се и погледна замаяното момиче.

— Всички ние идваме тук като робини, робини на султана. Отказваме се от всичко, дори от имената си. Странно, не мислиш ли, че нито една от нас не е родена туркиня, нито дори мюсюлманка. Нито една от нас. Няма нищо, което да ни обединява, освен факта, че сме дарени с честта да бъдем жени на султана. И запомни, че на света няма нищо по-велико от тази чест, карийе! — Сафийе направи дълга пауза. — Честно да ти призная, аз сама избрах да дойда тук, още когато бях дете. Избрах го по собствена воля, както са направили мнозина от нас. Но е добре да го знаеш. Тук всяка говори. Всяка си има собствена история. Както си имаш и ти, горкичката ми. Ти също си имаш своя история и някой ден ще ми я разкажеш.

Тук Сафийе си позволи още една, този път по-дълга пауза, за да даде време на момичето да осмисли думите й. Присви леко очи и погледът й падна върху английския търговски кораб, закотвен на другия бряг, чиито знамена в червено и бяло потрепваха от лекия бриз. Корабът „Хектор“. Величествен морски съд, най-големият в тяхното пристанище, както безсъмнено бяха предвиждали и англичаните — да бъде символ на могъществото на тяхната държава. Спомняше си добре суматохата, която корабът бе предизвикал преди няколко дена с официалното си навлизане в Златния рог. Това я накара да си спомни и за англичанина, който беше изпратен да й поднесе даровете от английската кралица. Обезпокоителна фигура, цялата облечена в черно. Бледа кожа, проницателни очи. Поради някаква странна причина, за която валиде все още не можеше да си даде сметка, мисълта за него продължаваше да витае в ъглите на съзнанието й. Внезапно й хрумна нещо: дали беше възможно онзи захарен кораб, който беше открила в стаята на Малкия славей, да е бил изпратен от него? В крайна сметка би било съвсем естествено, изцяло в техен интерес да привлекат вниманието към себе си, да не губят предимството си. На кораба бе изписано и име, нали? Да, но името не беше „Хектор“.

Отново се обърна към Силия и я дари с ослепителната си усмивка.

— При всички нас тук винаги има нещо, което да ни напомня какви сме били някога. При мен това са планините. Планините на Реци, където съм родена. А за теб? Кое е онова, което ти напомня за миналото? Ела, приближи се! — подкани я с ръка. — Погледни през прозореца и ми кажи какво виждаш!

Силия погледна през рамката на прозореца и отговори:

— Виждам вода.

— И какво друго?

— Върховете на дърветата в градините на двореца — добави Силия, напълно съзнавайки, че валиде не откъсва очи от нея. — Облаци?

— Тишина.

— Ами кораби?

— О, да, също и кораби.

Сафийе султан замълча и започна да навива сплетените си с перли къдрици на пръстите си. След известно време изрече:

— Когато бях млада, често обичах да гледам корабите по Босфора. Чудех се кой ли от тях идва от моята страна, дали не би могъл да ме върне обратно там. Но още като дете бях достатъчно умна, за да знам, че дори и да можех, никога не бих се върнала там — внезапно тя като че ли излезе от мечтанието си и възкликна: — Но стига толкова! Не те повиках тук, за да ти изнасям урок по история!

При това нейно рязко движение котаракът скочи от скута на Сафийе и моментално започна да си чисти едната лапичка пред нея. Звънчето на златната верижка, вързана на врата му, иззвъня.

— Точно така, Котьо, заминавай! Хайде, да те няма! — рече валиде и се престори, че го отпъжда ядосано. После, с лека усмивка, се обърна отново към гостенката си. — Като че ли Котьо някога ще направи онова, което му кажа! Знаеш ли, че даже и самият султан не може да заповяда на една котка? Точно затова ги харесваме толкова много, нали, карийе?

— Напълно сте права, ваше величество — кимна Силия и, вече доста по-смела, подаде връхчетата на пръстите си на котарака, за да ги подуши.

— О, ама той те харесва! О, не, той предпочита теб! Виж! Кани се да скочи сега в твоя скут!

Котаракът обаче се настани точно до Силия и й позволи да прокара пръсти през гъстата му козина. Тя усети костите му и малкия му гръбнак, изненадващо крехки под дебелата козина.

— Но има и още един, за когото бих искала да предпочете теб, карийе — изрече гальовно гласът на валиде. — Някой, за когото смятам, че ще започне да те харесва много. Но снощи не си изиграла ролята си много добре, права ли съм?

Тази внезапна откровеност хвана Силия напълно неподготвена. Тя вдигна очи, изчерви се и сведе поглед.

— Той… Негово… Аз не бях…

Какъв беше изразът? Как би могла да опише акта, който в крайна сметка не се бе състоял?

— Да, снощи не ми бе оказана тази чест, права сте.

— Спокойно, момиче! Не съм те извикала тук, за да те критикувам! И защо да те критикувам? Нали съм ти приятелка?! Но защо трепериш, мила? Ела, глупавичката ми Кая, подай ми ръка! — извика валиде, хвана ръката на момичето и смехът й звънна. — Но защо така? Какво са ти наговорили за мен? Аз не съм толкова страшна, нали? — Силия усети как меките, нежни пръсти на валиде галят успокоително ръката й. — Не би било много умно от моя страна да критикувам онази, която скоро ще стане новата наложница на султана, а защо не някой ден и неговата нова фаворитка, неговата хасеки, нали?!

По лицето на Силия се изписа подобие на усмивка.

— Да, така е по-добре. Ще ми разкажеш всичко по този въпрос. Но първо, малка Кая — добави валиде и пръстите й се сключиха около пръстите на момичето, — кажи ми името си! Имам предвид името, с което си родена. Името, което ти е дал твоят баща!

— Името ми е Силия, ваше величество — отговори гостенката. Но защо й се стори, че зърва сянка, преминаваща бързо през лицето на валиде султан? — Казвам се Силия Лампри.

Осма глава

Истанбул

В наши дни

Елизабет излезе от съня си толкова леко, че за момент се изпълни със съмнение дали изобщо бе спала. Часовникът й показваше десет часа. Значи бе спала три часа. Облече се и слезе долу, където установи, че закуската все още я чака в малката стая без прозорци в подземието. Наоколо нямаше никого, затова тя реши да се подкрепи с твърдо сварени яйца, маслини, краставица и домати, малки хлебчета и лепкаво розово сладко, доколкото можеше да прецени — домашно правено от розови листенца.

На връщане към стаята си видя стара жена, която бе седнала във фоайето. Жената беше разположила стола си — странен предмет, изработен сякаш от канап — на стратегическо място между две огромни саксии с цветя, поставени в подножието на стълбите. Беше облечена изцяло в черно.

— Извинете — насочи се към нея Елизабет, — знам, че въпросът ми ще ви се стори странен, но как се казва този хотел?

Жената, която четеше турски вестник, вдигна очи над очилата си с рогови рамки и я изгледа. Въпреки изтърканите си черни дрехи на ушите си носеше чифт изящни златни обеци с византийски дизайн.

— Хотел ли? Скъпа, но това не е хотел.

— Така ли?

Вероятно в гласа на Елизабет се прокрадна нотка на уплаха, защото жената внезапно се усмихна и рече:

— Не се плашете! Моля, седнете! — и посочи към втори плетен стол до нея.

Елизабет бе толкова изненадана, че седна.

— Добре ли спахте? — попита жената.

— Да, благодаря — отговори Елизабет, без да сваля очи от нея.

— Радвам се. Е, наспахте се, хапнахте, а след малко ще ми разкажете за плановете си. Но първо ви каня да пийнете един чай с мен. Опитвали ли сте някога нашия ябълков чай?

— Не — отговори Елизабет и едва тогава осъзна, че се взира твърде грубо в жената. Наложи си да извърне очи.

— Не сте? Е, тогава трябва да опитате. Между другото, казвам се Хадба. Много се радвам да се запозная с вас!

— Приятно ми е! — изрече Елизабет и се улови, че вече се ръкува с жената. — Извинете, но щом това не е хотел…

— Един момент, моля. Рашид!

Появи се момче на около десет години, което бе изпратено да донесе чая.

— Така — кимна жената и я огледа одобрително. Елизабет забеляза, че очите й имат прекрасна форма, като капки. Клепачите й, които приличаха на листенца на гардения, падаха тежко над тях и й придаваха сънлив вид, който обаче автоматично се опровергаваше от пронизителните й черни очи. — Мисля, че ви дължа обяснение. Ние сме къща за гости, не хотел.

— О, разбирам! — възкликна облекчено Елизабет. — Значи затова нямате име.

— Тук, в Бейоглу ни знаят просто като номер 159 — поясни жената и й каза името на улицата. — Това е адресът, който можете да дадете на вашите хора — английският й, макар и с тежък турски акцент, беше изискан, сякаш го беше учила от средновековен разговорник. — Нашите гости обикновено се отбиват тук за повечко време — няколко седмици, понякога даже месеци — тежките клепачи мигнаха веднъж, два пъти, много бавно. — Затова се стараем да не влизаме в пътеводителите.

— Питам се обаче откъде таксито знаеше, че трябва да ме доведе тук.

— Но вие планирате дълъг престой — това беше твърдение, не въпрос.

— Ами, сигурно е така — кимна Елизабет и се смръщи. — Но не си спомням да съм казвала подобно нещо на шофьора.

— Беше късно — отбеляза Хадба и с театрална придирчивост вдигна едно бяло пухче от ръкава на жилетката си. — Безсъмнено е видял размера на куфара ви — допълни и се засмя. Златните й обеци звъннаха.

Девета глава

Константинопол

31 август 1599 година, през деня и нощта

С изключение на самата валиде султан, никоя от старшите жени в двореца не присъстваха в Къщата на щастието в деня, когато Силия беше отведена при султана. А това беше крайно необичайно и означаваше, че ритуалното пречистване — ароматизирането на дрехите и тялото, внимателният подбор на рокля и бижута, както и всички останали елементи от подготовката, необходима за нова наложница — бяха извършени от карийе Лала — помощник-господарката на баните.

Никой не бе в състояние да си спомни кога Лала бе пристигнала в Къщата на щастието. Сред останалите карийе се говореше, че тя е била тук дори преди самата валиде султан и е била от малцината, които са служили на старата валиде Нурбану и нейната управителка на харема — могъщата Джанфреда Хатун. Както беше обичаят, след смъртта на султан Мурад по-голямата част от неговата стража, жените и дъщерите му се бяха преместили в Ески сарай — стария дворец. „Наричат го «Дворецът на сълзите» — казваше карийе Лала, когато някоя от по-младите жени я попиташе, изпълнена с любопитство за старите времена. — Спомням си деня, в който всички си тръгнаха. Боже, колко плакахме тогава! А малките принцове — мъртви, всичките мъртви, убити, за да бъде в безопасност новият султан — тук болните й очи се насълзяваха. — А някои от тях бяха едва бебета! Плакахме толкова, че си мислехме, че ще ослепеем от сълзи.“

Карийе Лала, чийто гръб бе започнал да се прегърбва, кожата й да се набръчква, а лицето й постепенно да потъва в безформието на старостта, не си спомняше някога да е била особено красива в очите на султана, даже в най-ранната си младост. След като беше продадена в двореца, както изискваше обичаят за всички жени, влизащи в домакинството на султана, тя премина обучение във всички отделения на харема, завършвайки накрая при господарката на баните, под чието ръководство оставаше и до ден-днешен. Лишена от достатъчно ум и амбиции — или поне така се смяташе от мнозина — за да се издигне лично до върха на тази йерархия, тя въпреки това се бе превърнала в емблема на самия дворец, последна прашна връзка със старите обичаи, експерт по дворцов ритуал и етикет.

— Това не е единственият вид етикет, който тя познава — бе казала някога първата прислужница на новите робини Айше и Кая.

— Казват, че знаела всичко — добави втората.

— Какво по-точно? — бе попитала Силия.

Двете прислужници просто се бяха втренчили в нея и се бяха разсмели.

* * *

— В такъв случай трябва да я подкупиш, за да ти каже — бе отсякла Анета по характерния си рязък начин същата сутрин, когато Силия бе научила новината, че е гьозде.

— Да я подкупя ли? — изгледа я усмихната Силия.

— С пари, разбира се, глупаче такова! Имаш ли нещо спестено?

— Да, както ми заръча — кимна Силия и й показа кесията си.

— Сто и петдесет аспера! Браво! — отсече Анета, като преброи бързо монетите. — Аз имам още сто. Разбираш ли сега защо ти казах, че няма смисъл да си харчим парите за дребни прищевки като останалите?! Ето за какво ни трябва ежедневната ни надница. Ето, вземи ги!

— Анета, не мога да…

— Не спори с мен! Просто ги вземи!

— Но това са двеста и петдесет аспера!

— Вероятно не повече от седмична дажба за нашата стара Лала — отбеляза прозорливо Анета, — но и не достатъчно за опита й, събиран цял живот. Или поне да се надяваме, че е така. Единственото, което мога да кажа, е: да гледа наистина да е добра! Спомням си една поема, която майка ми някога ми повтаряше — преди да ме прати в манастир, естествено: „Толкова сладка и апетитна ставам, когато се намеря в леглото с него, който ме обича и приветства, че нашето удоволствие надвишава всички наслади!“ — изрецитира подигравателно. — Просто трябва да разбереш как да се престориш на сладка и апетитна, това е. Горката Силия!

Силия се приведе на две, притисна с ръка мястото под левите си ребра и простена:

— Не можеш ли да отидеш вместо мен?

— Защо? — сряза я Анета. — Защото съм израснала в бардак ли? Света Майко Божия, за нищо на света!

— Ама ти… ти разбираш от тези неща.

— Не и аз, сладка ми Силия — отговори безгрижно Анета. — Не и аз.

— Ама ти… ти знаеш толкова много неща! А аз… аз съм в пълно неведение! — възкликна отчаяно Силия.

— Тихо! Луда ли си? — щипна я сурово приятелката й.

— Ох!

— Не разбираш ли? Не забеляза ли как те гледат всички, след като стана гьозде? Хайде, спести ни девическото си изчервяване! — изсъска в ухото й Анета. — Най-сетне получихме шанс и този шанс, скъпа моя, си ти! И този шанс може да ни е единственият!

* * *

По-късно на същия ден бяха дошли за Силия и я бяха отвели без всякакви церемониалности в личния хамам на валиде. Там я чакаше карийе Лала.

— Съблечи се, съблечи се, не се срамувай! — подкани я възрастната жена и се втренчи в нея. Силия установи, че зениците на очите й са все така удивително сини, а бялото — много бяло.

Нейната прислужница — много младо черно момиче, на не повече от двайсет години, помогна на Силия да съблече роклята и бельото си. Но очевидно изпитваше такова благоговение, че почти не вдигна глава, а още по-малко — очите си, нито погледна някого в лицето. Ръцете й с дребните розови длани приличаха на ръце на някое бедно създание, затворено в клетка, опипващи внимателно и треперещи по цялото протежение на миниатюрните, твърди перлени копчета в предната част на роклята на Силия.

„Питам се откъде ли идваш? — каза си Силия. — Щастлива ли си, че си тук, както казват повечето жени, или мечтаеш да се върнеш у дома като мен?“ Внезапно бе обгърната от чувство на съжаление към момиченцето. Опита се да се усмихне окуражително, но от усмивката й ръцете на момичето само още повече се разтрепериха.

„Очевидно й изглеждам много над нея — хрумна й внезапно на Силия. — Новата наложница на султана. Или може да стана, тъй като не съм негов избор, а ще се броя като дар от неговата майка, валиде султан. Колко различно щеше да бъде, ако вместо мен бяха избрали Анета! Анета — умна, енергична и прозорлива — щеше да знае по-добре как да играе тази роля. Но на мен ми се струва толкова странно, толкова нереално!“

Карийе Лала хвана Силия за ръка и й помогна да обуе чифт дървени налъми, обковани със седеф. От стаята за събличане я отведе в друга стая. Там беше по-топло и почти тъмно, с изключение на светлината от малък мангал в ъгъла. Във въздуха се носеха облаци пара, ухаеща на евкалипт. В три от стените имаше мраморни ниши, от които се изливаше вода и изпълваше стаята със звука си.

— Легни — ето там.

Карийе Лала посочи осмоъгълна мраморна плоча в средата на помещението. В тавана точно над нея имаше малко кубе с дупки, през които нахлуваше дневната светлина.

Силия се насочи предпазливо към плочата в средата, несвикнала с дървените налъми, които тракаха по пода. Въпреки че вече беше станала десет сантиметра по-висока от нормалното, голотата я караше да се чувства дребна. За първи пътмтя се поколеба. Вместо да легне, приседна непохватно върху плочата и изживя шок от съприкосновението със студения мрамор.

Държеше неловко в едната си ръка кесията, която й бе връчила Анета.

— Карийе?

Сърцето на Силия биеше толкова силно, че щеше да се пръсне. Не можеше да отлага повече. Кесията в ръката й се усещаше прекалено тежка и необичайно притеснителна. Ами ако карийе Лала не схване идеята? Как изобщо щеше да й обясни какво се надява да получи в замяна на тези пари — цели двеста и петдесет аспера, които си бяха цяло богатство за нея, която, макар да бе обявена за гьозде, все още носеше отпечатъка на най-низшите рангове в харема? От самата мисъл за това бузите на Силия пламнаха. Помисли си за Анета и си наложи да бъде по-храбра.

— Карийе Лала?

Но карийе Лала се бе отнесла далече в света на банята, свят на лосиони и депилаторни кремове, на безценни стъкленици с есенции от рози, балсам от Мека и буркани с медени мазила, всички те подредени пред нея в блестящи редици като аптекарска витрина. Докато работеше, си пееше — изненадващо ясният й и сладък глас отекваше между мраморните стени. Устата на Силия пресъхна, по челото й, подобно на миниатюрни перли, избиха капчици пот. В отчаянието си се изправи на крака и се затътри на тракащите налъми към старата жена.

— За теб, карийе Лала — изрече, като я докосна леко по ръката.

Без да каже и думица, старицата пое кесията от ръката й.

Веднага след това кесията изчезна, сякаш се стопи във въздуха. Да не би да я бе пъхнала в някоя тайна гънка на робата си? Къде отидоха цели двеста и петдесет аспера? Силия се опита да не мисли какво би казала Анета. Цялата трансакция стана толкова бързо, сякаш никога не се бе случвала.

Силия отново примигна, несигурна какво да прави, но карийе Лала я хвана за ръка и я поведе обратно към мраморната плоча. В стаичката стана непоносимо горещо. С леко потреперване тя си представи невидимите ръце, които захранваха пещите под пода с великански дървени трупи, докарани специално на личните кораби на султана чак от горите край Черно море. Жените често наблюдаваха тези кораби, когато навлизаха в Босфора.

Измиването на Силия се оказа мокра работа. Подготвяйки се за нея, карийе Лала се бе съблякла почти гола — около костеливото й тяло бе увито тънко платно, но старите й гърди се клатеха свободно, докато работеше, а дългите й и сбръчкани зърна приличаха на сушени сливи. Понякога те се удряха в гърба и краката на Силия, докато лежеше по корем върху мраморната плоча.

„И сега какво? — измъчваше се горката Силия. — Какво трябва да правя сега? Да й кажа ли нещо, или просто да си мълча?“ Мраморът, който вече бе станал горещ, пареше бузите и врата й. За жена, която изглеждаше толкова крехка, карийе Лала се оказа изненадващо пълна с енергия. Сграбчи момичето за рамото и продължи да търка яростно.

Докато тя работеше, прислужницата й подаваше вода в сребърни кани — първо гореща, после леденостудена. Карийе Лала заливаше тялото и търкаше. На ръката си имаше груба кесия за баня, с която търкаше Силия по цялото тяло. Кожата на момичето беше толкова бяла, че скоро тази млечна белота, която след няколко часа султанът щеше да получи за свое забавление, се превърна в розов блясък, а накрая в щипещо яркочервено. Силия простена тихичко. Опита се да се измъкне, но се оказа в железния захват на карийе Лала. Старицата успяваше да я задържи долу така, сякаш беше борец. Силия направи още няколко опита, а после легна неподвижна.

След като я обърна по гръб, старицата продължи в същия дух, но сякаш с нови сили. Очевидно никоя част от тялото на Силия нямаше да успее да избяга от това старателно почистване — нежната кожа на гърдите и корема й, петите и ходилата на красивите й крака. Никоя част от нея не беше считана за твърде интимна. Силия се изчерви и отдръпна, когато усети ръцете на карийе Лала да разтварят краката й и да докосват розовите гънки там.

После помощничката донесе от мангала малко глинено гърне, пълно с лепкавата смес, която Силия вече знаеше, че наричат от. Откакто бе влязла в Къщата на щастието, тя бе привикнала с къпането, което се провеждаше постоянно от жените в двореца (ритуалното почистване беше изискване на новата религия, която бяха принудени вече да изповядват) и което обикновено ставаше в пълните с весели и бъбриви тълпи общи бани в двора на всички карийе. Тази дейност вероятно би била възприета с удивление и много вероятно с ужас от значително по-миризливите и мръсни нейни английски сънародници и италианските й приятели, които се къпеха много рядко — ако изобщо се къпеха. Още при първото й стъпване в банята обаче Силия бе установила, че изпитва наслада от къпането и от дългите часове, прекарвани в ароматните бани, през някои от които тя и Анета можеха да си бъбрят свободно с останалите момичета, без задръжки и без страх, че ги подслушват. Но използването на от беше едно от малкото изисквания, на които тя гледаше едновременно с ужас и отвращение.

Карийе Лала взе дървен уред, подобен на плоска лъжица, и загреба с нея малко количество от гъстата смес от гърнето, което й бе поднесено. След това започна да го разпределя умело по кожата на Силия. Първоначално лепкавата смес не беше никак неприятна — гладка, ароматна и топла при допир. Силия лежеше и се опитваше да диша бавно и спокойно — идея, която й беше дала Гюлбахар след първия път, когато тя нямаше представа какво предстои да се случи и си бе навлякла срам и унижение, като бе зашлевила старшата господарка на банята през лицето. Но от това нямаше никаква полза. По цялата чувствителна плът на венериния й хълм й се разля пронизваща болка, като че ли я бяха жигосали с нагорещено желязо — болка, която я накара да седне и да изкрещи.

— Дете! Как може такова нещо?! — отсече неумолимо карийе Лала. — Така трябва да бъде! Виж колко гладка и сладка си на допир!

Силия сведе очи и зърна по кожата си миниатюрни капчици кръв, не по-големи от боцвания на тънка игла. И там, където допреди няколко мига имаше златист, женствен храст между краката й, сега тя се взря с ужас в голата, подобна на кайсия пъпка на малко момиченце.

Но карийе Лала изобщо не беше свършила. Бутна Силия обратно върху плочата и хвана чифт малки златни пинцети, с които започна да издърпва косъмчетата, избягали от унищожителния вихър на лепкавата смес. Прислужничката й държеше свещ, за да вижда, но толкова близо, че Силия се ужаси да не би восъкът да капне върху кожата й. Но въпреки помощта на свещта старицата трябваше да се наведе толкова ниско, че Силия усещаше горещия й дъх и плъзгането на косата й по изтръпналата си плът.

Колко дълго прекара в умелите ръце на карийе Лала, Силия не можеше да каже. След като помощник-господарката на баните се увери, че по тялото на момичето не е останало нито едно непослушно косъмче, й позволи да седне. Изтъркана, обезкосмена и намазана с неизброима поредица от масла и балсами, бялата й кожа вече излъчваше неземен блясък насред полумрака на хамама. Ноктите й бяха лакирани. Косата й, подсушена и навита като слънчев диск, бе прихваната с нанизи от перли. Още перли — с размерите на лешници — висяха от ушите й и се извиваха дискретно на врата й.

Силия не знаеше дали бе от горещината в банята или от уханието на смирна откъм малкия мангал, чийто огън помощницата непрекъснато поддържаше в ъгъла, но малко по малко тя започна да се отпуска. Карийе Лала беше понякога грубичка, но нямаше намерение да причинява болки на Силия по начина, по който постъпваха някои от другите старши господарки с коварните си пинцети и силните дръпвания на косми при най-малкото нарушение на правилата. Силия беше обхваната от особен вид пасивно безразличие към съдбата си. Бавните, но делови движения на старицата имаха успокояващ ефект. Беше полезно за разнообразие, да не й се налага да мисли.

Затова изпита едва леко неудобство, когато позволи устните й, а после и зърната й да бъдат оцветени с розова пудра, но това неудобство по-скоро се засили, когато усети карийе Лала да пъхна чевръсто ръка между краката й. Един пръст раздели устните на вагината й, опипа я умело, а след това влезе рязко вътре.

Силия изкрещя и скочи на крака, като че ли я бяха ухапали. Гърнето с от в краката й се завъртя на пода и се разби в стената.

— Махни се от мен! — изкрещя.

Отстъпвайки в далечния ъгъл на помещението, тя се оказа в неосветена ниша — третата от свързващите стаи в хамама на валиде султан. Освен със сенките тук нямаше нищо, с което да прикрие голотата си. Някъде над себе си дочу звук от течаща вода. Приклекна и облегна гръб на стената. По вътрешността на бедрото й се стече капка от нещо топло и тъмно на цвят.

Карийе Лала не направи никакъв опит да я последва. Силия я видя как се засмива и поклаща глава. После се обърна към прислужницата си и на обичайния ням език на жестовете издаде бърза заповед.

— Вече можеш да излезеш оттам — изрече след малко, застанала на прага на нишата с ръце на кръста. — Не се страхувай!

В мрака Силия имаше чувството, че сърцето й ще изхвръкне от гърдите. Но в гласа на дребната стара жена не се усещаше гняв.

— Беше това, глупаво дете, виж! — допълни и показа малка кутийка от кедрово дърво със сребърен филигран. — Това е парфюм — подуши съдържанието на кутийката. — Лично валиде го изпрати за теб!

— Махай се! — извика Силия, усещаща, че очите й започват да парят.

— Тц-тц! — цъкна нетърпеливо с език старицата. — Нали точно това искаше, а? — наклони глава настрани и очите й проблеснаха като на стара врана. — Виж — за теб използвам само този пръст! — протегна ръце и Силия видя, че ноктите на всичките й пръсти са дълги и извити. Само нокътят на показалеца на дясната й ръка, който тя сега движеше бавно напред-назад, беше къс и изпилен. — Смятай се за късметлийка. Другите рядко режат ноктите си.

Силия си позволи да бъде придумана да се върне във втората стая. Вече не й бяха останали сили за борба. Облякоха й риза от много тънка материя, толкова тънка, че чак прозираше. Карийе Лала говореше непрекъснато — понякога на себе си, понякога на Силия, едновременно предупредително и успокоително.

— За какво е целият този страх? Няма от какво да се страхуваш! В крайна сметка той е само един мъж! И виж само колко красива е кожата ти, бяла като мляко, точно както казваха, без нито един недостатък. Какво удоволствие те чака само, да знаеш! Но не трябва да се страхуваме, о, не, не е добре, никак не е добре!

На този етап не направи никакъв опит да докосва Силия където и да било повече. Вместо това от бурканчетата, които бяха на нейно разположение, избра още две малки кутийки — едната сребърна, другата златна. След като ги отнесе към мястото, където дневната светлина нахлуваше най-силно в банята, тя ги отвори и се загледа замислено в тях.

— Хммм… Горещо или топло? — я чу Силия да си мърмори под носа. Момичето се загледа в старицата как постави кутийките върху дланта на едната си ръка, а после разпери пръстите на другата и започна да ги движи над кутийките, като че ли търсеше вода. — Топло или горещо? — извърна се към Силия и я загледа замислено. — Не, никаква идея — поклати глава и почти нечуто допълни: — Засега.

Отвори златната кутийка, извади оттам нещо, което приличаше на ярко мънисто, и й го подаде.

— Изяж го!

Беше малко бонбонче със златиста обвивка. Силия послушно го глътна.

Появи се отново помощницата с малка чашка с нещо топло, което Силия трябваше да изпие, и плато с плодове. Карийе Лала ги пое от ръцете й и я отпрати. После избра един плод — дълга, тясна круша, и се настани до Силия.

— Сега, момиче — потупа старицата ръката й, — вече няма да се страхуваш, нали?

Това беше отчасти въпрос, отчасти предупреждение.

— Няма, карийе — отговори Силия. Но още докато говореше, сърцето й отново се разтуптя в гърдите й.

— Не се тревожи, има още време.

Карийе Лала хвана крушата, като че ли я поднасяше на Силия за ядене. Но момичето поклати глава — дори от самата мисъл за ядене й прилошаваше. Но после видя, че старицата започна лично да яде крушата.

— Сега гледай! — предупреди я карийе Лала и сграбчи здраво издутия край на крушата в ръката си. — Виж, първо го хващаш така! И гледай палецът ти да е тук! — с тези думи палецът й започна да извършва леки кръгови движения по изпъстрената със зелени точици кожица на крушата.

Очите на Силия се стрелнаха бързо от крушата към старицата и после обратно към крушата. Карийе Лала вдигна крушата към устните си, като че ли се канеше да отхапе, но вместо да отвори уста, връхчето на езика й започна да извършва същите кръгови движения около основата на крушата. Топло, особено чувство, започващо от епилираните й подмишници, започна да облива бавно раменете на Силия, а после премина към врата и бузите й. Езикът на карийе Лала продължаваше да се върти около основата, но после се плъзна нагоре, към връхчето на плода, направи същото движение и там, и после отново се спусна надолу. По горната й устна проблесна слюнка.

Силия искаше да извърне поглед, но не можеше. Някъде извън хамама нечия невидима ръка, вероятно на помощницата, беше спряла течащата вода в шадравана и сега в банята цареше абсолютна тишина. Старият розов език на карийе Лала продължаваше да се движи енергично нагоре-надолу, нагоре-надолу по дългата круша. А после сбърчената й устна изведнъж прихлупи върха на крушата и старицата я напъха цялата в устата си.

В гърлото на Силия се надигна писклив, нервен смях, но още не излязъл от устните й, замря. Същевременно започна да си дава сметка, че с тялото й става нещо странно. Започна да я обгръща някакво топло чувство, съвсем различно от усещането за изгарящ срам, което я бе изпълнило само преди няколко секунди — чувство на изтощение, топлина и абсолютно отпускане. Тя въздъхна тихичко и раменете й се отпуснаха. Пръстите й, свити до този момент в юмрук, се разгънаха. Сърцето й заби по-спокойно. Урокът на карийе Лала още не беше свършил, но сега, като по някакво чудо, Силия установи, че вече не я е страх да гледа. Лицето й, изпънато до този момент в измъчена усмивка, се отпусна. Изпълни я усещане за лекота, за безметежност почти, и като че ли я обгърна кадифе. Макар тя да не знаеше, ефектите на опиума, който карийе Лала й беше дала, започнаха да се проявяват. Тя вече летеше, пърхаше като птица в клетка, издигнала се близо до пробития купол на тавана.

В този момент откъм коридора до тях се чуха удари по дърво.

— Готови са за теб — изрече карийе Лала и изтри устните си с ъгълчето на платното, с което беше увита. — Ела, време е!

Силия се надигна леко на крака. Помощницата, която се бе появила отново, сякаш от нищото, й помогна да облече дълга до пода рокля без ръкави от леко подплатена коприна. Карийе Лала взе кандило с димящи въглени и двете се заеха да окъпят Силия в този пушек, вмъквайки го между гънките на роклята й, под фината, прозрачна материя на долната й риза, между краката й, зад косата й.

Силия стоеше пасивно и ги наблюдаваше. Имаше чувството, че се е отделила от себе си и гледа всичко, което се случваше с нея, отстрани. Сноп късна слънчева светлина пропълзя през купола в тавана и прониза пушека. Всичките й движения бяха станали бавни и сънливи. Още в началото й беше обяснено, че евнусите ще я ескортират до покоите на султана, но дори тази мисъл вече не бе в състояние да накара сърцето й да забие силно в гърдите й, нито устата й — да пресъхне. Вместо това тя вдигна ръка, за да разгледа малките златни пръстени, които карийе Лала й бе сложила. Помисли си за Пол. Какво ли би си казал той, ако я видеше сега? Усмихна се на пръстите си, въпреки че те като че ли вече не бяха нейни. Движеха се вълнообразно пред нея подобно на дребните розови и бели пипала на морска анемона.

— Кадън! — постепенно Силия си даде сметка, че помощницата се опитва да й каже нещо. Момичето държеше с две ръце напитката, която бе донесла по-рано, но която бе останала на подноса. Но Силия нямаше желание нито да яде, нито да пие.

— Не! — поклати глава тя.

— Да, господарке, да! — за първи път момичето се осмели да погледне Силия в очите. Личицето й беше дребно и изострено, но очите й се стрелкаха неспокойно от Силия към карийе Лала, която стоеше с гръб към тях и заключваше пособията си. Дори и упоена, Силия долови страха в лицето на момичето, почти го усети по кожата й. — Моля те, кадън, пий! — повтори девойчето с треперещ глас.

Макар и бавно, Силия надигна малката купичка към устните си. Напитката беше изстинала, затова тя успя да я изпие на три глътки. Забеляза, че и това питие оставяше някаква необичайна горчивина в устата след изпиването, точно както бонбончето, което й беше дала старицата.

Следвана плътно от карийе Лала и помощницата й, Силия излезе от хамама и прекоси двора на валиде султан. На прага се поколеба. А после, за първи път, откакто бе докарана в двореца, установи, че прекрачва прага на Къщата на щастието. Тиха, фалшива нотка на свобода пробяга по гръбнака й.

Ала тя не беше свободна. Хасан ага — самият началник на черните евнуси (чиято съдба, макар той още да не го знаеше, беше точно толкова в ръцете на Бога, колкото и съдбата на Силия) и четирима други евнуси я чакаха на прага, за да я ескортират до покоите на султана.

Евнуси! Силия ги загледа с леко отвращение. Дори и след няколкото месеца в харема все още не беше свикнала с тези аморфни създания, с техните отпуснати кореми, призрачните им, пискливи гласове. Спомни си как някога, докато с баща й се разхождаха по Пиаца Сан Марко във Венеция, зърнаха един такъв. Евнухът беше част от търговска делегация, изпратена от турския султан. Макар че носеше ярките дълги роби на наложената си със сила нова родина, той беше бял мъж и в продължение на дните, докато делегацията беше там, се бе превърнал в чудо в този град на чудесата — чедо, което спокойно съперничеше на циганите, които яздеха прави върху конете си, или на кавказките борци, та дори и на по чудо говорещото изображение на Дева Мария, което се намираше над прага на църквата „Сан Бернардо“ — най-популярните забавления в Серенисима[17] през онова лято.

Но тогава тя беше малко момиченце, толкова малка, че баща й все още я вдигаше на раменете си.

— Виж, този е кастрираният! — й беше казал баща й, макар че тогава тя не беше особено наясно какво означава това. Спомняше си грубата ласка на брадата на баща си, докато обгръщаше с ръце врата му, и първата й среща с едно странно, безкосмено създание, чието меко женско лице примигваше приятелски изпод гънките на тюрбана.

Но в евнусите, които охраняваха Къщата на щастието, нямаше нищо приятелско. Още от самото начало те винаги се бяха стрували на Силия като същества от друг свят с техните тежки тела и кървясалите им очи, с изумително черните им кожи, които сякаш бяха погълнали цялата светлина наоколо; същества, които се движеха неусетно по сумрачните коридори около женското крило, точно толкова реални и точно толкова плашещи, колкото духовете, за които старите черни прислужници разправяха, че се спотайват в сенките на двореца през нощта.

Но както можеше да се очаква, Анета, която през първите седмици след пристигането им в двореца беше изпратена да работи в крилото на евнусите, изобщо не можеше да разбере страха на Силия.

— Мъже без колионе! — обичаше да казва, слагайки възмутено ръце на кръста си. — И с какви имена само, моля ти се! Зюмбюл, Невен, Роза… Пфу! — допълваше презрително. — Как изобщо можеш да се страхуваш от тях?!

Но от Хасан ага дори и тя се страхуваше.

— Прилича на танцуващата мечка, която веднъж беше дошла в Рагуса — й бе пошепнала Анета, когато го бяха зърнали за първи път. — Виж му бузите само! Като два пудинга! Та старата ми игуменка имаше повече косми по брадата си, отколкото той! И тези дребни червени очички! Майко Божия, този са го избрали на място! Грозен е точно колкото носорозите на папата!

Но когато той я погледна — поглед, който би бил достатъчен да накара всяка друга карийе да припадне — тя млъкна и скоро сведе очи.

Но сега Силия вече не се страхуваше от евнусите. Хасан ага я изгледа, без да каже нищо, а после се обърна на пета и тръгна пред нея, повеждайки я по дългия тъмен коридор.

Вече беше настанала вечерта и всеки от четиримата евнуси носеше горяща факла. Силия видя как фигурата на главния черен евнух се смалява пред нея, а високата му бяла шапка, бележеща ранга му, се превръща в призрачен силует, плаващ пред нея в мрака. За толкова огромен мъж той се оказа удивително бърз.

Обградена от четиримата по-младши евнуси, тя също тръгна по коридора. Краката й вече не чувстваха нищо. Отново започна да се наблюдава отстрани как се носи, почти лети на златните си пантофки, без да докосва пода. Тялото й се изпълни с приятно задоволство. Силия сложи ръка на врата си, усети тежките перли, които го обгръщаха, и се усмихна. Беше толкова тихо, че чуваше звука от роклята, която се плъзгаше след нея, мекото шумолене на коприната върху камъка. Всичко беше като един сън и наистина нямаше никаква причина да се страхува.

Фигурата на Хасан ага се разми, а после отново дойде на фокус. Един от евнусите протегна ръка, за да я задържи права, но тя се отдръпна отвратено от него. Коридорът пред нея като че ли нямаше край. Странни сенки, оранжеви и черни, и безформени се издигаха по каменните стени от двете им страни. Това беше нейната първа брачна нощ, нали? Може би я водеха при Пол? При мисълта за него сърцето й трепна щастливо. Но клепките й бяха натежали като пълни с олово.

— Дръж я! Не виждаш ли, че едва стои на краката си?

Две ръце, по една под всеки от лактите й, я прихванаха и задържаха и този път тя не се отдръпна.

Следващото, което си спомняше, бе как я въведоха в обширната, сводеста празнота на спалнята на султана. Нямаше никаква представа как се озова тук, само някакъв смътен спомен за Хасан ага, за гънките на дебелия му врат, блеснали от пот, как я поставя в центъра на огромен диван в единия ъгъл на стаята, с четири колони и балдахин, покрит със скъпоценни камъни, които се виеха като захарни пръчици. Пол? О, не, вече си спомняше, че не я водят при Пол. Вместо това се бе озовала в някакво пространство, подобно на висока базилика.

— Какво сте й сторили?

Силия така и не бе привикнала към странния глас на Хасан ага, към високия, писклив тембър. В покоите на султана беше строго забранено да се говори, но ето че великият Хасан ага шептеше като момченце. В момента изобщо не звучеше като господаря на Къщата на щастието.

Карийе Лала обаче звучеше ядосано.

— Не съм сторила нищо! — отсече и пръстите й, които в банята на валиде султан се бяха показали като толкова чевръсти, сега започнаха да потреперват, докато откопчаваха копчетата на робата на Силия. — Очевидно е успяла някак си да се докопа до друг опиум. Някой й е дал двойна доза…

— Кой? — отново Хасан ага.

— Кой според теб е бил? — изстреля пак тя. — Кой друг би могъл да бъде?!

Главата на Силия клюмна към гърдите й. Отнякъде наблизо дойде звук на отчаяние. Тя се опита да се огледа, но сега очите й вече се въртяха в орбитите си и сънят я влечеше надолу, надолу… към бездната. Ръце, още няколко, я събличаха. Тя не ги отблъсна. Тялото й беше слабо и безжизнено като на болно дете. Свалиха робата й, но оставиха тънката бяла риза, която покриваше раменете и гърдите й. Стенанието се чу по-близо.

— Помогнете й, не виждате ли как е?!

Отново странният тънък гласец, звучащ отнякъде отблизо. Силия усети още ръце, този път дребни, потрепващи край нея, които я бутнаха леко назад и я подпряха с всякакви видове възглавници. Лицето на младата прислужница, блестящо и подпухнало от сълзи — появи се до нея, а после изчезна. Бузата на момичето и тази на Хасан ага почти се докоснаха. И едва сега Силия осъзна, че стенанието идваше откъм момичето — нечленоразделен звук на неподправен ужас.

Силия отново потъна в непрогледния мрак!

Беше отново у дома, в Англия. На перваза на прозореца седеше майка й. Облечена в червената си рокля, шиеше. Беше с гръб към Силия, така че лицето й не се виждаше — само косата й, кестенява и лъскава като козината на видра, прихваната елегантно на врата със златна мрежичка. Късното следобедно слънце се отразяваше в ромбовидните стъкла. Силия се опита да й извика, опита се да се затича, но установи, че не може. От устата й не излезе и звук, краката й отказваха да се помръднат и тя изведнъж се почувства скована като в плаващи пясъци.

* * *

Когато се събуди, лежеше просната по корем на дивана. От далечния край на огромното помещение, от нишата с шадравана, се чуваше ромон на вода. Но с изключение на него в стаята цареше тишина. Сред кръглите и правоъгълни възглавници, които я обграждаха, се виждаше тигрова кожа, чиито бледокафяви райета проблясваха под светлината на свещите. Тя протегна ръка, за да погали кожата, но точно тогава едно леко движение привлече погледа й — ръбът на мъжка роба.

В продължение на няколко секунди Силия остана неподвижна, със затворени очи. Въпреки че устата й беше пресъхнала и все още усещаше непозната горчивина, краката й бяха като парализирани от някакво топло чувство. Накрая, предпазливо, отвори едно око. Ръбът на робата си беше на същото място, но от него не стърчаха крака. Очевидно той стоеше с гръб към нея. Робата отново помръдна и Силия дочу лек звън на порцелан, като от поставяне на чашка в чинийка. Звънът бе последван от леко покашляне. Тя затвори сънливо очи. Тялото й се носеше нежно върху копринените завивки, като че ли се намираше в топло море.

— Като че ли най-сетне си будна, а, сънливке?

С огромно усилия на волята Силия изплува обратно на повърхността. Незнайно как, но успя да коленичи на дивана. Кръстоса ръце пред гърдите си и сведе глава, но толкова ниско, че изобщо не виждаше мъжа, който сега се приближаваше към нея.

— Не се страхувай — изрече той, заставайки пред нея. — Айше, нали така беше?

Това накара Силия да се сети за Анета и как двете се бяха държали заедно до мига, в който корабът започна да потъва. „Оцеляхме тогава — й бе казала наскоро Анета, — ще оцелеем и сега!“

— Не, ваше величество — изрече с огромно усилие Силия, опитвайки се да пребори удебеления си език. — Казвам се Кая. — Гласът й звучеше странно дълбоко и дрезгаво.

— Добре, нека бъде Кая.

Той вече сядаше до нея. Протегна ръка и свали тънката долна риза от рамото й. Тя видя ръката му — кожата беше бяла, с няколко лунички, ноктите — излъскани и лакирани така, че светеха като луни. На палеца си носеше пръстен от обработен нефрит. Дали се очакваше от нея сега да вдигне очи и да го погледне? Тя нямаше никаква представа, а като че ли това нямаше особено значение. Той започна да гали рамото й и по едно време робата му се отвори и тя видя, че под нея той също е гол и толкова близо, че усети миризмата му. Огромен мъж. Откъм гънките на робата му до нея достигна сладък мускусен аромат, но примесен с този парфюм се усещаше друго непогрешимо ухание — наситеното мъжко ухание на пот и кожа, на подмишници и слабини.

— Колко си красива! — прошепна той, докато прокарваше нежно пръсти по врата и гърба й, от което тя потрепери. — Може ли да те видя цялата?

Трябваше да изминат няколко секунди, докато Силия си даде сметка какво всъщност я моли той. И тогава, все така коленичила, тя вдигна ръце и той измъкна ризата й. Въпреки че нощта беше топла, въздухът в стаята беше доста хладен. Тя потрепери лекичко, но не от нерви. Беше напълно покорна.

„Дали ще боли? — запита се, сякаш отстрани. — Ето, виждаш ли? Не се страхувам! — допълни мислено за Анета.“ Наистина не се страхуваше.

— Легни по гръб, моля те!

Гласът му беше много нежен. Силия въздъхна тихичко и се отпусна по гръб върху пъстрите възглавници. Усещаше краката си гъвкави и топли, и сякаш без кости. Когато той ги разтвори, тя извърна глава настрани и се загледа нанякъде. Но беше толкова хубаво да лежи така и докосването беше така приятно, че тя не се опита да се отдръпне, дори когато той пъхна пръсти между краката й, галейки меката млечнобяла кожа на бедрата й. Всички усещания бяха десетократно засилени — тигровата кожа върху бузата й, тежестта на бижутата около врата й и на ушите й. Носеща единствено бижута, тя се чувстваше двойно по-разголена, но въпреки всичко не изпитваше никакъв срам. Усети го как обгръща едната й гърда с ръката си и как започва да пощипва и да смуче зърното й, докато то не се втвърди. Гърбът й се изви в дъга и тя потъна още по-дълбоко между възглавниците.

Колко дълго бе лежала така, Силия не можеше да каже. За доста дълги мигове, изпаднала в транс, тя почти успяваше да забрави за неговото присъствие. Той като че ли не желаеше да я целуне, затова тя продължи да държи главата си настрани и установи, че всъщност оглежда стаята. На сгъваема масичка в центъра се виждаше поднос с плодове и цветя, и гарафа с някаква освежаваща напитка — вода или може би шербет с лед.

Точно до него един интересен предмет привлече погледа й. Беше кораб. Или по-точно — миниатюра на кораб. И не какъв и да е кораб, а търговски. Силия примигна. Осъзна, че наблюдава едно абсолютно точно копие на кораба на баща си. Изглеждаше изработен от нещо фино и чупливо, нещо с цвят на карамел. Но това беше лакомство, захарно лакомство! Точно като онези, които някога изработваше Джон Карю! Не, не може да бъде! Как е възможно подобно нещо да се озове тук?!

Това беше сън, разбира се. Но малкият кораб изглеждаше толкова истински, че като че ли всеки момент платната му щяха да се издуят, знамената — да заплющят на вятъра, а моряците, не по-големи от кутрето й, да се стълпят до един на палубата. Изведнъж я изпълни болка, която се оказа толкова голяма, че тя едва не се разплака с глас.

А после, внезапно, отвън се дочу някаква суматоха и след миг нечии женски крака в пантофки се втурнаха през стаята към тях. Евнусите — същите четирима, която бяха придружили Силия до покоите на султана преди няколко часа, се втурнаха след нея.

— Гюлай! — извика той и седна. — Какви са тези работи?

— Господарю мой! Могъщи тигре мой! — млада жена, която Силия разпозна като хасеки — фаворитката на султана, коленичи в краката му разплакана и започна да ги целува, галейки ги с дългата си черна коса. — Не й позволявай… Не й позволявай да те отнеме от мен!

— Гюлай! — султанът се опита да се изтръгне от нея, но тя продължаваше да реве и да стиска краката му. — Какви са тези глупости, Гюлай?!

Тя не отговори, само започна да клати глава като обезумяла.

— Вземете момичето! — заповяда той тихо на евнусите. — Вземете всичко и напуснете стаята!

И така, след като се поклониха ниско, те вдигнаха Силия и я изнесоха бързо от покоите на султана.

Десета глава

Истанбул

В наши дни

Елизабет бе подала молба за издаване на читателска карта от университета, но я уведомиха, че ще бъдат необходими няколко дена, докато бъде одобрена. Докато чакаше, тя се опитваше да редува дните си със сън и опити да не мисли за Мариус, но се проваляше и в двете.

Нощите й бяха неспокойни. Понякога сънуваше, че бе намерила отново Мариус, друг път — че го бе изгубила завинаги, и всяка сутрин се събуждаше, изпълнена с такова отчаяние, че се чудеше колко ли още ще може да издържи.

Навън беше студено и на нея не й се излизаше. Отчаянието като че ли бе изпило енергията й и я бе лишило от сили за посещение дори на основните забележителности на града. Вместо това предпочиташе да седи с Хадба във фоайето на къщата за гости. Елизабет намираше компанията на старата жена за успокояваща, а старицата някак си разбираше нуждата на Елизабет да седи мълчаливо и не задаваше никакви въпроси.

Двете почти не разговаряха. От време на време момчето Рашид им носеше чай. Поднасяше го на поднос, налят в две миниатюрни чашки, приличащи по-скоро на шишенца за парфюм. Чаят беше много сладък — имаше вкус по-скоро на захар, отколкото на ябълки.

— Ако имаш нужда от нещо — вестник, цигари, каквото и да било, просто изпрати Рашид — й каза веднъж Хадба.

„Но нали утре си тръгвам?“ — обикновено си казваше Елизабет, но не правеше дори и опит за това.

Скъпа Иви,

Сигурно ти изглежда странно да ти изпращам писмо, но в духа на това място, което изобщо не се е променило за последните петдесет години и все още няма дори компютърна връзка, това е напълно нормално. (Мисля, че хартията за писма стои в това чекмедже също от петдесет години. Виждаш ли стария адрес за телеграми в долната част на листа? Питам се кога ли за последно някой е изпращал телеграма?)

Елизабет събу обувките си и сви крака под тялото си на дивана, за да се стопли. Захапа върха на химикалката си. Времето е студено и сиво — написа, но един глас в нея непрекъснато повтаряше: „Аз също съм студена и сива и искам да се прибера у дома, и единствено гордостта е тази, която ме задържа тук“. Погледна мобилния си телефон, за да провери, да не би да има текстови съобщения. И Мариус изобщо не ми е пращал есемес, откакто дойдох тук, дори и един… „Не, не, не!“ Задраска думите за времето, а после огледа стаята, за да се сети да пише за нещо друго.

О, казах ли ти (написа с въодушевление, каквото не чувстваше), че този хотел изобщо не е хотел, а къща за гости? Тук има един режисьор, наел стая за три месеца, френски професор — за същото време, и няколко зловещо изглеждащи руснаци, които не разговарят с никого и за които съм сигурна, че имат нещо общо с пазара за бели робини. О, да! И една загадъчна стара американка, която носи кехлибарени мъниста и тюрбан и изглежда като човек, прочел твърде много романи на Агата Кристи…

Откъм другия край на фоайето се дочу тих звук. Елизабет вдигна очи и видя, че вече не е сама. Беше пристигнал някакъв мъж. Седеше зад вестника, който Рашид му беше купил.

Останалите гости са предимно турци, ако изобщо могат да бъдат наречени гости. Но като че ли не са отседнали тук, а идват да пият чай със собственичката — Хадба, когато е тук, или просто да решават кръстословици, или да играят на дама.

Отново вдигна очи. Турчинът си беше все така там и си четеше вестника. Шумоленето на страниците изпълваше помещението с особено умиротворение.

Иначе останалите гости срещам всяка сутрин на закуска, а понякога и в гостната, която е удивително местенце, пълно с палми в едни огромни гърнета и стари мебели от времето на крал Едуард, и стар грамофон като онзи, който родителите ми имаха някога (странно е, като си помисля, че той вече е почти музеен експонат). Можеш да сложиш на него един куп грамофонни плочи една върху друга и те свирят с часове, но музиката звучи по-скоро като скърцане. От време на време някоя от плочите зацикля и тогава започваме да играем негласно една игра — кой първи няма да издържи и ще стане, за да я извади…

Веднага, щом мога, ще потърся друг хотел…

След няколко дена, подмамена от слънчевата светлина с водни отблясъци, Елизабет излезе на разходка. Пъхнала ръка в джоба на палтото си, тя държеше здраво мобилния си телефон, чувствайки го като талисман. Все така никакви съобщения. Тръгна през тесните улички с неизброимите им алеи, където мъже с вид на интелектуалци и филцови шапки играеха на домино или си четяха вестниците. Мина покрай призраците на старите посолства по главната улица — Истиклял Кадеси, покрай магазини за пудинги и покрай кафенета.

По всяко друго време щеше да се наслади на красотата на прозаичната гледка. Но сега единственото, което можеше да стори, бе да сведе глава, за да се спаси от студа, и да продължи да върви. Въпреки че беше едва ноември, във въздуха се усещаше миризма на сняг. Въздухът щипеше лицето й.

„Всичко е сиво, аз също съм сива“ — каза си тя за пореден път, носейки се безмълвно по моста „Галата“. Покрай перилата се бяха подредили мъже с въдици. Отвъд тях, на другия бряг, минаретата на джамиите и странните им кубета изглеждаха зловещи, издигайки се на хоризонта като фантастични насекоми.

Когато стигна доковете Каракьой от другата страна на моста, Елизабет спря. Постоя известно време на стълбите на „Йени Ками“ — „новата“ джамия, построена от някаква валиде султан от шестнайсети век, но не събра достатъчно сили, за да влезе вътре. Вместо това тръгна надолу към мястото, където спираха фериботите.

„Значи това е Константинопол — каза си тя. — А това, този воден път, който го отделя от Галата, е Златният рог.“ Елизабет потрепери. „Надали особено златен“ — помисли си мрачно, вторачена във водите. Те бяха тъмни, почти черни и покрити с пъстроцветен мазен слой. На брега мъже с мангали печаха кестени, други носеха подноси със закуски — хлебни кръгчета, покрити със сусам, шамфъстък, странни на вид гумени тубички, които се оказаха пържени миди.

Елизабет купи пакетче шамфъстък за Рашид и рибен сандвич за себе си. Изяде сандвича, загледана във водата и в брега, от който току-що беше дошла, и се опита да открие улицата, където се намираше къщата за гости на Хадба, но от това разстояние единственото, което бе в състояние да различи, бе кулата „Галата“, а под нея плетеница от телеграфни жици, билбордове и сгради, проблясващи в жълто и розово.

Пушекът от печените кестени се издигна и се завихри към небето. Елизабет продължи да се взира в другия бряг. Там някога се е намирало мястото, познато като Лозята на Пера, и точно там някога е живял Пол Пиндар. Опита се да си представи как е изглеждал в онова време този квартал от другата страна на Златния рог, където са се издигали къщите на чуждестранните търговци, чиито крайбрежни складове са били пълни с топове платове с имена на скъпоценни камъни.

Търговците от Генуа били първите, които започнали търговия с османците в Константинопол. След тях дошли венецианците, а накрая и французите. Английските търговци са пристигнали относително късно, намествайки се сред утвърдените си вече колеги с енергията и наглостта на младостта, за да се наложат и те сред старите търговски сили. „И със сигурност са пораздвижили атмосферата“ — каза си усмихнато Елизабет. Дали наистина са гледали така на тях — като на новобогаташи, на нахалници? Не й беше трудно да си ги представи градски улични момчета, облечени невъзможно в дублети и тесни панталони.

Телефонът в джоба на Елизабет внезапно започна да вибрира. Тя го извади и замръзналите й, нетърпеливи пръсти едва не го изпуснаха на тротоара.

„О, Мариус! Божичко…“ Но не беше Мариус.

— Здравей, Елизабет! — беше женски глас. — Обажда се Берин.

— Берин! — възкликна Елизабет, опитвайки се да звучи ентусиазирано.

— Имам добри новини за теб. Или поне се надявам да бъдеш доволна.

— Читателската ми карта е излязла?

— Е, тя още не, но не се тревожи, няма да се забави много. Не, обаждам се за нещо друго. Помниш ли, като ти казах, че превеждам за една английска филмова компания, която снима тук?

— Да, помня.

— Е, говорих с асистент-режисьора. Казах й за твоя проект и тя прояви голям интерес. Каза, че ако желаеш, можеш да дойдеш с нас в двореца, където снимат филма. В понеделник. В този ден дворецът обикновено е затворен за посетители, но управата е дала специално разрешение да се снима в стария харем. Просто ще те включат в списъка с техните консултанти и така ще можеш да го огледаш много подробно!

— Но това е фантастично, Берин!

— Обикновено там се влиза само с билет за определено време, но дори и тогава можеш да останеш за не повече от петнайсет минути, при това с охрана, която ти диша във врата. Очевидно някой горе…

Берин продължаваше да говори, когато един от фериботите наду сирената си.

— Какво каза? — попита Елизабет.

— Казах, че някой горе очевидно много те обича!

— Благодаря ти, Берин — изрече Елизабет и се опита да се усмихне. — Радвам се, че поне някой ме обича.

Единайсета глава

Константинопол

1 септември 1599 година, сутринта

Къщата на астронома Джамал ал-Андалус се намираше на върха на тясна уличка сред лабиринта от стръмни, виещи се сокаци, спускащи се от кулата „Галата“ към брега, където се намираха складовете на чуждестранните търговци. Пол и Карю бяха ескортирани дотам от двама от еничарите на посолството. Денят все още беше в началото си и наоколо нямаше много хора. Къщите накланяха една към друга потъмнелите си от времето дървени стени. На пръчки, поставени между тях, растяха лозници и хвърляха шарени сенки по калдъръма отдолу.

— И кой е този приятел, този астроном? — запита Карю, докато вървяха.

— Кой, Джамал ли? Познавам го още от първия ден, когато пристигнах в Константинопол. Знаеш откога стоя тук и чакам почитаемата компания да благоволи да изпрати подаръка, който трябва да бъде поднесен на новия султан. Иначе бях чул за Джамал ал-Андалус още преди да пристигна. Някога е бил ученик и протеже на Такиудин. Затова го издирих и го помолих да ме научи на астрономия.

— Такиудин?

— Учителят вече е мъртъв, но навремето си е бил велик мъж. По времето на султан Мурад III е издигнал тук голяма и много известна обсерватория. А Джамал е сред първите му ученици и както разправят — най-брилянтният.

— Там ли отиваме тогава, в обсерваторията?

— Не точно. И мястото, където отиваме, е в известен смисъл обсерватория, но не е на Такиудин. Неговата била разрушена преди много години.

— Защо, какво се е случило?

— Някои от местните религиозни водачи успели да убедят султана, че е против волята Божия да се опитваш да надничаш в тайните на природата. Затова изпратили отряд войници, които разрушили цялата обсерватория. Включително книгите и инструментите — Пол поклати тъжно глава. — Казват, че инструментите, които Такиудин бил построил тук, били най-фините на света, по-точни дори от тези на Тихо Брахе в Ураниборг!

Вече бяха стигнали до къщичка, която изглеждаше по-скоро като малка кула. Един от еничарите потропа на вратата с тоягата си.

— Всичко това е много хубаво — отбеляза Карю, оглеждайки се, — но каква работа има тогава той в султанските сараи? Дали ще може да ни помогне?

— Джамал ходи до училището в двореца, където учи малките принцове на математика.

— Знаеш ли колко често ходи там?

— Не съм много сигурен. Но мисля, че е достатъчно често. Хората говорят — и в градините, и по коридорите, — така че няма начин да не чуе нещо, стига да знае за какво да се ослушва.

— Ти наистина ли си убеден, че той би сторил подобно нещо заради теб? — изгледа го скептично Карю. — Защо изобщо да го прави? Няма ли да бъде опасно за него да шпионира за един чужденец, при това християнин?

— Аз няма да го моля да шпионира, а просто да ни помогне да открием нещо.

— На Мъглата няма да му хареса.

— Мъглата никога няма да разбере.

* * *

Отвори им слугата на Джамал — момче на около дванайсет години. Карю остана назад, до еничарите, както подобаваше на статуса му, а Пол, който беше с по-висок ранг, пристъпи напред в преддверието. След няколко минути се появи дребен мъж на средна възраст, облечен в дълга туника от снежнобяло памучно платно.

— Пол, приятелю!

— Джамал!

Двамата се прегърнаха.

— Посещението ни е малко раничко. Надявам се, че не съм те събудил?

— О, ни най-малко! Познаваш ме, аз никога не спя. Важното е, че вече си тук! Минаха седмици, откакто се видяхме за последен път! Мислех, че си ме забравил.

— Как е възможно да те забравя, Джамал?! Знаеш, че това не може да стане.

— Знам, че напоследък си доста зает с делата на вашето посолство.

— Така е. Корабът „Хектор“ на нашата компания най-сетне пристигна, преди две седмици. Може би си го забелязал.

— Че мога ли да го пропусна, а? — проблеснаха очите на астронома. — За кораба „Хектор“ говори целият град! Разправят, че докарал за нашия султан и за нашата валиде султан — да бъдат благословени — най-прекрасните дарове на света! Прекрасна английска каляска за майката на султана, а за негово величество механичен часовник, който свири! Истина ли е всичко това?

— Компанията поднася като дар за султана един орган. Но този орган включва също така часовник, ангели, които свирят на тромпети, храст с пойни птици, които пеят, и не знам още какво. Съдържа толкова прекрасни автоматични механизми, които нашият гениален майстор на органи е успял да измисли. Планира се да бъде най-чудната машина, която султанът някога е виждал, или поне се очаква да е така, след като нашият майстор на органи го поправи. Шестте месеца в недрата на „Хектор“ са си взели своето, но помни ми думата, че чакането ще си струва! Та този път, по изключение, слуховете са напълно верни! — допълни Пиндар и се усмихна.

— Слухове и истина? Ако бях на твое място, бих внимавал, събирайки заедно тези две понятия. Но както и да е, поздравявам те! — възкликна астрономът и се поклони. — Значи сега твоят посланик сър Хенри най-сетне ще може да представи акредитивите си пред нашия султан — допълни. — Виждаш ли какъв добър шпионин съм, а? Знам всичко, което става в сарая! — в този момент зърна Карю, който все още си стоеше в другия край на преддверието, и попита: — Но кой е приятелят ти? Виждам, че си довел някого да се запознае с мен. Покани и него, настоявам!

— Довел съм Джон Карю.

— Прочутият Карю? Онзи, който винаги се забърква в неприятности? С кого се е спречкал пък сега?

— С готвача на моя многоуважаван посланик, но това е дълга история. Не трябва да му забелязваш много, Джамал. Маниерите му са малко… как да се изразя… може би грубички понякога. Но беше в домакинството на баща ми дълги години, а сега аз го взех в моето домакинство, макар че, ако трябва да бъда честен, считам го по-скоро за брат, отколкото за слуга.

— В такъв случай ще бъде и мой брат!

Пол се обърна и направи знак на Карю да се приближи.

— Джамал пита ти ли си онзи, който винаги се забърква в някакви неприятности. Какво да му отговоря, Джон?

— Кажи му, че аз съм онзи, който е пропътувал половината свят в едно разнебитено корито, за да угодя на господаря си — изрече Карю, впил поглед в астронома. — Кажи му още как съм те измъквал от толкова неприятности, в колкото и самият аз съм попадал. Кажи му да си гледа…

— Поздрави, Джон Карю! Ал-салам алейкум! — изрече астрономът и се поклони, сложил дясната ръка на сърцето си.

— Поздрави, Джамал ал-Андалус! Ва алейкум ал-салам! — върна Карю обичайния турски поздрав. После се обърна към Пол. — От онова, което ми разказа за него, реших, че е доста по-стар.

— Съжалявам, че те разочаровах — намеси се Джамал и го дари с ведра усмивка. — Но ти, Джон Карю, от друга страна, си точно такъв, какъвто те описа господарят ти!

— Приеми моите извинения, Джамал, за лошите обноски на слугата ми — изрече Пол. — Джамал ал-Андалус е прочут учен и много мъдър мъж, много по-мъдър, отколкото биха подсказали годините му. Достатъчно мъдър, за да не обръща внимание на дървеняци като теб, Джон!

— Знаете ли — усмихна се Карю на астронома, — има моменти, когато моят господар звучи точно като баща си!

Джамал ал-Андалус премести погледа си от единия към другия. Очите му, които се оказаха удивително черни и ярки, проблеснаха развеселено.

— Заповядайте, господа! Позволете ми да ви предложа нещо освежително!

Джамал ги поведе по стълбите към първия етаж на къщата. Озоваха се в стая с платформи покрай стените, върху които бяха подредени възглавници. От еркерните прозорци се разкриваше изглед към улицата под тях. Над покривите на съседните къщи проблясваха в сивкаво водите на Босфора. Същото момче, което им беше отворило вратата, сега донесе поднос с кана и няколко миниатюрни чашки.

— Това е нашето каве — арабска напитка от Йемен. Искаш ли да я опиташ, Джон Карю? Пол отдавна вече я харесва.

Карю отпи от ароматната течност, която се оказа гъста и със сладко-горчив вкус.

— Има множество интересни свойства — отбеляза Джамал, пресушавайки своята чашка. — Едно от тях е, че ми помага да стоя буден и през нощта, за да работя повече — обърна се към Пол и добави: — Но сега си дошъл малко раничко за наблюдение на звездите, приятелю!

— Не съм дошъл за това. Дойдох да ти донеса един подарък — малък знак за огромното ми уважение към теб. Донесе го Карю, по моя молба — с тези думи Пол извади малка книга с кожена подвързия и я поднесе на астронома. — Дереволуционибус орбиум целестиум — „За въртенето на небесните сфери“.

— О, вашият Николай Коперник! — светна лицето на астронома. — Моят учител Такиудин, мир на праха му, често ми е говорил за него. Не знам как бих могъл да ти се отплатя! Знаеш, че унищожиха всичко. Е, почти всичко.

— След всичко, на което си ме научил, няма нужда да ми се отплащаш! — рече Пол.

— Скъпо нещо са това книгите — намеси се ни в клин, ни в ръкав Карю. — Обаче нашият секретар Пиндар е богат. Чувал съм да казват, че годините, прекарани във Венеция, са го направили по-богат и от посланика ни! — погледна към Пол и се усмихна. — Спокойно може да си го позволи.

— Много красива книга! — възкликна Джамал, оглеждайки подаръка си, след което започна да гали кожените корици. После отвори внимателно книгата и се зачете в заглавната страница. — Както и очаквах, на латински.

— Знаех, че ще държиш на оригинала, затова я дадох за подвързия в Лондон — поясни Пол. — Но в посолството си имаме писар-преводач — испански евреин, който се съгласи да ти я преведе.

— Мендоса? Да, знам го — кимна Джамал. — Ще свърши добра работа. Този Коперник… Идеите му са все още спорни във вашата страна, нали?

— Няма съмнение, че нашите отчета изобщо не го харесват. Но тъй като е мъртъв от много години, идеите му най-сетне започват да се сдобиват с привърженици. Хелиоцентрично схващане за небесата — така го наричат напоследък — поясни Пол. — Но други го наричат чиста ерес.

— Вие, европейците, сте толкова закостенели понякога — усмихна се Джамал.

— Когато бях малък, ми казаха, че луната е направена от синьо сирене — намеси се отново Карю, — но за нищо на света не бих рискувал кладата заради нещо такова.

— В нашата културна традиция подобен конфликт не съществува — отбеляза Джамал и започна внимателно да разгръща книгата. — В Корана се казва: „Именно Той е сътворил слънцето с лъчистия му блясък и луната — с нейната светлина, определяйки фазите им, така че да познаваме броя на годините и как да ги изчисляваме; Той е този, който обяснява знаците си на онези, които го разбират“ — затвори очи и повтори аурите: — „В последователността на деня и нощта, и в онова, което Бог е създал в небето и на земята, има истински знаци за онези, които ги виждат“ — остави книгата и поясни: — Означава, че движенията на звездите и на планетите трябва да бъдат изучавани сериозно, за да открием истинската природа на вселената.

— Не това казаха от вашия духовен съвет, когато унищожиха обсерваторията ти! — изтъкна Пол.

— Ах, да, този случай. Е, той беше отдавна — въздъхна астрономът. — Аз все пак съм убеден, че ние вършим Божието дело.

Показвайки, че държи да сложи край на този разговор, той се изправи на крака и предложи:

— Искате ли да видите обсерваторията ми? Не е кой знае какво, но отскоро си имам един нов инструмент, който може и да ви заинтригува.

С тези думи астрономът ги поведе през завеса в дясната част на стаята, в която седяха, а оттам — по тясна спираловидна стълба. На върха се озоваха в малка осмоъгълна стая. На всичките осем стени имаше прозорци, покрити с кепенци, всяка от които можеше да бъде отваряна или затваряна по желание.

— Както виждате, откъдето и да изгрее луната, винаги мога да я намеря — обясни домакинът им. — Кулата не е много висока, но няма да повярвате колко добре се виждат нещата от тук, при това не само небесните!

Привеждайки се от един от прозорците, Пол зърна покривите на къщите в квартала „Галата“ — изтърканите от времето керемиди проблясваха в сивкаво под лъчите на слънцето. До него достигна далечният вик на водоносец, а в калната улица отдолу зърна облечените в дълги роби тела на две жени, които минаваха — воалите пред лицата им разкриваха единствено очите им.

После се обърна отново към стаята и за пореден път се удиви на непорочната й красота. Под всеки от прозорците имаше простичка варосана ниша, където Джамал бе подредил инструментите си. Пол започна да обикаля и да вдига всеки от тях.

— Това е астролаб — показа на Карю месингов диск, покрит със сложна мрежа от линии, върху които се виждаха няколко подвижни по-малки диска, всеки от който гравиран с дребни арабски числа.

Джамал пое астролаба от ръцете му и рече:

— Астрономите използват този уред за много цели, но преди всичко е инструмент за откриване и тълкуване на информацията от звездите — прихващайки внимателно диска между два пръста, той го доближи до едното си око и допълни: — С това можеш да разбереш времето по позицията на звездите, както и позицията на звездите по времето.

След това вдигна друг инструмент — малка месингова плочица, гравирана с подобна мрежа от линии и надписи.

— Този уред го наричаме квадрант. Точно като астролаба е, но сгънат на четвъртинки. Използваме го, за да сме сигурни във времето за ежедневните си молитви. Ето, вижте! — и посочи арабските надписи. — Този е направен за географската ширина на Кайро, този е за Дамаск, а третият е за Севиля, откъдето някога е пристигнало семейството ми.

Подаде го на Карю, който го пое внимателно и го задържа между пръстите си.

— Вече знам защо Пол обича да идва тук — промърмори. — Инструменти! Вие двамата си приличате по лудостта по инструментите. Страхотна колекция има тук, както виждам!

После Карю вдигна друг уред с почти същите размери като астролаба и огледа изработката.

— Каролус Уитуел Скулпсит — прочете на глас. — Охо, познавам добре Чарли Уитуел, картографа! Дюкянът му е близо до църквата „Сейнт Клемънтс“. Ако можех да получавам само по едно пени за всеки паунд, който Пиндар е похарчил в този магазин, досега да съм станал богаташ!

С тези думи той отново огледа внимателно слънчевия часовник. По ръбовете му бяха гравирани знаците на зодиака, отделени от ченгелчета и цветя.

— Както виждам обаче, инструментите допадат и на теб — отбеляза Джамал. — Но иначе си напълно прав — именно любовта към уредите бе онази, която първоначално събра мен и Пол. Всъщност именно Пол ми достави повечето от тях. Изпращаше ми ги предимно от Европа, но както твоето непогрешимо око, Джон, вече забеляза, доста голяма част от тях са от Лондон — всъщност най-добрите.

— А Джамал ме научи как да използвам компендиума — вметна Пол. — Особено нощния — преди имах големи проблеми с него.

— И вече можеш да познаваш времето не по-зле от всеки астроном — допълни Джамал и пак се обърна към Карю: — Това са основните инструменти, с които работя. Но има и някои други неща, виж!

И посочи към малко месингово сандъче, в което имаше магнит, един пергел и двойка бронзови глобуси — миниатюрна армиларна сфера.

— Едно от тези неща не съм виждал досега — възкликна Пол. Вдигна кръгла месингова кутийка и се обърна към Джамал.

— Да, точно това исках да ти покажа — кимна домакинът. — Това е кибла уред — обърна се към Карю, за да обясни: — С този уред можем да разберем посоката на Мека. Включва компас и… вижте! — отвори кутийката и им показа списък с надписи от вътрешната част на капака. — Това е списък на различни места, заедно с географски указания за Мека. Истинска красота, нали? — вдигна очи към Пол за потвърждение.

Точно в този момент на вратата долу се почука. След няколко секунди се появи момчето и прошепна дискретно нещо на господаря си.

— Господа, моля да ме извините за малко — поклони се Джамал. — Очевидно имам и друг посетител, но няма да се бавя.

Когато домакинът излезе, Карю се обърна към Пиндар.

— Всичко това е много хубаво, но кога се каниш да го попиташ за най-важното, за което дойдохме?

— Всяко нещо с времето си, тъпчо. Някои неща не трябва да се пришпорват.

— Хубаво, както кажеш. Но се надявам, че знаеш какво правиш.

Карю вдигна един от месинговите астролаби. Вдигна го към едното си око, както бе видял да прави Джамал, и се загледа през него. На масата имаше разнообразни пергаменти, покрити с мрежи от странни на вид фигури и символи, и сектори, линии и моливи за чертаене бяха разпръснати сред калиграфски четчици и бурканчета с мастило, няколко листа златен варак и бурканчета с фино стрити минерали в червено, синьо и зелено.

— Истински магьосник си е този твой приятел Джамал — отбеляза Карю, оглеждайки с любопитство предметите. — Сигурен ли си, че преподава само математика? — вдигна едно от бурканчетата и го подуши. — Но, честно да ти кажа, все още не виждам причина да ни помогне — остави бурканчето и вдигна парче пергамент, съдържащо таблица с някакви числа, а после започна да го върти във всички посоки, опитвайки се да схване какво е това.

— Това е ефемерида. Джамал ги нарича зиж — обясни Пол. — Ефемеридите са таблици, чрез които астрономите предсказват движенията на звездите. Ако бях на твое място, бих я върнал моментално на мястото й, преди да си я скъсал!

Но Карю не беше от хората, които се разсейваха лесно.

— Не си отговорил на въпроса ми — рече. — Той да не би да е част от твоето разузнаване? Да не би да има кодов номер — като султана и великия везир, — който Мъглата използва в писмата си?

— Не съвсем — усмихна се Пиндар и погледна с възторг досетливия си приятел. — Нещата са така, както ти казах — познавам го още от първите ми дни в Константинопол. Имахме договорка — той ме учеше на астрономия…

— … а в замяна ти си му помогнал да си събере нова колекция инструменти — довърши Карю.

— Джон, понякога умът ти сече толкова добре, че се опасявам да не се порежеш.

— О, я стига, Пол! Погледни само това — слънчев часовник на Чарли Уитуел! Май си забравил, че аз бях с теб, когато го купи! И много добре знам какво струва — във всеки случай много повече от един урок по астрономия!

— Размяната беше справедлива. Квид про кво.

— Не си въобразявай, че можеш да ме уплашиш с твоя неразбираем латински! Каквото и да ми приказваш, това ми изглежда като чиста проба разузнаване!

— Когато опознаеш Джамал по-добре, ще разбереш. Наречи го… среща на умовете. Освен това смятам, че аз съм този, който има по-голяма полза от това приятелство.

— Щом казваш така, секретарю Пиндар — Карю вдигна един от астролабите, пъхна пръст в халката в горната му част и го претегли на ръка. — Но тези подаръци са си скъпички, в това определено не можеш да ме заблудиш.

— Не всичките са подаръци — изтъкна Пол. — Аз му подарих слънчевия часовник на Уитуел и един от астролабите. Но останалите неща си ги плати сам.

Карю огледа скромната стаичка и отбеляза:

— В такъв случай той наистина трябва да е магьосник.

— Кой, Джамал ли? — засмя се Пол. — Не мисля.

Карю изгледа изпитателно приятеля си.

— Но със сигурност ще ни помогне, гарантирам ти — побърза да добави Пиндар.

В този момент Джамал и слугата му се върнаха. Астрономът беше облечен за излизане — беше навлякъл дълга роба над дрехите, с които беше.

— Приятели — погледна ги извинително, — опасявам се, че ме викат някъде. Нещо… неочаквано — изведнъж изражението му беше станало напрегнато. — Но вие не бързайте, останете. Разгледайте всичко, което ви е по сърце. Моето момче тук — постави нежно ръка върху главата на детето, — момчето ми ще се погрижи за вас.

Обърна се да излезе, но внезапно се обърна към Пиндар и попита:

— Пол, добре ли си?

— Разбира се. Защо питаш?

— Изглеждаш ми… неспокоен. Но сега виждам, че съм грешал.

И с тези думи астрономът се усмихна и излезе.

След като Джамал напусна стаята, се възцари кратко мълчание.

— Само не казвай, че не те предупредих — изсумтя по едно време Карю.

— Не се тревожи! Ще се върне.

Пол се насочи към един от прозорците и се вторачи замислено в покривите на къщите пред себе си. По едно време зърна в уличката отдолу Джамал да излиза от къщата си. С него имаше жена — не беше забулена, но носеше черната роба, характерна за еврейките.

— Чакай малко! — възкликна Карю, който бе застанал неусетно до Пол. — Сигурен съм, че познавам тази жена отнякъде!

— Разбира се — отвърна Пол. — Всички я познават.

— Онази Малхи, нали?

— Точно така, Есперанца Малхи — кимна Пол и се отдръпна леко от прозореца, за да не го забележат. — Тя е кира на валиде султан, но изпълнява ролята и на неин агент и пратеник. Ето един човек, който със сигурност има достъп до харема на султана! — допълни и потри замислено брадичка. — Тя беше с валиде в деня, в който отидох да поднеса даровете на нашата кралица.

— И какво би могла да иска от Джамал?

Пол не отговори. Загледа се в еврейката как тръгва пред Джамал, проправяйки си път със странна, люлееща се походка. Имаше вид на човек, който е свикнал да бъде следван. Пол извади от джоба си компендиума и го претегли нервно върху дланта си.

Зад него Карю изрече:

— Да кажем, че Джамал успее да ти намери онази англичанка, онази Силия. После какво планираш, Пиндар?

— Ако Силия е жива ли? — с трепереща ръка Пол приближи компендиума до устните си. — Ще я измъкнем, разбира се.

— Предполагах, че ще го кажеш — промърмори Карю, загледан в Есперанца и Джамал, които постепенно изчезнаха от погледите им. — Тази работа се очертава доста по-интересна, отколкото си мислех — добави със задоволство.

По-късно на същата сутрин

Хасан ага се събуди от звука на гласове около себе си.

— Говори ли? Какво казва?

Разбра веднага, че това е гласът на Сафийе. Но какво прави тя в това мрачно място? Ала преди да успее да разбере причината, се случи още нещо, което изуми още повече черния евнух — отговори й нечий мъжки глас. Мъж, в харема? Невъзможно!

— Не мога… не е много ясно — усети, че втората фигура се привежда над него и се заслушва. — Някакъв сън. Или халюцинация. Съвсем нормално при тези обстоятелства.

— Значи е все още жив — отново Сафийе. — Дали може да ни чуе?

— Трудно е да се каже. Парализирано е само тялото му. Но духът му… — мъжът постави внимателно пръстите си под ноздрите на Хасан ага. — Да — потвърди, — духът му е жив!

— Може ли да му се помогне с нещо?

— Аз не съм лекар… — изрече колебливо мъжът.

— Знам това! — отсече нетърпеливо валиде султан. — Доведох те тук, защото имаш… други сили. Ние… аз искам да знам дали той ще живее. На всяка цена трябва да знам съдбата му!

— Не мога да ви кажа това, без да му направя хороскоп, а това, както знаете, отнема време. Но може би… — кратка пауза, а после мъжът тихо добави: — Може би… ако го прегледам?

— Направи каквото е необходимо и не се страхувай! Стори всичко по силите си! Каквото и да направиш, имаш благословията ми!

Хасан ага долови звука от запалване на лампа, а после светлината се приближи до него. Последва рязко поемане на дъх.

— В името на Бога, милостивия и състрадателния — заговори тихо мъжът, — кой би могъл да стори подобно нещо?!

— Отрова ли е? — Сафийе вече говореше отвъд кръга от светлина, който осветяваше помещението. Скритата й под тежки воали и роби фигура хвърляше дълги сенки по стената.

— Да, отрова. Без никакво съмнение — изрече задавено мъжът.

Сухи и топли ръце се плъзнаха по обезкосмената и мека кожа на лицето на Хасан ага и на гърдите му. Леко ухание на сандалово дърво.

— Лезии. Виждате ли? Лезиите са навсякъде! Горкичкият! — лек натиск в страничната част на главата му. — И е кървял… от ушите си! Тц-тц-тц! — поредното неволно рязко поемане на дъх. — И от очите! Но кой би могъл да стори подобно нещо? Кой би искал да причини подобни неописуеми страдания?

— Това няма значение сега. Ще живее ли?

Мъжът сложи едната си ръка върху другата и извърши леки палпации върху чудовищно издулия се корем на Хасан ага.

— Вътрешните му органи са набъбнали многократно — вдигна китката и я задържа между пръстите си за доста дълго време. — Но по някакво чудо… пулсът му е стабилен!

— Кажи ми простичко — ще живее ли? — повтори нетърпеливо валиде султан.

— Главният черен евнух има силата на десетима — отбеляза мъжът, присядайки върху петите си. — Мисля, че с подходящите грижи ще продължи да живее.

— Тогава трябва да му помогнеш! Имаш силите…

— Уви! Опасявам се, че силите ми, както ги наричате, не могат да сторят нищичко, с което да му помогнат. Както сама виждате, злото вече е сторено — мъжът огледа влажното, лишено от прозорци помещение. — Онова, от което има нужда сега, са истински грижи. И не тук! Има нужда от светлина и от въздух…

— Ще ги получи! — сряза го Сафийе. — Дори аз не мога да държа главния черен евнух скрит завинаги. Но исках ти да го видиш първи, преди всички останали. Освен това има и още нещо, от което той се нуждае. Направи му талисман — за защита, най-могъщият талисман, който си в състояние да направиш! И ако той оживее, ще бъдеш възнаграден, при това богато, кълна ти се! Мисля, че и досега съм била достатъчно щедра към теб, нали?

В продължение на известно време мъжът не отговори. Накрая сведе глава и изрече:

— Ще направя така, както искате, но искам да знам нещо много важно — кои са враговете му? И откъде сте сигурна, че няма да опитат пак?

— Не се страхувай от нищо — изрече Сафийе султан и излезе от сенките насред кръга от светлина. — Ти си под моя защита!

— Много добре знаете, че не се страхувам за себе си — отвърна мъжът. Говореше толкова тихо, че гласът му бе не по-силен от шепот. — Знаете ли кой е направил това? Ако е така, ваше величество, трябва да ми кажете!

Отново продължителна пауза. Накрая:

— Знам.

— Тогава трябва да ми кажете имената им! Талисманът няма да сработи без тях!

Хасан ага се напрегна, за да чуе отговора на Сафийе, но единственото, което чу, бе биенето на кръвта в собствените му уши.

* * *

Доста по-късно Хасан ага пак се събуди. Усещаше напрежение в пикочния си мехур и знаеше, че трябва да уринира. Сигурно му бяха дали да пие вода или някаква друга течност, която да възстанови изгубените течности.

Напрежението стана по-настоятелно, но той знаеше, че не може да уринира без перото си. Пипна си главата, но не откри обичайната бяла шапка, символ на ранга му. Събирайки всичките си сили, Хасан ага се претърколи на една страна. От усилието сърцето му заби като обезумяло. Протегна ръка встрани, опипвайки на сляпо студения каменен под — нищо. По челото му избиха капчици пот, а после и между дебелите гънки на тила му.

Мисълта му вече бе достатъчно ясна, за да си спомни, че се бяха опитали да го отровят. Бяха се опитали да го убият, но не бяха успели. Знаеше, че не бяха успели, знаеше, че Хасан ага има сила за десетима. Но без перото си, без възможността да уринира дори и силата на сто мъже не би могла да го спаси.

Хасан ага, Малкия славей се отпусна обратно върху сламеника. Пикочният му мехур пищеше от болка и напрежение. Очите му започнаха отново да се затварят, но внезапно погледът му улови лъча светлина, който се прокрадваше в помещението. Значи наблизо имаше врата. Умът му запрепуска бясно. Спомни си как го бяха заровили в пясъка до врата му и как момичето идваше и допираше парченца тиква до устните му, за да ги успокои и навлажни.

Лили. Горката Лили. Тогава бяха просто деца.

Събирайки отново всичките си сили, той пак се претърколи настрани и този път установи, че е в състояние да коленичи. Изчака ударите на сърцето му да утихнат. Връхлетя го неочакван спомен — как двамата с Лили бяха стояли и наблюдавали движението на звездите над главите си в дългите нощи в пустинята. Усети някаква болка заради нещо, което не бе в състояние да определи, на място, което може би беше сърцето му. Възможно ли е да изпитваше угризения?

Хасан ага се изправи и тръгна към светлината.

Дванайсета глава

Константинопол

2 септември 1599 година, сутринта

— Анета!

— Силия.

— Ти се върна.

— Очевидно е.

— Чудя се къде ли си…

— Шшшт! — сложи Анета пръст на устните си. Две влажни къдрици коса се спуснаха от врата й. — Тя ще те чуе!

И изви глава по посока на Господарката на момичетата — македонка с кисела физиономия и голям нос, която патрулираше в двора пред общата баня на карийе. Държеше в ръка тънка върбова пръчка и изобщо не се страхуваше да я използва върху онези, които прекаляваха с бъбренето.

— Случи се нещо — прошепна Силия и коленичи до Анета в един от каменните басейни.

— Какво нещо?

— Нямам представа. Но реших, че ти би могла… Нали вчера каза, че си имала странно усещане за нещо? Рано тази сутрин имаше някакво раздвижване. Хората крещяха. Не чу ли?

— Крещяха в буквалния смисъл на думата ли?

И двете бяха прекарали в Къщата на щастието достатъчно дълго, за да преценят правилно сериозността на всеки необичаен шум, изпълващ иначе манастирската тишина в крилото на валиде султан. Група старши любовници стояха в двора и си говореха нещо шепнешком. От стаите на горните етажи идваше звук от бягащи крака, далечно ехо от сподавени гласове.

— Всъщност наистина знам нещо — отбеляза Анета и хвърли бърз поглед зад себе си към Господарката на момичетата, която в момента даваше някакви заповеди на слугинята, — но трябва да се закълнеш, че няма да кажеш на никого! — потрепери притеснено. — Слагали са всякакви карийе в чувал и за по-малко, а после са ги давели!

— Но за какво говориш, за бога?

— Открили са го, ето за какво говоря!

— Кого са открили?

— Него! Главния черен евнух!

Силия изгледа приятелката си неразбиращо. Пред очите й изплува картината на онзи ужасяващ черен гигант с високата бяла шапка, с абсурдната полюляваща се походка, вървящ по коридора пред нея. Спомни си как бе проблясвала черната му кожа, как тлъстините на тила му потрепваха.

— Да не би да е бил изчезнал? — попита предпазливо.

— Ти не си ли чула нищо, гъсчице? — изгледа я нетърпеливо Анета, но като никога не я сряза. — Казаха, че бил заминал по някакви дела на валиде в Едирне. Това беше вчера. После няколко от пазачите на главния градинар го открили, паднал насред градините на двореца. Нямат никаква представа как се е озовал там — притисна устни до ухото на Силия и допълни: — Накарах евнуха Зюмбюл да ми го каже — нали се сещаш? Онзи, който е влюбен във Фатма — първата прислужница на валиде. Казват, че бил ужасно обезобразен — отровен… — думите като че ли приседнаха в гърлото й. — Все още не е сигурно дали ще живее, или ще умре!

И за огромно изумление на Силия в очите на Анета се появиха сълзи.

Македонката беше заменена от една от нейните помощници — грузинка, която скоро се приближи до тях. Налъмите й затракаха по мраморния под.

— Достатъчно приказки, карийе! — сведе предупредително тя върбовата пръчка, но без злобата, характерна за македонката, за която се знаеше, че се приближава неусетно зад нищо неподозиращите момичета и налага безмилостно дланите им. — Всички по стаите си! Заповед на валиде!

Останалите момичета в банята се вдигнаха моментално на крака и покорно се изнизаха. Силия ги видя да си разменят знаци с ръце — езикът, използван от всички в Топкапъ сарай, когато налагаха пълно мълчание.

Силия се изправи, прикривайки Анета колкото можеше. От изражението по лицето на грузинката тя разбра, че са я познали, и за първи път усети властта, която й даваше новият й статус. Въпреки че все още не беше станала официално наложница, почитанието на грузинката й подсказваше, че е поне гьозде. Струваше си да използва новата си власт, за да наруши някое и друго правило — или поне този път.

— Мадам — изрече и се поклони ниско пред грузинката, за първи път благодарна за официалните маниери, на които я бяха научили в харема, — усещам… че не съм особено добре. Да, точно така! — добави и сложи ръка на корема си, а после, с целия авторитет, който успя да събере, добави: — Помолих Айше, личната прислужница на валиде, да ме придружи до стаята ми.

— Ами… — помощник-господарката отстъпи крачка назад и ги огледа неуверено.

Забелязвайки колебанието й, Анета подхвана Силия под мишница и изрече:

— Нейно величество валиде султан препоръчва студен компрес при подобни случаи — и преди жената да успее да възрази, тя подкара Силия към вратата и през рамо допълни: — Веднага ще се погрижа за това, помощник-господарке на момичетата!

* * *

— Студен компрес ли? Та аз държах ръка на корема си, за бога, не на главата! Какво ли си е помислила онази?!

— За наш късмет няма никакво значение какво си е помислила — ние не й дадохме време да мисли — отбеляза Анета и поклати усмихнато глава. — Виж ти! Значи ето къде слагат бъдещите наложници на султана, а?

Оглеждайки миниатюрната стаичка, в която, както изискваше дворцовият етикет, бяха преместили Силия преди срещата й със султана, Анета прокара ръка по хладните зелени плочки и огледа изящната дърворезба на вратата, от която се излизаше в двора на валиде султан.

— Но ти можеш да виждаш всички от тук! — възкликна.

— И всички да виждат теб — допълни Силия.

— Че ти какво очакваше?

Въпреки че изглеждаше все още бледа, Анета като че ли бе възвърнала обичайното си остроумие. Силия забеляза проницателният й поглед как обгръща с едно движение стаята, забелязвайки копринените възглавници, красивите, покрити с плочки ниши в стените, инкрустираните със седеф врати. В отворената ракла бяха поставени фината риза, в която Силия беше облечена, когато я заведоха при султана, и обшитата с хермелин пелерина, с която я бяха увили след това. Стаята беше много малка и с изключение на тези няколко неща принципно гола, но както всички добре знаеха, в обичайните стаи на карийе десетина момичета споделяха спартанско пространство, не много по-голямо от това сега.

Анета обаче не беше от жените, които си губеха времето да завиждат за дребни неща. Вече отваряше вратата към двора, проверявайки пантите й. Те изскърцаха.

— Хммм, трябваше да се досетя. Тя не оставя нищо на случайността.

— Колко време още ще ме държат тук, как мислиш?

— Той питал ли е отново за теб? Взел ли е безценната ти черешка, за да те запише в голямата си книга?

— Все още не — отговори Силия, без да знае дали изпитва повече срам или облекчение от това признание.

— Тогава кой знае? — сви рамене приятелката й. — Може би след ден, а може би след седмица — по лицето й се изписа престорено безгрижие, а после небрежно подметна: — Е, даде ли ти нещо?

— Само тези обеци — Силия се приближи до една от нишите в стената и взе оттам малка кутийка. — Мисля, че са перли в злато. Позволено е да вземаш всичко, което той остави за теб. Ето, заповядай! — подаде ги с две ръце. — Вземи ги ти! Дължа ти го. Заради карийе Лала, помниш ли?

— Сякаш имаше някаква полза от това! — махна с ръка Анета, но все пак приседна на пода и вдигна обеците към светлината. Черните й очи проблеснаха. После постави една от перлите между зъбите си и леко я захапа. — От река или езеро! — обяви обвинително, като че ли Силия се бе опитвала да ги представи като нещо друго. — Не са толкова добри като морските, но пък са големи колкото гълъбово яйце — захвърли ги небрежно на леглото и добави: — Искаш ли моя съвет? Следващия път си поискай смарагди!

Силия върна внимателно обеците в кутийката. Настъпи кратко мълчание. А после тя каза:

— Не исках да бъда аз, Анета. Всъщност с цялото си сърце мечтаех ти да бъдеш на моето място!

— Млада красива девственица за този дебел старец? — сбърчи отвратено лице Анета. — Не, благодаря! Ти май още не разбираш, а? Израснах в един бардак и той ми е напълно достатъчен. Защото точно такова е и това място — бардак, но само с един клиент — дебел, дърт клиент. Но всички тук се преструват, че е някаква невероятна чест да бъдеш избрана от него! Мадона! — внезапно се обърна вбесено към Силия. — Да знаеш, че си взеха голяма беля на главата, като ме доведоха тук! Питала ли си се някога защо накрая се озовах в манастир? Майка ми веднъж се опита да ме продаде на старец като този тук и аз го ухапах толкова силно, че съм сигурна, че повече няма да погледне жена! Тогава бях само на десет години, просто дете. И ти гарантирам, че ако някога се опитат да ме изпратят при онзи дърт петел — посочи с глава към покоите на султана, ще захапя и него, помни ми думата!

— Стига толкова! — по бузите на Силия се появиха две червени петна. — Да знаеш, че някой ден ще затириш и двете ни с този твой език!

— Да, знам, наясно съм. Съжалявам! Извинявай! — занарежда неочаквано Анета и започна да крачи трескаво из стаичката. — Обаче днес става нещо странно, не го ли усещаш?

Бутна лекичко вратата към вътрешния двор и надникна през тясната пролука, но не зърна никого. После пак се обърна към Силия и започна нервно да разтрива гърлото си.

— Но защо всичко е толкова тихо? Нали каза, че сутринта си чула крясъци?

— Точно така. Рано сутринта. Идваха откъм стаята на хасеки.

— От стаята на Гюлай хасеки? — ококори се Анета.

— Точно така. Вратата й е точно срещу моята — каза Силия и посочи към другия край на двора. — Ей там!

— Така ли? — Анета отново се залепи за пролуката на вратата и застина на място. — Точно над стаята има малък купол, така че може и да е на два етажа — проточи врат, опитвайки се да види по-навътре в двора. — Много умно — трябва да има най-малко три входа. Стаите й очевидно се свързват и с банята на валиде…

— Точно така — каза Силия и застана зад нея. — Нощем виждам всичките звезди оттук. Напомнят ми за Пол и за кораба на баща ми. Пол познаваше всички звезди.

— О, забрави за тези звезди, момиче глупаво! — сряза я Анета. — Забрави всичко от миналото си!

— Не мога.

— А трябва!

— Но как? Как да забравя? — възкликна слисана Силия. — Та аз съм нищо без миналото си!

— Нищо подобно, гъсчице! — възрази остро приятелката й. — Ти си човек с бъдеще!

— Ти просто не разбираш — прошепна Силия и приседна, притискайки корема си. — Сънувам го всяка нощ — имам предвид Пол. А онзи ден почти ми се стори, че го виждам, че виждам всичките — допълни тъжно, спомняйки си захарния кораб и дребните фигурки на палубата, за които сега бе напълно сигурна, че няма как да са били истински.

— В такъв случай е по-добре да не спиш — обърна се Анета към нея със сурово изражение. — Колко пъти трябва да ти казвам: миналото не е полезно за теб, капито? Сънищата ти няма да те доведат доникъде!

Силия се загледа замислено в Анета. Как се бе държала за нея през онези първи дни и седмици на тяхното пленничество! „Има нрава на дявола!“ — казваха османските корсари и дори по едно време мислеха да я хвърлят през борда — така, както бяха сторили с двете стари монахини от нейния манастир, които пътуваха с нея и които бяха твърде немощни, за да бъдат продадени дори с минимална печалба на пазарите в Константинопол. Но именно този характер, характерът и опасният й, режещ като бръснач ум, ги бяха спасили. Анета като че ли винаги знаеше какво да прави — кога да се бие и кога да се забавлява, кога да блести и да бъде забелязана, кога да се превърне в невидима. Незнайно как, но бе успяла да настрои един срещу друг всички, с които се бяха срещнали, дори търговката на роби, от чиято къща преди близо две години най-сетне бяха продадени като дар за валиде султан от фаворитката на султана.

Тъмната и светлата, заедно, господарке. Силия си спомняше как Анета я бе прегръщала сладострастно през талията, как бе притискала бузата си о бузата й. Виж, бихме могли да сме близначки! И отново, противно на всичко, именно тя бе онази, която бе успяла да ги държи заедно.

Но сега? Наблюдавайки приятелката си, Силия усети как собствената й тревожност нарастваше. Никога досега не бе виждала Анета толкова неспокойна. Дотолкова, че се бе разплакала, наистина се бе разплакала при новината за главния черен евнух. Досега Силия никога не бе виждала Анета да плаче. Какво от това, ако Хасан ага умре? От него се страхуваха почти всички карийе. Кой в харема би скърбил за неговата кончина? Анета? Няма начин!

— Виждаш ли я изобщо? Имам предвид хасеки султан? — запита Анета, която продължаваше да наднича с любопитство през процепа на вратата.

— Кого, Гюлай хасеки ли? Не. Все пак ме преместиха тук само преди два дена. Не съм я виждала или поне не от тук. Но предполагам, че ще я видя. Когато султанът проводи вест за нас — тоест за нея — Господарката на момичетата е длъжна да я ескортира през двора и да я предаде на евнусите — поясни Силия и сви рамене. — Но през повечето време тя си стои в стаята. От нас не се очаква да ходим където и да е. И няма какво да правим.

Едва сега Силия си даде сметка, че в двора действително цари необичайна тишина. Двойка гълъби, кацнали на покрива, се повикаха един друг и това бе единственият звук наоколо.

Анета внезапно потрепери и по лицето й се изписа тревожност.

— Говори се, че тя не е добре. Хасеки, де.

— Така ли? — отбеляза тъжно Силия. — За това място се говорят много неща — в съзнанието й нахлу картината на осветената от свещи стая и на наложницата Гюлай, която ридае в краката му. Поклати бавно глава и добави: — Единственото, което знам, е, че султанът я обича.

— Обича ли я? Че какво знае той за любовта?! — възкликна отвратено Анета. — Какво знае който и да било в този дворец за любовта?! Нали не си мислиш, че ти, макар да си толкова изкусителна хапка, си изпратена при него, за да се влюби в теб, а, гъсчице?

— Не — въздъхна отново Силия. — Не съм чак такава глупачка, за да си мисля подобни работи — през процепа на врата нахлу слънчев лъч, разрязвайки мрака на малката стаичка, където тя седеше напрегнато на дивана. Протегна ръце и се загледа в светлината, която осветяваше кожата й. Фините червеникави косъмчета проблясваха. — Но някога аз бях влюбена.

— Стига за тази любов! Такова нещо не съществува!

— Напротив, съществува! — отсече изненадващо твърдо Силия.

Анета я изгледа и присмехулно отбеляза:

— Сигурно си въобразяваш, че си била влюбена в твоя търговец, нали?

Без да обръща внимание на присмеха, Силия изрече:

— Баща ми искаше да се оженим.

— Щастлива Гъсчице, повечето бащи изобщо не вземат под внимание подобни тънки чувства, когато избират съпрузи за своите дъщери! Тогава защо не се омъжи за него?

— Знаеш защо — парира я Силия. — Трябваше да се оженим в Англия. Тъкмо се връщах там от Венеция с кораба на баща ми, когато… Е, знаеш какво се случи.

— По-добре, че не си се омъжила — отбеляза безсърдечно Анета, — защото тогава сигурно щяха да те хвърлят през борда като монахините — а после, давайки си сметка, че този път може би е прекалила, добави по-меко: — Хубаво. Разкажи ми за него, макар да не е като да не съм слушала достатъчно за него и преди — сложи ръце на кръста си. — Бил е търговец, нали?

— Точно така. Приятел на баща ми.

— Значи старец, така ли? Пфу! — сбърчи отвратено нос Анета. — Но много богат, нали? — допълни с надежда. — Казвам ти, никога не бих се омъжила за мъж, който не е богат!

— Не, не, изобщо не беше стар! — възпротиви се Силия.

— И е бил богат?

— Да. И много умен. И учен. И мил.

„И ме обичаше! — изплака сърцето й. — Обичаше ме и аз също го обичах, още от самото начало!“ Спомняше си мига, когато се бяха срещнали за първи път в градината на търговеца Парвиш в Бишопсгейт. Беше в навечерието на нейното тръгване за Венеция, две години преди корабокрушението. Тя беше на осемнайсет. А той не я беше познал — толкова беше пораснала.

— Не ме ли позна, Пол? — се бе засмяла тя, прикляквайки в лек реверанс.

— Силия? Силия Лампри? — бе възкликнал той, присвивайки очи срещу слънцето. — Боже, виж се само! Толкова ли дълго те нямаше?! — задържа я на ръка разстояние от себе си. — Боже, виж се само… — бе повторил, вторачил се в нея, а после бе млъкнал, като че ли не знаеше какво да каже.

— Ще влизаме ли? — бе попитала тя, надявайки се неохотата й да не проличи особено силно.

— Ами… — замисли се той, — баща ти е все още с Парвиш. — Пол се обърна и погледна към къщата. А после й предложи ръката си. — Надявам се, че не си станала прекалено изискана дама, за да откажеш една разходка из градината с мен, нали?

Силия си спомняше и до днес изумителното синьо на лехите с лавандула, сребристозелените листа на габърите в заградената със зид градина. Начинът, по който той я гледаше, като че ли я виждаше за първи път. За какво си бяха говорили? За Венеция, за неговите пътешествия, за кутията с чудни неща на Парвиш… Щеше да й показва тези неща — имало рог от еднорог и къдрица от русалка, доколкото си спомняше — но някак си имаха да си говорят за твърде много неща.

Когато Силия излезе от мечтанието си, Анета стоеше все така край вратата.

— Умен и богат търговец — това определено е нещо — тъкмо казваше приятелката й. — На всичкото отгоре не бил стар! Мадона, нищо чудно тогава, че все още вярваш в любовта! И аз бих вярвала, ако бях срещнала подобно чудо на природата! Не ми казвай, че освен това е бил и красив, а? — очите й проблеснаха. — Краката му хубави ли бяха? Знаеш ли, понякога си казвам, че дори аз бих се омъжила, стига мъжът да има хубави крака!

На Силия й струваше огромно усилие да се овладее, но накрая отговори с усмивка:

— Да, краката му бяха много хубави!

— И ти говореше красиво, нали? О, не казвай нищо! Личи ти по физиономията, че го е правел! — поклати съжалително глава. — Бедната ми гъсчица!

Силия не отвърна нищо.

— Трябваше да замине на пътешествие няколко седмици преди нас — изрече след известно време. — Всъщност, доколкото си спомням, беше изпратен тук, в Константинопол. В английското посолство. А после трябваше да се съберем в Англия.

— Дошъл е тук? — нещо в гласа на Анета накара Силия да вдигне очи. — Никога досега не си ми го казвала. Тук, в Константинопол? Сигурна ли си?

— Да, но това беше преди много време, най-малко преди две години, а и беше изпратен за кратко. Сигурно отдавна вече е във Венеция. Защо?

— Нищо, нищо — махна с ръка Анета, но очевидно й беше хрумнало нещо. — Гъсчице?

— Какво?

— Той знае ли, че си мъртва?

— Дали знае, че съм мъртва? — едва не се разсмя Силия. — Но в случай, че не си забелязала, аз не съм мъртва! Как можеш да кажеш подобно нещо?! Може би имаш предвид дали е научил за кораба на баща ми? Предполагам, че е разбрал — допълни сковано, — все пак половината от стоката беше негова.

— Ами ние? — проблеснаха очите на Анета. — Гъсчице, питала ли си се някога дали някой знае какво всъщност е станало с нас?

— Имаше времена, когато мислех само за това — отвърна Силия тъжно. — Но ти ме излекува от това, помниш ли? Не поглеждай назад — нали все това ми повтаряше? Ако искаме да издържим това изпитание, не трябва да се обръщаме назад.

— Да, права си, разбира се.

И пак онзи нервен жест — опипването на гърлото.

— Какво има, Анета? — погледна я изпитателно Силия. — Днес ми изглеждаш много странна.

Опита се да я прегърне, но Анета я отблъсна.

— Силия, има нещо, което искам да ти кажа от известно време… но не знам как да… — опитваше се да намери подходящите думи и сякаш говореше на себе си. — Но не, не и сега. Съжалявам, но вече е късно, твърде късно…

После внезапно млъкна. Отдръпна се от вратата, но тялото й си остана все така напрегнато.

— Виж! Някой идва!

От портата, която свързваше двора на валиде султан с крилото на евнусите, излезе жена. Въпреки че не беше забулена, беше облечена за излизане — ниска, набита фигура, с дълга черна роба над роклята й.

— Есперанца! — прошепна Анета. — Есперанца Малхи!

В двореца на султана имаше много кири — жени, предимно еврейки, които изкарваха прехраната си, като изпълняваха дребни поръчки за жените от харема, и които, благодарение на факта, че не бяха мюсюлманки, се движеха относително свободно между двореца и града. Но както добре се знаеше, Есперанца работеше само и единствено за валиде.

— Не я харесвам. Държи в джоба си всички евнуси и никой не знае с какво точно се занимава — отбеляза смръщено Анета. — И ако питаш мен, по-добре е да не знаем.

Жената вървеше бавно през вътрешния двор. В едната си ръка държеше тояга, по-точно посребрен бастун, на който се подпираше, и от време на време се поклащаше леко наляво-надясно.

— Погледни я само! Дърта кранта! — подметна презрително Анета. — Сигурно има подути стави на краката. Тук всички се сдобиват с тях. Забелязала ли си, че всички стари жени тук вървят по същия начин, като патици, вървящи по яйчени черупки?

Въпреки че не би могла да обясни защо, Силия внезапно усети, че в гърлото й се събира топка страх.

— Тихо, ще те чуе!

Някъде по средата на двора жената спря и се огледа, а после, очевидно доволна, че не вижда никого, закуцука с удивителна скорост право към вратата на Силия.

Двете момичета инстинктивно се скриха в сенките. Анета се залепи за стената, а Силия се оказа притисната неудобно зад вратата.

Отвън се дочу тътрене на крака, а после настъпи тишина. Силия затвори очи. Нищо. Жената сигурно бе сложила ръка на бравата на вратата. А после, най-сетне, леко изскърцване. Вратата се отвори предпазливо още няколко сантиметра, а после спря. Силия усети как кръвта заби в ушите й. Имаше чувството, че се задушава. Накрая вече не издържа. Отново отвори очи и едва не изпищя.

Едно око я наблюдаваше през дупка в решетката. Силия ужасено отскочи назад. Сърцето й биеше толкова силно в гърдите, че жената сигурно го чуваше. И въпреки всичко умът й повтаряше: „Каква е тази лудост? Защо изобщо се крием? Имам пълното право да бъда тук! Трябва да отворя вратата и да се изправя очи в очи с тази жена“. Но незнайно защо не събра сили за това. Всичко в нея й повтаряше, че трябва да стои неподвижна. Но като че ли нямаше смисъл — усети как коленете й бавно започват да се огъват.

И точно тогава, очевидно задоволена от видяното, Есперанца внезапно се отдръпна. Затвори вратата, като я нагласи точно така, както си беше преди, и със странната си, люлееща се походка се отправи към другия край на двора. При вратата на апартамента на хасеки тя отново спря и този път, без да се оглежда, задраска тихичко по вратата.

Вратата се отвори веднага. Силия видя как от гънките на широката си черна роба жената вади малко пакетче. Една невидима ръка го пое от нея и вратата веднага се затвори така тихо, както се бе отворила. Есперанца Малхи продължи по пътя си, потропвайки с бастунчето си по каменните плочи.

Дори и минути, след като тя изчезнала от погледите им, в стаята цареше тишина. А после Анета се разсмя.

— Виж си само физиономията! Божичко, ама ти наистина си голяма гъска! Изглеждаш така, сякаш си видяла призрак.

— Тя ме погледна! — простена Силия и треперейки, се свлече на пода. — Кълна се, че погледна право към мен!

— Изглеждаш толкова смешно! — извика Анета, просна се върху възглавниците на дивана и покри с ръка устата си, за да не се разсмее пак.

— Мислиш ли, че тя ме видя?

— Разбира се, че не. Отвън слънцето свети толкова ярко, че няма как да е видяла каквото и да било тук. Стаята трябва да й се е сторила черна като гроба.

— Но тя беше само на ей толкова разстояние от… — Силия вдигна два пръста, за да покаже — ръката й още трепереше.

— Да, знам — от лицето ти.

Нещо като истерия като че ли започна да обхваща Анета. Започна да се върти наляво-надясно и събори златната шапчица, която носеше забодена на главата си.

— Престани! Моля те, престани! — извика Силия и я разтресе силно. — Започваш да ме плашиш.

— Не мога…

— Трябва! — на Силия й хрумна друга идея. — Освен това не би трябвало да си тук! Трябва да се прибираш! Валиде няма ли да се чуди къде си?

— Не. Отпрати всички ни за няколко часа. Обикновено прави така, когато се появи онази Малхи.

Но дори самото споменаване на валиде султан очевидно имаше отрезвяващ ефект за нейната прислужница. Анета седна ма дивана и изтри очи, възвърнала обичайната си деловитост.

— Мадона, толкова съм гладна, че бих могла да изям и кон!

— Гладна ли? — изгледа я изумено Силия. От самата мисъл за храна започна да й прилошава.

Но Анета вече приглаждаше косата си и забождаше шапчицата си на мястото й, като че ли нищо не се бе случило, като че ли напрежението, което бе изпитвала допреди малко, се бе изпарило.

— В манастира — започна, възвърнала настроението си — често повтаряха, че и ям твърде много, и се смея твърде много… — внезапно млъкна. — Какво е това?

— Кое?

— Онова там, на прага ти!

Силия се изправи, за да погледне.

— Странна работа.

— В какъв смисъл?

— Прилича на… прилича на пясък — отговори Силия. — Пясък в синьо и бяло. Но образува фигура — вторачи се по-внимателно. — Прилича на око.

— Око ли? — Анета скочи от дивана и протегна ръка, за да издърпа приятелката си от прага. — Не го докосвай!

— Да не съм толкова глупава? Разбира се, че няма да го докосна!

Но тъй като все още не беше стабилна, въпреки че Анета я бе хванала, тя загуби равновесие и се наклони на една страна. И така бутна Анета, която стъпи върху пясъка. Настъпи кратко, неловко мълчание.

— Какво направих?! — промълви ужасена Анета и погледна крака си.

— Нищо, нищо! Влез вътре!

Опитвайки се да я успокои, Силия дръпна приятелката си обратно в стаята и затвори вратата. После двете се вторачиха една в друга.

— Е, вече знаем за Есперанца Малхи нещо, което преди не сме знаели — прошепна Анета и бледото й лице се обърна към Силия в сенките. — Тази жена е вещица!

Тринайсета глава

Константинопол

2 септември 1599 година, по обяд

— Къде са го намерили?

— Край северната беседка, ваше величество. Отсам дворцовите стени.

Сафийе султан огледа подпухналото тяло на Хасан ага, което лежеше пред нея върху възглавниците.

— Какво е това в ръката му?

— Тръстикова сламка, ваше величество — отговори евнухът и сведе очи. — Използваше я, за да изпразва…

— Знам за какво я използваше! — прекъсна го нетърпеливо валиде султан. — Докторът тук ли е?

— Да, ваше величество. Чака в крилото на пажовете. Да го повикам ли?

— Веднага!

По неин знак един от евнусите веднага донесе за нея стол, и други двама — сгъваем параван, зад който тя да седи, докато лекарят извършва прегледа. Сафийе султан седна и се огледа. Все още не бяха успели да отнесат Хасан ага в главната лечебница — засега го бяха положили в голяма стая, близо до вратите на харема. Мястото беше мрачно и голо, с изключение на плочките по стените. Появата на валиде султан в тази част на харема беше толкова рядка, че тя буквално усещаше скупчилите се отвън евнуси — черните им лица бяха онемели в почуда от събитията през последните няколко часа. Дори самата представа за тях — зяпналите им усти, отпуснатите им челюсти, ръцете им, които си правеха знаци на безмълвния език на двореца — я изпълни с гняв. „Какви глупаци! Въобразяват си, че не ги чувам, когато си говорят с ръце — мислеше си тя, — когато самото им присъствие и страхът им ме оглушават! Глупаци! Всички до един! Всяка една от моите жени има повече разум от всички тях!“ Всички, с изключение на Хасан ага, разбира се. Какво ли си е мислел, за да избяга така? Дали не й е вярвал, че ще успее да го опази? Е, независимо дали й харесваше или не, сега всичко се знаеше, а освен това дори и тя не би могла да опази тайната за отровата твърде дълго. Но пък малкото време, през което я бе пазила, й бе предоставило жизненоважна възможност за планиране, за маневри. Сафийе погледна отново към простряната върху леглото фигура. Открит в градините… „Е, досещам се кого си търсел.“ Нещо от старото, добре познато чувство — възбуда ли беше или страх? — премина по гръбнака й като тръпка. Той не би я предал, нали? Не и сега, не и след всичките тези години.

По неин сигнал въведоха лекаря. Колко различен беше официалният доктор на двореца от другия! Сафийе султан го наблюдаваше, докато той влизаше с тътрене на крака — бял евнух от училището на двореца. Лицето му беше неземно бледо, зеленикавобяло, с цвета на паяк в стара градина.

След като се поклони почтително по посока на паравана, лекарят се отправи към импровизираното легло, където бяха положили Хасан ага. Група старши черни евнуси се отдръпна, за да го пусне. Настъпи пълна тишина, когато лекарят приведе ухо към гърдите на Хасан ага, като едновременно с това сложи внимателно два пръста на врата му, за да напипа пулса.

— В името на Бога, милостивия и състрадателния — изрече той задължителните слова с писклив, напевен глас, — той е жив!

Колективна въздишка на облекчение, подобна на вятър през есенни листа, изпълни стаята.

Окуражен, лекарят вдигна внимателно ръката на Хасан ага и огледа старателно дланта му. Ноктите му бяха дебели и извити, пожълтели като стара слонова кост. Отново се възцари пълно мълчание. Благодарение на годините строга дисциплина евнусите бяха в състояние да стоят напълно неподвижни. Накрая заговори един-единствен глас:

— Кажете ни какво се е случило с нашия началник?

Това беше най-младият от старшите евнуси. Бе по-висок и по-широкоплещест от всички останали, но нежният му и напевен като на момиченце глас беше в странно противоречие с могъщата му физика. Поощрени от тази внезапна проява на независимост, се чуха и други гласове:

— Да, кажете ни, моля ви!

И изведнъж, сякаш някой бе разрушил магията в стаята, в сумрака настана раздвижване. Иззад паравана си валиде султан забеляза как белите им шапки започват да се поклащат.

— Отровен ли е бил?

През решетките Сафийе забеляза, че това беше същото създание, което беше заговорило първо — евнухът Зюмбюл.

— Оооо, не! — рязко поемане на дъх. — Не и отрова!

Някои от по-младите евнуси, които до този момент стояха в коридора, започнаха да нахлуват в стаята.

— Но кой е сторил това, кой? — заопяваха скръбно гласовете им.

— Тишина! — това беше един от старшите евнуси, пазителят на портата. — Оставете лекаря да го прегледа! Отстъпете назад!

Но дори и да го бяха чули, те не обърнаха никакво внимание на думите му и продължиха да се бутат напред, за да видят началника си.

Вдигайки ръка, за да помоли за тишина, лекарят дръпна робата на Хасан ага. И после веднага панически го покри, но не и преди стаята да се изпълни с ужасна воня, мирис на гной и разлагаща се плът.

— Аааах! Той умира!

— Гние! Гние от краката нагоре! — застенаха евнусите с пискливите си гласове.

— Който и да го е сторил, ще си плати за това! Ще го накараме да се поизмъчи!

— Почакайте! — извика младият евнух Зюмбюл, който беше приклекнал на пода до тялото на Хасан ага. — Вижте! Той помръдна!

И това беше вярно. Пред очите на всички огромното, подуто тяло бе започнало да се движи. Устните му се задвижиха безшумно.

— В името на Аллах, той говори! — изрече пазителят на портата. — Какво казва?

Евнухът Зюмбюл се приведе и сложи ухо до устните на Хасан ага.

— Гласът му е твърде слаб, не го чувам — рече.

Устните на Хасан ага пак се раздвижиха. По челото му избиха капчици пот.

— Той казва… казва… — мекото чело на Зюмбюл се сбърчи, докато се напрягаше да чуе думите на своя началник. Когато се изправи, по лицето му се бе изписало озадачение. — Казва, че било от захарния кораб, който са изпратили англичаните. Техният захарен кораб го е отровил!

* * *

На по-малко от километър от Топкапъ сарай, на борда на кораба „Хектор“ стоеше Пол Пиндар — секретар на английското посолство в Константинопол.

Беше изминал цял ден от прекъснатото им гостуване у Джамал ал-Андалус, но той не бе имал възможност да се върне при астронома. Делата на посолството — подготовката за дългоочакваното поднасяне на даровете на кралица Елизабет за султана и твърде закъснялото представяне на акредитивните писма на посланика — бяха запълнили изцяло времето му. Днешният ден най-вероятно щеше да бъде същият. Тази сутрин една от най-важните особи в йерархията на двореца — главният ага на еничарите — беше изпратил молба да се качи на борда на „Хектор“, за да го инспектира, и посланикът бе заповядал всички моряци на борда да го посрещнат.

И сега, въпреки подготовката за посрещането на началника на еничарите, която кипеше около него, Пол Пиндар стоеше в самота, заслушан в познатото скърцане и стенание на гредите на кораба, слял се с леко повдигащия се от вълните кораб.

Слънцето падаше ослепително върху тъмносините води на Златния рог, които вече бяха пълни с обичайния за средата на деня трафик — рибарски каяци и дребни, бързоходни скифове, дългите тесни баржи на официалните лица от двореца, запътили се по разнообразни задачи, трудноподвижните салове, които сновяха бавно напред-назад из Босфора, пристигащи от тихите води край Черно море с товари дърва за огрев, кожи и лед. На брега Галата бяха пуснали котва десетина високи кораба. Османски военен кораб мина на път към корабостроителницата на султана.

Дори и да забеляза нещо от това, Пол не даде никакъв знак. Погледът му бе фокусиран само върху едно нещо — златните покриви и минарета на двореца. Бе ли възможно Карю действително да е зърнал Силия през онзи ден? Напрегна взор по посока на вече познатите контури — Кулата на справедливостта, дългата, червена редица кухненски комини. В далечината, между върховете на кипарисите, забеляза внезапен проблясък на слънчев лъч, уловен от стъклото на затварящ се прозорец. Може би това да е тя, помисли си той, и да ги наблюдава иззад дървените капаци. През всичките тези години като търговец той бе чувал какви ли не странни истории за пътешественици — за почтени англичани, които се потурчили и си осигурили много добър живот сред владетелите на Изтока. Доколкото му беше известно, неколцина от тях служеха дори тук, в двореца на султана.

Ала Силия? Всички знаеха, че Силия Лампри бе загинала преди две години, потънала заедно с баща си и всички мъже на борда на разбилия се търговски кораб. Пол си спомняше как по време на дългото пътуване до Венеция преди толкова години бе обичал да я наблюдава как седи на носа на кораба и наблюдава морето — колко нежна беше тогава, но и колко безстрашна. Спомняше си как си търсеше извинения, за да седне до нея, и как двамата разговаряха с часове. Как го беше заслепявала — него и всички мъже на кораба — с перленобялата си кожа и косата като златни гранки. Но неговата Силия беше станала храна за рибите на дъното на Средиземно море. Пол потрепери. Възможно ли е тя наистина да се е върнала от мъртвите? Все още му се явяваше в сънищата, зовейки го като умираща русалка — дългата й коса беше увита около врата й и я влечеше надолу, надолу към зелената бездна.

Ами ако това беше вярно? Ако Карю наистина я беше видял и по някакво чудо тя бе оживяла, за да се превърне в затворничка в харема на султана? Тогава какво? Вече не можеше нито да яде, нито да спи от мисълта за това.

— Давам пени за мислите ти, Пиндар! — подвикна му Томас Глоувър, другият секретар в посолството, и се приближи към него.

— Здравей, Глоувър! — поздрави Пол едрия си колега.

А после, макар и трудно, се обърна към него. С Глоувър вървяха още трима мъже от посолството — братята Уилям и Джонас Олдридж, английски консули съответно на островите Хиос и Патмос, и Джон Сандерсън — също търговец от компанията „Левант“, който изпълняваше длъжността ковчежник на посолството. И четиримата се бяха натруфили като за голям празник. В сравнение със строгото черно облекло на Пол те приличаха на пъстри папагали.

— Какво е това? Пак ли си потънал в размисли, Пол? Стига де! Знаеш, че турците не обичат тъжните хора! — подвикна Томас Глоувър.

— Като че ли някой би могъл да остане тъжен, като ви погледне! — отбеляза Пол и се насили да се усмихне. — Томас, блестиш като комета! Какво е това — нови ръкави? — протегна ръка, за да пипне широките, изпълнени със сложни вътрешни ажури ръкави от аленочервена коприна, пришити към бродиран дублет от фина кожа. — И бижута почти колкото султана! Нямаше ли някакъв закон срещу това?

— Знаех си, че ще ти харесат — ухили му се Томас Глоувър, свеждайки глава към него. Слънцето проблесна от тежките златни халки на ушите му. Два аметиста, шлифовани на розетки, сияеха на фона на черната му шапка с широка периферия. Скъпоценни камъни — топази, гранати и лунен камък, намигваха весело откъм пръстите и палците на всяка от ръцете му.

— Е, какви са новините, господа?

— Като стана въпрос за това, носим страхотни новини! Говори се, че самият султан е решил да почете с присъствието си днес нашия кораб!

— Виж ти! Това ще бъде истински шамар в лицето на френския посланик! — отбеляза Пол и усети, че настроението му започва да се подобрява.

— Не само за Дьо Брев, но и за венецианския байло! — допълни Джонас, вторият от братята Олдридж. — Всички знаем колко държат и двамата на дипломатическия етикет!

Двамата братя Олдридж бяха облечени почти толкова пищно, колкото Глоувър. Но вместо скъпоценни камъни бяха предпочели да втъкнат в шапките си пъстроцветни птичи пера.

— Държат, и то колко! — усмихна се Пол. — Ти какво мислиш, Глоувър? Ти познаваш най-добре от нас обичаите на двореца тук. Дали Великият мъж наистина ще дойде?

— Никога не е лесно да отгатнеш намеренията на Великата порта, но в този случай смятам, че е много вероятно да стане — отбеляза Томас Глоувър и опипа острата си брадичка. Пръстените по ръката му проблеснаха.

— Толкова голямо значение ли има дали султанът ще дойде да инспектира кораба ни или не? — попита Джон Сандерсън, най-възрастният в групата.

— Дали има значение, а? — повтори Пол и се облакъти на перилата на кораба. — Джон, ти разсъждаваш като типичен търговец! Запомни, че в дипломацията не става въпрос нито за стафиди, нито за платове, нито за метали — или поне в дадения случай. Работата на едно посолство е по-скоро театър, представление в името на престижа. Целта на всяко посолство е да те забележат. А султанът очевидно ни е забелязал и още как! С пристигането на „Хектор“ тук натрихме носовете на всички останали! Дьо Брев и останалите може и да ни се присмиват, че сме шайка обикновени търговци, но истината е, че играта е простичка. И те ни мразят, защото ние сме по-добри в нея!

— Пол е напълно прав — отбеляза Томас Глоувър. — Сега всички очи в града са вперени в „Хектор“, а това означава много за нас. Доколкото ми е известно, в тези води никога не е имало кораб, достоен да си съперничи с нашия!

— Кораб, който да съперничи на тристатонен търговски съд? Не, не мисля! — допълни с гордост Уилям Олдридж.

— А ако се гласим да бъдем техни съюзници срещу Испания, какъв по-добър символ за мощта на нашата кралица и за силата на Англия от това, а? — изтъкна Глоувър. — А сега, господа, ви моля да ме извините! Пол, може ли да ти кажа нещо насаме?

Обръщайки се към Пиндар, той го дръпна леко настрани и двамата мъже сведоха глави, за да се съвещават.

— Каквото и да стане днес, Пол, ако султанът дойде да инспектира кораба ни, не трябва в никакъв случай да губим предимството си!

— Озвучаваш мислите ми, приятелю. Дьо Брев и венецианският байло ще сторят всичко по силите си, за да ни попречат да постигнем целта си и да търгуваме свободно по тези места.

— А това означава, че посланикът трябва да представи акредитивните си писма колкото е възможно по-скоро! В противен случай нито султанът, нито великият везир ще пожелаят да преговарят с нас. Някакви новини от Далъм?

— Поправките, с които се е заел, са на привършване — или поне така ме увери самият той.

— В такъв случай трябва да му бъде напомнено, че е въпрос от държавно значение да приключи по-скоро! Днес или най-късно утре, ако е възможно. Подаръкът на нашата кралица за султана трябва да бъде представен едновременно с акредитивите на посланика ни!

— Остави тази работа на мен. Пак ще поговоря с него — кимна Пол. — Има и още едно нещо, Томас. Не забравяй, че дотогава сър Хенри трябва да се снишава колкото е възможно повече!

— Имаш предвид, че колкото по-малко поразии успее да направи между днес и тогава, толкова по-добре? — изтърси директно Глоувър. — Да, и аз така мисля. О, като стана въпрос за това, почти забравих — той иска да те види веднага. Чака долу, в каютата на капитан Парсън. Става въпрос за валиде султан.

— Валиде султан? — изгледа го слисано Пиндар.

— Точно така — кимна Глоувър и изгледа любопитно колегата си. — Доколкото разбрах, поискала е нова среща с теб!

* * *

— Карю ли? — посланикът сър Хенри Лило звучеше така, сякаш току-що беше сдъвкал лимон. — Не мисля, че ще бъде необходимо той да те придружава, Пиндар! Категорично не!

— Разбира се, сър. Напълно сте прав.

Пол и английският посланик сър Хенри Лило разговаряха в миниатюрната каюта на капитана на кораба „Хектор“, намираща се в задната му част. Сър Хенри подръпваше брадата си — безсъзнателен жест, към който, както Пол беше забелязал, посланикът прибягваше в мигове на върховно притеснение.

— Крайно неправилно.

— Да, сър. Вече разбирам, че е най-добре всичко да бъде свършено тихо и мирно.

— Моля?

— Би било неправилно, сър, както вече казахте — повтори Пол и се поклони почтително. — И че тези неща трябва да стават тихо и мирно.

Даде време на посланика да осмисли чутото, след което допълни предпазливо:

— В крайна сметка френският посланик няма да бъде особено доволен от факта, че валиде султан е поискала частна среща с човек от вашето посолство.

Думите му автоматично попаднаха в целта си.

— Дьо Брев? — присви очи сър Хенри Лило. — О, той със сигурност няма да бъде доволен — лицето му светна. — Това е идея, Пиндар! Да правим нещата тихо и мирно, както казваш, но аз като че ли не съм толкова сигурен. Може би е добре да превърнем случая в… по-голямо събитие, а? Какво мислиш?

— И да рискуваме да ядосаме Дьо Брев? — Пол поклати глава. — Да не говорим пък за венецианския байло! Знаете как венецианците си въобразяват, че имат специални отношения с Великата порта! Нашите информатори ни казват, че те изпращат дарове за валиде и жените й почти ежедневно, мислейки си, че това поддържа връзките им със султана. Дьо Брев може да си помисли, че ние опитваме нещо подобно…

— Точно така! — възкликна Лило. — Точно в това е номерът, не разбираш ли? Да го накараме да си помисли точно това!

Пол убедително се престори, че току-що е прозрял великия замисъл на началника си.

— Но, разбира се! — възкликна на свой ред. — Дьо Брев ще си помисли, че тази визита е ваша целенасочена стратегия! А това би могло да отвлече вниманието им от истинската ни стратегия — да спечелим везира и да подновим търговския договор — и направи лек реверанс, чийто лек ироничен нюанс не би могъл по никакъв начин да бъде усетен от трудно схватливия посланик. — Брилянтна идея! Поздравления, сър!

— Хммм, хммм! — изцвили лекичко Лило — звук, който Пол моментално разпозна като изключително редкия смях на посланика. — И което е най-важното, Пиндар, това няма да ни струва и пени! Няма да има нужда от никакви подкупи за везира!

— Изключително държавническа мисъл! — засмя се на свой ред Пол. — Очевидно не сте провъзгласен случайно за посланик на нейно величество, ваше превъзходителство!

— Внимавай, Пиндар! — смръщи се сър Хенри при споменаването на кралицата. — Нейно величество е самата щедрост! Единственото, което ни помоли, е нашата компания да плати за подаръците, които ще поднесем на новия султан — и напълно правилно, по мое мнение.

„И да поеме разходите на цялото ни посолство, стари ми приятелю Мъгла — помисли си Пол, — чийто значителен обем сега ще трябва да бъде покрит от една лондонска търговска компания, която е по-стисната и от самата кралица! И които, ако не успеем в мисията си, са напълно в състояние да ни накарат да платим от джобовете си това начинание!“

— Какво е това? Какво няма да ни струва и пени, Хенри, моя любов?

Без всякакво предупреждение лейди Лило — съпругата на посланика, се намести в тясната каюта. Тя беше не само доста закръглена, но и носеше огромна плисирана яка, върху която дребната й и очевидно безврата главица стоеше неуверено като свинска глава насред плато (както обичаше да казва Джон Карю). Когато зърна Пол, дребните й очички се разшириха и лицето й се сбърчи в доброжелателна усмивка.

— О, и секретарят Пиндар! Добро утро и на вас!

— Милейди! — поклони се Пол и се опита да й направи място в тясното пространство.

— Е, какви са новините, сър Хенри? — всяко физическо движение, по-бързо от бавно крачене, лишаваше лейди Лило автоматично от кислород, затова сега тя приседна, дишайки тежко, и намести обръча на кринолина си по-удобно около бедрата си. — Какво няма да ни струва и пени?!

— Пиндар отново е извикан от валиде султан.

— Виж ти! — ококори се пак лейди Лило.

— Лично валиде е поръчала да го повикат! — поясни сър Хенри.

— Виж ти! — лейди Лило извади везана носна кърпичка от ръкава си и попи челото си. — Виж ти! — повтори.

— Очевидно новината е толкова голяма, че съпругата ми изгуби ума и дума, Пиндар — отбеляза с лека усмивка посланикът.

— Срамота, милейди! Толкова лош избор ли съм за пратеник? — обърна се също с усмивка секретарят към дамата.

— В никакъв случай, господин Пиндар! — тлъстите гънки, събрали се над яката от рюш на лейди Лило, потрепнаха като розово желе. — Но два пъти в рамките само на няколко дена! Бих казала, че е твърде необичайно, не мислите ли? Господин Глоувър ми обясни, че френските пратеници до Великата порта трябвало да чакат седмици наред, докато бъдат приети от Великия турчин, а валиде султан почти не могат да видят.

— Точно в това е въпросът! Това е знак за велико благоволение! — потри доволно ръце посланикът. Висок, слаб и абсолютно незабележителен, той наистина заслужаваше прякора си „Мъглата“. Пръстите му бяха издължени и бледи като на анемона, никога не виждала слънчева светлина. — Двамата с Пиндар тъкмо си говорехме — допълни посланикът и се приведе поверително към съпругата си, — че това никак няма да се хареса на френския посланик!

— О, ами… — лейди Лило погледна първо към единия, после към другия.

— Изглежда, че подаръкът, който нашата кралица изпрати на валиде султан…

— … имаш предвид каляската, която господин Пиндар й връчи, нали?

— Точно така, каляската — потри отново ръце Лило и кожата му издаде странен стържещ звук. — Става ясно, че тя е във възторг от нея. Казаха ми, че вече са я видели да се вози в нея. Казват още, че я придружавал самият султан. И резултатът от всичко това е, че тя иска да види отново секретаря Пиндар! Най-вероятно, за да изпрати благодарностите си на кралицата!

— И затова го е изискала лично, сигурно, за да му благодари! Браво, Пол! — възкликна лейди Лило и се усмихна толкова широко, че дребните й очички почти потънаха в обилната плът. — Това е прекрасна новина! Можем само да се надяваме, че и голямата кутия със свирките ще се радва на същия благосклонен прием — стига Далъм, разбира се, да я поправи! — изсумтя презрително. — В такъв случай, сър Хенри, трябва да помислим за подходящ ескорт на господин Пиндар! Не можем да позволим на французина и на онова байли да подмятат заядливи забележки, нали така? — снижи глас и се приведе към Пол. — Знам, че говорят презрително за сър Хенри, и то, защото бил търговец, представете си!

— Байло, любов моя! — поправи я съпругът й. — Венецианският посланик се нарича „байло“.

Но лейди Лило изобщо не го слушаше.

— Може би господин консулът Олдридж и господин секретарят Глоувър също трябва да дойдат с вас, какво мислите?

— Не бързай толкова, любов моя! — намеси се сър Хенри и хвърли един поглед на Пол, който веднага схвана намека.

— Но както знаете добре, милейди, секретарят Глоувър и консулът Олдридж са необходими тук, защото трябва да се погрижат за много по-важни дела! — изрече Пол.

— Тогава трябва да ви изпратим с някого, от когото няма нужда тук, някой, който не е толкова важен! — не се предаваше дамата. — Да видим… Нед Хол кочияша? Не, твърде голям селянин е. Може би нашият проповедник, преподобният Мей? Не, твърде хрисим е — тук очите на лейди Лило внезапно се разшириха и тя се превърна в ниско, тлъсто дърво, ударено от гърма на вдъхновението. — Боже господи, ама, разбира се! Карю! Вашият готвач Джон Карю! Точно той трябва да дойде с вас, господин Пиндар! Нали така, сър Хенри! — доволна от себе си, тя вдигна ръка, за да потупа прическата си, но не успя да я стигне заради огромната яка. — Не е необходимо да казва каквото и да било, само да играе ролята си — продължи вдъхновено дамата. — Доколкото знам, той си има нова ливрея, нали? И има достатъчно добри крака, бих казала, въпреки че понякога изглежда като маймуна с тези негови венециански моди! Какво му е лошото на доброто старо английско облекло, а, питам аз? Сър Хенри например… Сър Хенри?

Въпреки яката си тя се опита да се завърти, за да погледне към съпруга си, но той вече беше напуснал каютата.

— Очевидно е отишъл да даде последни указания на хората си — отбеляза спокойно тя. — Изпратиха ни съобщение, че самият Велик турчин щял да пристигне да инспектира „Хектор“. Като че ли и ние трябва да се качим горе, за да изразим почитанията си, не мислите ли?

И започна да се надига с усилие, но Пол веднага се втурна и й помогна да се изправи напълно.

— Така — изломоти тя, леко задъхана от усилието, — днес е велик ден, наистина. Толкова е приятно да бъдем отново на борда на кораб! Ние винаги сме се чувствали много удобно на корабите, господин Пиндар — и разтърси полите си, от които се разнесе силното ухание на камфора, в който са били увивани, за да се съхранят по време на дългите морски пътувания. — Между нас казано, предпочитам да бъда тук, отколкото в онази ветровита голяма къща, където непрекъснато се спъваш в еничари! — Оглеждайки тясната каюта, лейди Лило въздъхна носталгично. — Място за всичко и всичко на мястото си, така казваме за корабите. В началото на брака ни със сър Хенри плавах непрекъснато с него, а след това също, след като взеха бебетата ми — бледите й стари очи се вторачиха за миг през каютата. — Така, така — потупа лекичко ръката на Пол, — няма смисъл да се връщаме към миналото. Знам, че вие ще ме разберете най-добре!

— Позволете ми да ви помогна по стълбите, лейди Лило — изрече Пол и й подаде кавалерски ръка. — Посланикът ни очаква.

— Благодаря! — прие с благодарност тя предложената й ръка. — Това е прекрасно платно, господин Пиндар, нищо, че е толкова черно — отбеляза и пипна плата на мантията му. — Изглеждате като същински венециански благородник, ако ми позволите да отбележа! — допълни и му се усмихна майчински. — Но аз ви прощавам това, Пол. Няма да позволя да ви обиждат, задето носите тъжни цветове! Сър Хенри се канеше да говори за това с вас — разправяше, че на турците това не им харесва — но аз му казах да ви остави на мира. Напомних му, че сте загубили годеницата си. Казват, че се удавила — вдигна към него тъжните си стари очи, бледи и сини като далечен хоризонт. — Та му казах да ви остави на мира!

— Ще се качваме ли, милейди?

— С вашата любезна помощ, господин Пиндар, мисля, че ще се справя с тези стълби достатъчно успешно — кимна тя и хвана ръката му. — Просто исках да ви покажа новата си рокля. Как бихте определили цвета й?

— Мисля, че наричаме този цвят „багра на Дрейк“ — отговори Пол, докато я качваше по дървените стъпала към главната палуба. — Някои пък му казват „драконова кръв“.

— Ама какви имена дават напоследък на цветовете! „Дамско изчервяване“, „лъвско бежово“ и „папагалско синьо“! Бог ми е свидетел, че съм се занимавала с платове достатъчно дълго, но вече дори и аз не мога да следвам модата на цветовете — говореше лейди Лило, докато се опитваше да прекара голямата си яка през тесния отвор. — А какво ще кажете за „пимпило“? Тази дума много ми харесва — пимпило, звучи интересно… — гласът й леко заглъхна, подет от морския вятър, но накрая тя се измъкна на палубата. — Казаха ми, че било нещо като червеникавожълто. Попитах вашия Карю какъв цвят е неговата нова мантия и знаете ли какво ми отговори? — обърна се към стълбите и подвикна на Пол.

— Не, не знам.

— Гъше лайняно зелено, представяте ли си?! Какво следва, господин Пиндар?

— Да, какво следва, наистина — припя услужливо Пол.

— Сигурно е подобно на „мъртъв испанец“. Да не би да ми се е присмивал, как мислите?

— Той самият ще стане мъртъв испанец, ако се осмели да стори подобно нещо с вас! — отсече приятелски Пол. — Гарантирам ви, че лично ще се погрижа!

В този момент на палубата настъпи суматоха.

— Великият султан!

— Вижте, Великият турчин!

— Идва самият султан на империята!

След като се извини на лейди Лило, Пол се насочи към онази част на кораба, където се намираха Томас Глоувър и останалите търговци от компанията.

— Ето го, Пол, идва! — възкликна Глоувър и му направи място до себе си. — За бога, господа, той наистина идва!

Пол проследи погледа му и видя, че султанската баржа се откъсва леко от царския кей край брега. А на борда на английския търговски кораб всички — обикновените моряци, официалната група търговци, та дори и лейди Лило в празничните си труфила, замлъкнаха, вперили погледи в приближаващата се баржа. А насред възцарилата се тишина се разнесе само един, но много странен звук — подобно на лаене на множество кучета.

— Чуйте! — възкликна Глоувър. — Чувате ли ги? Гребците лаят като кучета. Казват, че правели това, за да не може никой от тях да слуша какво говори султанът!

Баржата вече беше почти на една линия с „Хектор“. Когато се приближи, Пол видя, че двайсетимата гребци бяха с бели ризи и червени шапчици, а в единия край на баржата се издига закрита платформа, боядисана в аленочервено и златно, в която, както твърдяха, се возел султанът. Призрачното лаене на гребците се засили. Зад имперската баржа идваше друга, доста по-скромно украсена, в която Пол забеляза антуража на султана — джуджета и неми, облечени в ярки копринени роби. Всеки от тях носеше на бедрото си извит меч — ятаган, а няколко бяха взели и ловни кучета, облечени точно като господарите си — в пурпурни палтенца с бродерия от златни и сребърни нишки. Носейки се леко по водата, баржите обиколиха „Хектор“ веднъж, а после се отдалечиха, носейки се по водите така бързо, както се бяха появили.

На борда на кораба „Хектор“ малката група търговци започнаха да се пляскат един друг по гърбовете и да си говорят възбудено. Само Пол не споделяше тяхното въодушевление. Внезапно бе изпълнен от необяснимо изтощение — дипломатичното направляване на мислите на сър Хенри, справянето с останалите търговци, та дори и разговорите с Глоувър се бяха превърнали за него в тегоба, като че ли бе принуден да играе непосилна за него роля като актьор на тази сцена.

Разтри очите си. След онзи първи разговор с Карю за Силия имаше моменти, когато му се струваше, че полудява. Първоначално просто не можеше да повярва, а след това дойде и яростта, но в по-спокойните си моменти си даваше сметка, че Карю никога не би го излъгал. Така, постепенно, си бе позволил да се надява, а след това и да повярва в невъзможното. Силия — жива! Силия — жива и дишаща, от плът и кръв! А после екзалтацията му бе заменена от отчаяние. Силия жива, но затворена на място, където той никога не можеше да се надява да я види. Или би могъл? В къщата на Джамал бе започнал отново да се изпълва с надежда. През нощта лежеше, вторачен в мрака, неспособен да заспи, борещ се с мислите си. Две години като робиня в ръцете на турците. Какво ли са й направили? Опита се да не си представя, но това беше невъзможно. Какво е правел с нея търговецът на роби, ами султанът? Ами евнусите? Накрая си даваше сметка, че главата му ще експлодира от подобни мисли.

Периферното му зрение беше привлечено от внезапно движение на брега. Пол видя, че от имперския кей се отделя друга баржа. Тази беше по-малка от баржата на султана, но украсена по-богато. Закритата кабинка беше инкрустирана с абанос и слонова кост, златен варак, седеф и огромни скъпоценни камъни проблясваха под слънцето. Този път гребците гребяха мълчаливо. Дървените им весла описваха ярки дъги, докато баржата се носеше бързо към английския кораб. А после, на няколко крачки от кораба, тя спря.

Поставяйки ръка над очите си, Пол се загледа към закритата кабина. Нещо зелено проблесна под слънцето. И тогава той разбра — Сафийе, самата валиде султан, също бе дошла да инспектира „Хектор“. Но и тя не остана дълго. По някакъв таен неин сигнал гребците хванаха веслата си и баржата отново пое на път, само че не се върна към имперските докове, а се насочи бързо в противоположна посока, към тъмнозелените води и стръмните гористи хълмове на Босфора.

Пол се загледа след баржата, дълбоко замислен. Какво ли иска от него валиде султан? Посланикът изглеждаше напълно задоволен от обяснението с благодарностите за подаръците, които Пол беше изпратен да поднесе още в първия миг след пристигането на „Хектор“. Но секретарят не беше толкова сигурен.

Не за първи път той се върна в мислите си към онзи ден — най-странният от всички странни дни, които беше преживял след пристигането си в Константинопол. Обградена от черните си евнуси и охранявана от цял батальон войници с алебарди, валиде султан бе донесена в закрита носилка в двора, където я очакваше каляската. Пол, разбира се, не я бе видял — дворцовият етикет му забраняваше дори да си вдига очите към нея — но ако някой се бе сетил да го пита, той би му казал, че съществуват множество други начини да видиш някого; че излъчването зад завесите на носилката беше толкова силно, че очите не бяха необходими, за да съзреш тази чудна жена. Гласът й беше повече от достатъчен.

— Вените, ингилези! Ела по-близо, англичанино!

Спомняше си как, когато бе чул този глас за първи път, космите на тила му се бяха изправили. Разузнаването на компанията твърдеше, че валиде султан е стара жена, най-малко петдесетгодишна. Но това беше глас на жена, която беше все още млада.

— Ела по-близо, англичанино! — бе повторила тогава тя. А когато го бе видяла да поглежда уплашено евнусите, до един сложили ръка на дръжките на ятаганите си, бе добавила: — Но фото паура! Не се страхувай!

И така той се бе приближил до носилката със завесите, и двата бяха говорили. Колко ли бяха говорили? След това Пол не можеше да определи. Спомняше си само един неповторим парфюм, като ароматна нощна градина, а после тя бе помръднала и той бе уловил проблясък на бижута.

Гледката на баржата на валиде като че ли избистри ума му. Той избута останалите мисли назад и се опита да се концентрира върху настоящата си задача. Днес като по чудо му беше дадена още една възможност да влезе в двореца и като в отговор на молитвите му — заедно с Карю! Джон Карю можеше да бъде понякога и огромен товар, но имаше качества, за които враговете му никога не биха могли да се досетят — очи, които не пропускаха нищо, нерви от стомана и бързина на ума, която в трудни ситуации понякога изглеждаше дори дяволска. Та на света нямаше друг човек, когото Пол би предпочел повече да го придружи в двореца от Карю — стига да го откриеше, разбира се.

Пол огледа кораба и изруга наум. Къде беше това магаре, когато имаше най-голяма нужда от него? Сигурно както винаги не се подчинява на заповеди. Едва тогава обаче Пол осъзна, че всъщност изобщо не бе виждал Карю през днешния ден. Огледа нетърпеливо палубата, а после вдигна очи дори към мачтите, но никъде не го зърна.

Забеляза обаче нещо друго — друг морски съд, който се бе насочил към кораба „Хектор“. Този път не беше имперска баржа, а малък скиф, който се движеше към тях откъм брега на Галата. Пол се загледа в лодката. Двама еничари държаха веслата и шапките им едва се държаха на главите им от усилието. Гребането им беше толкова некоординирано, че на два пъти малката лодка едва не се сблъска с останалия морски трафик. Когато скифът приближи, Пол разпозна отзад други двама от членовете на посолството — преподобният Мей, а до него други двама търговци на компанията, пристигнали наскоро от Алепо — господин Шарп и господин Ламбет. Не след дълго Пол разпозна още и чирака на Джон Сандерсън — Джон Хенгър, както и кочияша Нед Хол, които също гребяха.

— Колкото и силно да гребат, пак изпуснаха инспекцията на султана — отбеляза Томас Глоувър, приближавайки се към Пол.

— Не мисля, че идват за това — поклати бавно глава Пиндар, вторачен в малката група в скифа. — Мисля, че е станало нещо лошо.

Когато видяха, че Пиндар и Глоувър ги наблюдават, двамата търговци размахаха ръце във въздуха. Преподобният пък се изправи в лодката и започна да крещи нещо през свитите си на фуния ръце, но вятърът отнасяше думите му.

— Ама че глупак е това отче! — махна презрително с ръка Глоувър, но и по неговото лице се изписа напрежение. — Честно казано, тази работа не ми харесва.

— На мен още по-малко — припя Пол.

Най-накрая малката лодка доближи корпуса на „Хектор“. Сега обаче мъжете в нея като че ли се зачудиха как да реагират.

— Какви са новините, господа? — улесни ги Пол, като се провикна.

Ламбет — един от търговците от Алепо, се изправи неуверено на крака и извика:

— Става въпрос за вашия човек, секретарю Пиндар. За Карю.

— Какво за него, господин Ламбет? — запита Пол и усети, че устата му пресъхва.

— Няколко еничари дойдоха да го арестуват.

— Този нехранимайко! — провикна се Глоувър и постави ръка на рамото на колегата си. — Ще умори всички ни — после към лодката: — За какво? Какво е направил?

— Не знаем, а те не ни казват.

Пол се хвана за перилата и извика:

— Къде го отведоха?

— Да го отведат ли? — Ламбет свали шапката си и попи с нея потното си чело. — О, не, не са го отвели никъде. Той не беше там. Точно затова и дойдохме тук — да го предупредим. Мислехме си, че е с вас.

Глоувър изгледа Пол.

— Е?

— Не, не е тук — отвърна мрачно Пол. — Но мисля, че знам къде мога да го намеря.

Четиринайсета глава

Константинопол

2 септември 1599 година, следобед

Пол Пиндар почука на вратата на Джамал ал-Андалус. Отвори му същото момче, което го бе посрещнало и предишния път. Първоначално момчето като че ли нямаше особено желание да го пусне, но накрая беше убедено и Пол влезе, за да завари — за свое огромно неудобство — че неочакваното му посещение е предизвикало известна суматоха. В преддверието, където обикновено го оставяха да чака, имаше голямо движение и говорене — звукът от гласа на Джамал, тряскането на рязко затворена врата, стъпки в горната стая. А после, докато чакаше, Пол чу в стаята над главата му нещо, което му прозвуча като разговор на двама души — доколкото можеше да прецени, Джамал и някаква жена. Разговорът протичаше ту на висок глас, ту като шепот. Очевидно спореха за нещо. След още няколко минути се появи самият Джамал. Изглеждаше необичайно измъчен. Стори ли му се, или Пол наистина зърна черна женска роба вътре? Забеляза, че астрономът се постара да затвори бързо вратата зад себе си.

— Мога да почакам, Джамал, ако си имаш друга работа.

— Не, не, ти си добре дошъл, приятелю! Нищо важно! — махна любезно с ръка Джамал. — В интерес на истината и аз исках да говоря за нещо с теб. Качи се в кулата — допълни. — След малко ще дойда при теб, за да говорим спокойно.

— Става въпрос за Карю — започна директно Пол, когато Джамал се появи при него в кулата няколко минути по-късно. — Изчезнал е и не знам защо, но ми хрумна, че ти би могъл да…

Джамал постави ръка на рамото на англичанина и отсече:

— Карю е в безопасност.

В продължение на няколко секунди Пол бе прекалено слисан, за да каже каквото и да било. Вторачи се в Джамал и накрая попита:

— Но къде е той?

— Може би е по-добре да не знаеш. Засега.

— Но какво говориш? — възкликна Пол и раздразнено прокара пръсти през косата си. — Жизненоважно е да го открия! Днес били изпратени някакви еничари, за да го арестуват…

— Да, знам.

— … и аз трябва да го открия преди тях… — продължи Пол, но по едно време се усети. — Знаеш за еничарите?

— Пол, моля те, седни!

— Не ми се сяда! — почти извика Пол, неочаквано изпълнен с необясним гняв към спокойната фигура в бяла роба пред него. — Прости ми, Джамал, но сега нямам време за любезности. За бога, ще ми кажеш ли най-сетне какво се е случило?

Дори и да бе изненадан от липсата на любезност от страна на госта си, астрономът не го показа. Направо изрече:

— Някой в двореца е бил отровен и смятат, че това може да има нещо общо с Карю.

Чувайки това, Пол усети, че му се завива свят.

— Но казваш, че той е в безопасност? — простена.

— Да, в безопасност е. Скрит е, докато тази работа не бъде разнищена докрай.

— И къде точно е скрит?

— Вече ти казах — не мога да ти кажа.

Настъпи кратка, неловка тишина.

— Кой е бил отровен?

— Хасан ага, главният черен евнух.

— Разбирам — смотолеви Пол и бързо изтри потното си чело.

— Открит е вчера, паднал някъде в градината на двореца. Никой не знае как се е озовал там и какво се е случило с него.

— Мъртъв ли е?

— Не, още е жив. Много е зле, но е жив.

— И какво общо би могло да има това с Карю?

Джамал не отговори веднага. Вдигна едно полирано стъкло от масата до него и го претегли внимателно в дланта си.

— Джон да е правил някакви фигури от захарен памук, включително и такава във формата на кораб? Доколкото си спомням, веднъж ми каза, че бил много добър в тези неща — попита накрая.

— Наричаме ги захарни лакомства — поясни Пол. — А Карю действително е майстор на такива лакомства — внезапно усети, че го побиват тръпки. — Само не ми казвай, че смятат, че захарният кораб на Карю е отровил главния черен евнух! — извика, хванал се за глава.

— Бедният Джон! — възкликна Джамал извинително. — Все попада в някакви неприятности, нали?

— Може да се каже — промърмори Пол и си представи как стиска с ръцете си мургавия врат на Карю, докато очите му не се изцъклят. Но после го озари една мисъл. — Но това е абсурдно! Какъв мотив би имал Карю да сложи отрова в захарно лакомство, а? Та ние се опитваме да впечатлим султана, за бога, а не да го отровим! Не, невъзможно! Но мисля, че се сещам кой стои зад всичко това — или венецианският байло, или Дьо Брев! А нищо чудно и двамата заедно!

— Посланиците на Венеция и Франция? — повдигна вежди Джамал. — Няма начин!

— Не бъди толкова изненадан, Джамал! Те заговорничат зад гърба ни още от мига, в който се появихме тук, опитвайки се да ни попречат да подновим търговските си договори с Великата порта…

— Почакай, Пол, много избързваш! — вдигна ръце Джамал. — За момента смятам, че всъщност никой няма представа какво да мисли! Хасан ага е твърде болен, за да разкаже точно какво се е случило, но злощастният факт е, че единственото, което е казал, откакто е бил намерен, е било „английският кораб“!

— Само това, „английският кораб“?

— Само това.

— Откъде знаеш?

— Бях там на сутринта, когато са го открили. Често използвам стая в крилото на евнусите, където обучавам малките принцове. Хасан ага е бил в несвяст, докато се е лутал из градината, и никой не знае как се е озовал там и защо. В двореца цари невиждана паника. Казвам ти, Пол, би било невъзможно да не разбера какво става!

— В такъв случай ще ми кажеш ли къде е Джон?

— Не, не мога. Самият аз също не знам — сви рамене Джамал. — Единственото, което знам, е, че той е в безопасност.

— Но как са се сетили да погнат точно Карю? — възкликна озадачено Пол.

— Очевидно лично той е донесъл захарното лакомство. Един от стражите пред харема го е познал. Както става ясно, бил е там и преди, но по друга работа.

— Но от гледна точка на двореца той е просто слуга! — изтъкна Пол и приседна тежко на близкия стол. — Защо да се занимават с него? Защо не са дошли право при посланика? Или дори при мен? Карю не е официален английски представител в посолството. Той е тук, защото е мой слуга!

На това Джамал не можа да отговори.

— Защо точно Карю, Джамал? — настоя Пол. — В това няма никакъв смисъл!

— Мисля, че самият ти вече отговори на този въпрос, приятелю — защото той не е важен. Дворецът иска голям скандал точно толкова, колкото го иска и посолството ви. Или поне такова е моето заключение. Но докато Хасан ага не се възстанови достатъчно, за да разкаже всичко с подробности, все трябва да дадат вид, че правят нещо, нали? — изгледа косо госта си. — Най-малко по вътрешни причини.

Пол стана и се насочи към другия край на осмоъгълната стая. През един от отворените прозорци нахлуваше морският бриз. Огледа се. Всичко си беше така, както си е било винаги, още откакто се бе запознал с Джамал преди четири години. Аскетичната подредба, обикновените варосани стени, напомнящи повече на килия в европейски манастир, отколкото на астрономическа обсерватория. Колекцията от инструменти, която Джамал им бе показал вчера, също си беше тук — квадрантът, колекцията му от астролаби и слънчеви часовници, кибла уредът. И въпреки това се усещаше някак си… различно. Да. Боите и бурканчетата със златен варак, пергаментите и перата, с които астрономът записваше своите наблюдения и които бяха видели на работната му маса едва предишния ден, липсваха. На тяхно място имаше парчета счупено стъкло, подобни по размери и вид на парчето, което Джамал все още държеше в ръка. Някои бяха плоски и кръгли като големи монети, други бяха почти сферични като кристални кълба. При всички други обстоятелства любопитството на Пол щеше да бъде моментално привлечено от тях. Щеше да вземе някое от парчетата и да го огледа, заливайки Джамал с въпроси за изработката и функцията им. Но сега почти не ги забеляза.

Вместо това си даде сметка, че астрономът го наблюдава внимателно от другия край на стаята. Лицето на Джамал беше в сянка. Бялата му роба падаше на дипли до пода, подобно на роба на алхимик. Изражението му вече не беше игриво. Внезапно бе станал сякаш по-висок, по-висок и по-сериозен.

На Пол му се зави свят. Усещането за прилошаване се върна, вече по-силно. Това беше мигът, който бе чакал. Ако искаше да помоли Джамал за помощ, това безсъмнено бе най-подходящият момент. И въпреки това сега, когато вече беше тук, някак си не можеше да говори. Залогът беше толкова голям — Силия, а сега и Карю — че куражът почти му изневери.

Може би Джон Карю в крайна сметка бе прав — от къде на къде Джамал би се съгласил да му помогне? Защо Пол внезапно се изпълни с усещането, че астрологът знае много повече, отколкото му казва? Сложи ръка в джоба си и пръстите му се сключиха около компендиума. Осъзнаваше, че Джамал го наблюдава съсредоточено от другия край на стаята и по гърба му преминаха тръпки.

— Знам, че имаш много въпроси, Пол — изрече накрая домакинът му. — Ако има такива, на които мога да отговоря, с радост ще го направя!

— Наистина ли?

— Разбира се. Питаш например — защо точно Карю, нали?

— Не — отсече Пол и смело погледна домакина си в очите. — Питам защо точно ти, Джамал?

Все така с ръка в джоба си, той започна да отваря капачето на компендиума и да го затваря.

— Защо аз ли?

— Внезапно стана много вътрешен човек в двореца, не мислиш ли?

За негова изненада обаче Джамал отметна глава и се разсмя.

— А аз си мислех, че точно затова ти трябвам! — очите му проблеснаха и отново се превърна в познатия Джамал. — Човек, който да носи вътрешна информация от двореца.

— Карю ли ти го каза?

— Разбира се! Точно това ми каза, когато намина да ме види тази сутрин.

Във въображението си Пол отново плъзна двете си ръце около врата на Карю и го разтърси като плъх, така че зъбите му затракаха.

— И какво друго ти каза?

— Само, че ти си искал да говориш спешно с мен по някакъв въпрос и затова ти трябвал човек, който имал достъп до вътрешните дела на двореца. Но не каза нищо повече. Не мога да не призная, че съм любопитен — за какво става въпрос?

— Сега не е важно.

— Така ли? — възкликна Джамал и се приближи до него. — Пол, защо си толкова странен днес? Погледни се само — дрехите размъкнати, косата разчорлена… Това няма нищо общо с Карю, нали?

И преди Пол да успее да направи каквото и да било, Джамал протегна ръка и сграбчи китката му, изваждайки ръката му от джоба заедно с компендиума.

— Болен ли си? — попита, мерейки пулса му.

— Разбира се, че не.

— Но пулсът ти е много ускорен! — все така държащ китката му, Джамал се вторачи напрегнато в лицето му. — Зеници — разширени. Кожа — хладна и лепкава — поклати замислено глава. — Изглеждаш… Прости, че се изразявам по този начин, но изглеждаш като човек, който току-що е видял призрак!

С едно прищракване лостчето се освободи и компендиумът се озова отворен насред протегнатата длан на Пол.

— Точно така е, Джамал — чу се да казва той. — Мисля, че наистина видях призрак!

Петнайсета глава

Истанбул

В наши дни

В понеделник сутринта Елизабет пристигна в Топкапъ сарай. Приятелката й Берин от Босфорския университет трябваше да я чака при портата на втория вътрешен двор. През този ден нямаше никакви туристи. Двама намусени охранители на входа взеха паспорта на Елизабет и след като го оглеждаха излишно дълго време, отметнаха името й в списъка, който бяха получили, и с огромна неохота я пуснаха да влезе.

Берин — дребна, мила туркиня в началото на четирийсетте, която беше облечена в елегантно кафяво палто и забрадка на главата, я чакаше от другата страна.

— Това е Сузи — представи тя Елизабет на английската асистент-продуцентка. Двете се ръкуваха. Сузи беше облечена в черни дънки и кожено рокерско яке. В колана на кръста й пропукваше от време на време уоки-токи.

— Много благодаря за поканата! Много съм ви задължена! — изрече Елизабет.

— Просто реших, че проектът ви звучи страхотно. Ако някой ви пита, просто кажете, че сте изследовател. Което е точно това, което сте — допълни с усмивка, — само че не от нашия екип.

Поеха през красивата градина от трева и високи кипариси. Няколко късно цъфтящи рози потреперваха под студения бриз.

— Берин ми разказа за работата, която сте дошли да вършите тук — обади се пак Сузи, — и че мислите, че някога тук може да е имало английска робиня в харема.

— Всъщност почти съм сигурна в това. Млада жена на име Силия Лампри — отговори Елизабет и разказа за фрагмента, който беше открила. — Била е дъщеря на морски капитан, чийто кораб потъва в Адриатическо море някъде към края на XVI век, след което тя е взета в плен от османски пирати. Онази част от документа, която е оцеляла, твърди, че накрая тя се е озовала тук, в харема на султана.

— И каква точно би трябвало да е била — съпруга, наложница, прислужница? Какво точно?

— На този етап е още трудно да се каже. В документа се казва, че е била продадена като карийе, което на турски означава просто робиня. В йерархията на двореца терминът се е използвал за обозначаване на най-низшите по ранг жени, но тъй като всяка жена тук е била практически робиня — с изключение, разбира се, на дъщерите на султана и на майка му, валиде султан, която със смъртта на господаря си е получавала автоматично освобождение — това може и да не означава нищо. Допускам, че е била продадена в двореца като потенциална наложница. С едно или две изключения османските султани никога не са имали съпруги. А едно от най-странните неща в османската система е фактът, че всяка от жените на султана е била отнякъде другаде: Грузия, черкезките земи, Армения, различни части от Балканите, дори от Албания, но почти никога от самата Турция!

— Доколкото си спомням, в началото на XIX век дори е имало французойка — отбеляза Сузи. — Но не мога да си спомня как се казваше.

— Вероятно имате предвид Еме Дюбюк дьо Риверк — отговори Елизабет. — Братовчедка на Жозефин Бонапарт. Да, точно така, но преди нея не е имало нито една жена от Западна Европа и нито една англичанка — или поне доколкото ни беше известно до този момент.

Стигнаха до входа на харема. Наблизо бяха струпани камари филмово оборудване, ролки и големи сандъци в черно и сребристо, но с изключение на тях мястото беше празно. На пода се виждаше празно пакетче от чипс. На прозорчето на будката за билети се виждаше надпис от предишния ден: „Последна обиколка — 15:10 часа“.

Елизабет тръгна след Сузи през един от неохраняваните през днешния ден входове. Берин ги последва.

— Забравяте обаче, че не само жените са били роби — обади се по едно време туркинята. — Върху тази система се е крепяла цялата Османска империя. Но робството не е било от вида, в който го възприемат днес хората. Тогава не е било срамно да бъдеш роб. И системата не е била особено жестока, нямала е нищо общо с така нареченото робство в плантациите на Америка, както се знае днес. Било е по-скоро възможност за израстване в кариерата — добави с усмивка. — Например повечето от нашите велики везири са започнали като роби.

— Смяташ, че така са мислели по този въпрос и жените в харема, а? — изгледа я скептично Сузи. — Съмнявам се.

— Не бъдете толкова сигурни! — не се предаваше Берин. — Да, смятам, че точно това са мислели повечето от тях. Даже и вашата Силия Лампри може да е започнала да гледа на нещата по този начин с течение на времето — постави ръка върху рамото на Елизабет и добави: — Не отхвърляй с лека ръка тази идея, имай предвид, че не е невъзможно! Все пак множество европейски мъже са живели много добре в Османската империя, защо не и жените да са се чувствали така?

Изведнъж се оказаха пред огромна дървена врата, изпъстрена с медни гвоздеи. Над вратата имаше някакъв надпис на арабски. Елизабет вдигна очи към него и потрепери. Какво ли си е мислила Силия Лампри, когато за първи път е прекрачила този праг? Като рай ли е възприемала всичко тук или като ад? Възможно ли е изобщо човек да научи всичко за миналото?

— Истината е, че никой никога не е знаел кои всъщност са тези жени — отбеляза Берин, вдигайки яката на палтото си, като че ли усетила внезапен студ. — И за повечето от тях ние също никога няма да узнаем. От стотиците жени, минали през тези врати, можем да припишем имена само на няколко, при това без никакви подробности. Точно това е значението на думата „харем“, всъщност — означава „забранен“. От нас не се очаква да знаем — изгледа с усмивка Елизабет. — Въпреки това се надявам да я откриеш — имам предвид тази твоя Силия Лампри. Хайде, няма ли да влизаме? — извика и бутна огромната врата.

* * *

Първото нещо, което Елизабет забеляза, бе почти непрогледния мрак вътре. Остави Берин, Сузи и останалата част от снимачния екип да нареждат оборудването си в спалнята на султана и тръгна да оглежда сама наоколо. В началото един от охраната тръгна след нея, но накрая очевидно му писна и се върна в стаичката си, за да си чете вестника на спокойствие. Така Елизабет установи, че може да се разхожда свободно из пустите стаи.

От входната зала — Купола с долапа, тя се отправи бавно по коридора на евнусите. Никакви мебели, малко прозорци, стаички колкото дупки. Плочки от Изник — изключително стари и много красиви, покриваха издутите стени, излъчващи бледа зелена светлина.

В края на този коридор имаше вестибюл с високо кубе, от който се разклоняваха три други коридора. Тя извади картата си и прочете имената им. Първият коридор, водещ до покоите на султана, беше отбелязан на картата й като Златния път — коридорът, по който наложниците са били отвеждани при господаря им. Вторият, който отвеждаше до сърцевината на харема, беше отбелязан с прозаичното име „Коридорът на храната“. А третият, който извеждаше напълно от харема и водеше в най-вътрешния двор и в мъжките крила, се наричаше „Портата на птичарника“. Елизабет реши да тръгне по втория коридор и така се озова в малък вътрешен двор на два етажа, ограден с въжета. На знака отпред пишеше: „Дворът на карийе“.

Елизабет се огледа. Не се виждаше никаква охрана, затова тя предпазливо прескочи въжетата. Няколко стаи извеждаха от този двор. Повечето от вратите бяха залостени здраво. През цепнатина в една от тях Елизабет зърна мраморните останки от стара баня. Стаите над нея бяха празни, мазилката им — с пукнатини и петна. Наоколо се носеше усещане за разруха и лека миризма на мухъл, които дори нахалните погледи на модерните туристи не бяха успели да преборят. Срещу банята тя видя стълба, която водеше надолу към няколко стаички, а оттам — към градините. Тези стаички обаче бяха толкова малки и задушни, че някога със сигурност са били обитавани само от слугини и Елизабет изобщо не се изненада, когато установи, че дъските на пода са толкова прогнили, че едва не пропадна през една от тях.

Връщайки се отново в двора, тя се озова на входа, отвеждащ към покоите на валиде султан. Пред нея се разкри поредица от изненадващо малки стаи, но декорирани като коридорите на евнусите със същите плочки в тюркоазено, синьо и зелено, излъчващи същата странна зеленикава светлина. В един момент Елизабет се стресна, че охранителят все пак може и да я е последвал, но се оказа, че нямаше никого. Заслуша се внимателно, но не долови нито звук.

Когато се увери напълно, че е съвсем сама, Елизабет приседна на повдигнат диван до прозореца и зачака. Затвори очи и се опита да се концентрира, но не й се яви нищо. Никакви връзки. Плъзна ръка по плочките, проследявайки красивите рисунки на паунови пера, карамфили и лалета — и пак нищо. Изправи се на крака и огледа подробно апартамента — отново нищо. Дори откриването на поредица от тайни, но свързани дървени коридори зад основните стаи на валиде — спалня, стая за молитви и гостна, не допринесе с нищо за усещането й за откъснатост от това място.

„Тези стаи са просто… празни — каза си тя. Но после, почти надсмивайки се над себе си, допълни: — А ти какво очакваше?“

Тъкмо се канеше да напусне апартамента на валиде, когато в миниатюрния вестибюл зърна затворена врата. Сложи ръка на бравата, макар да очакваше и тя да бъде заключена като останалите, но за нейна изненада вратата се отвори лесно и тя се озова на прага на друга стая.

Стаята беше доста голяма, всъщност най-голямата в целия харем от всичко, което бе видяла досега. С изключение на апартамента на самата валиде, с който беше свързана, но доколкото можеше да се прецени, не беше част от него. За секунда-две тя се поколеба на прага. После направи няколко бързи крачки навътре.

Отново задух. Зимната светлина се сипеше през малки дупчици в купола на тавана. Подът беше покрит с килими с опърпани, гниещи краища. От другата страна — друга врата и двор, който не беше виждала досега. Стая, пълна с диханието на миналото като далечния рев на морето.

В продължение на няколко секунди тя остана неподвижна. Внимателно. Този път внимателно. Не дишай, а слушай! Ти слушаш! Какво очакваш да чуеш? Но във вече изоставения харем не се чуваше никакъв звук, дори и от стъпки.

Много предпазливо Елизабет пристъпи още по-навътре в стаята. Стоеше и този път се чувстваше като натрапник. Сърцето й заби лудо в гърдите. С връхчето на ботуша си повдигна ъгълчето на един от килимите. Отдолу се виждаха разлагащи се рогозки. Диван на платформа заемаше по-голямата част от центъра на стаята. Когато се загледа, тя видя, че диванът все още е покрит със стари кувертюри и възглавнички. Струваше й се, че са разположени точно така, както ги е оставил последният човек, живял тук. Въобразяваше ли си, или наистина виждаше отпечатък от женско тяло?

„Не бъди глупачка!“ — каза си Елизабет и осъзна, че вътрешно потреперва. Спомни си стара черно-бяла снимка, която бе зърнала някога, направена през 1924 година, когато робството в Турция е било отменено и харемът на султана е бил официално разпуснат. На снимката се виждаха шест от неговите бивши наложници — нещастници, непотърсени от семействата си, на път „да изложат себе си“ във Виена — или поне така гласеше надписът. Оголените им лица се взираха насред рамките на черните покривала за глави. Без никакво любопитство и може би леко раздразнено те връщаха погледа на фотоапарата, приличайки по-скоро на монахини послушници, отколкото на пищните одалиски от въображението на Запада.

Елизабет се огледа. И тук стените бяха покрити със зелени и сини плочки. На места имаше шкафове с вратички, увиснали на пантите си. Имаше и малки ниши за съхранение на разни неща. Точно тогава периферното й зрение забеляза някакво движение. Тя се обърна стреснато, но се оказаха само двойка гълъби, които се рееха над двора. Крилата им издаваха свистящ звук в студения въздух.

Обърна се обратно към стаята. Приседна внимателно на ръба на дивана и отвори бележника си, но незнайно защо не можеше да се концентрира. Изпитваше напрежение. Вероятно бе от атмосферата на това място, от усещането, че нарушаваше нечие лично пространство. Въпреки студа дланите й бяха запотени и химикалката непрекъснато се плъзгаше между пръстите й. В една от малките ниши зад дивана забеляза проблясък на нещо синьо. Приведе се и много внимателно го взе. Оказа се миниатюрно парченце от стъкло в бяло и синьо.

И едва тогава го чу.

Този път не беше звук от гълъби, а смях — смях на жена, която тичаше през вратата на малките си, обути в копринени пантофки крака.

Шестнайсета глава

Константинопол

2 септември 1599 година, следобед

— Викали сте ме, Сафийе султан.

— Свършено ли е?

— Свършено е, ваше величество, точно както пожелахте.

Еврейката Есперанца Малхи, кира на валиде султан стоеше в сенките. Зрението й вече не беше много добро и по-скоро благодарение на опита си, отколкото на очите, виждаше сенчестите очертания на царицата, която лежеше в мрака. В най-вътрешната стая, най-личните покои на валиде нямаше никакви прозорци. Даже и сред непоносимата жега на лятото стаята беше винаги хладна благодарение на дебелината на стените и хладината на плочките с техните издигащи се догоре арабески в синьо и млечнозелено, приличащи на водорасли в подводна пещера. В средата на пода, в малък мангал горяха буци от някаква сладка смола.

— И така, Малхи? — размърда се фигурата в мрака. — Пакетът на хасеки е доставен, нали?

— Карийе Лала беше там, точно както казахте. Предадох й го лично — обади се еврейката от сенките. Поколеба се, но после допълни: — Това не ми харесва, ваше величество. Карийе Лала е… — млъкна, осъзнавайки, че трябва да подбира внимателно думите си. — Напоследък доста забравя. Как можем да бъдем сигурни, че ще успее да го скрие както трябва?

Тишина. Накрая:

— На карийе Лала може да се вярва, това е единственото, което ти е необходимо да знаеш. Ще скрие пакета в стаята на хасеки дотогава, докато ни потрябва — в красивия глас се долови лека усмивка. — А когато бъде открит, Гюлай хасеки ще бъде окончателно обявена за виновна. Тогава дори и султанът няма да може да я спаси.

— На доктора никак не му хареса — подсмръкна неловко еврейката. — Не съм много сигурна, че ще успеем да го убедим да го направи отново.

Пак тишина, докато Сафийе обмисляше тази информация.

— Е, не бих могла да кажа, че съм особено изненадана — отбеляза накрая с въздишка. — Макар да не е като да не го е правил и преди.

— Но това беше преди много години — отбеляза Есперанца. — Затова му казах, че може и да не прибегнем до него. Има знаци, че другият ни план може би вече действа.

— Така е — кимна Сафийе султан. — Хасеки трябва да бъде… отстранена и толкова. Изобщо не ме интересува как. Има твърде голямо влияние над султана и той вече не поглежда към никоя друга карийе. А това не е никак добре. Затова трябва да му се помогне това да се промени. За доброто на всички ни.

Тлееща буца смола проблесна за кратко с малък червен пламък. За момент освети редиците диаманти по талията на Сафийе султан, в ушите й и по гърдите й — истински кралски откуп от бижута, който изведнъж заблестя. Смарагдът на Нурбану проблесна на пръста й като зелено око.

— А другата работа? — осмели се да се обади Есперанца.

Кадифената фигура се размърда леко, а после отново застина.

— Откриха го, но ти сигурно си чула. Лутал се е в градината на двореца.

— Невъзможно! — започна да кърши ръце кирата на валиде. — Та той беше почти мъртъв!

— Така ли? — и отново усмивка в красивия глас. — Ако мислиш така, значи не познаваш Хасан ага колкото мен. Малкия славей може и да не е вече мъж, но има силата на десетима!

— Но как е избягал? Беше си там, долу, в килията, точно под краката ни! Нямаше никакъв друг път за бягство, освен през тази стая…

— Има път. Харемът е пълен с тайни пътища. Но това не е знание за твоите уши, Малхи.

Есперанца приведе покорно глава.

— Казват, че е от английския кораб — промърмори.

— Кой казва, че е от английския кораб?

— Но нали Хасан ага сам е казал…

— Хасан ага не е казвал нищо подобно! — изсмя се Сафийе. — Каза го евнухът Зюмбюл, защото аз му заръчах да го каже!

— Ама… защо? — слиса се Есперанца.

— Защо ли? — Сафийе се загледа замислено в своята кира. — Непрекъснато забравям как стоят нещата при теб, Малхи. Ти знаеш много за нас, но никога не си живяла като една от нас — сви рамене. — Наречи го ловен трик, ако искаш — въпреки сенките забеляза объркването по лицето на еврейката. — Ако плячката ти се чувства в безопасност, става небрежна — обясни бавно, като на дете. — Не разбираш ли? Ако онзи, който наистина е отровил Малкия славей, си мисли, че всички сме били заблудени от една захарна играчка, рано или късно ще надигне глава. И ето така ще го разкрием.

— Ами англичаните?

— Заръчах да арестуват един от техните готвачи, мъжа, който е приготвил сладкиша. Човек, който спокойно може да бъде жертван — отбеляза безгрижно Сафийе. — Ако имат капчица разум, в което съм сигурна, няма да пищят достатъчно силно. Държат твърде много на търговските си споразумения, за да го направят. А после, по-късно, тихо и кротко ще пуснем човечеца.

— А когато Малкия славей се възстанови?

— Той няма да ни предаде, защото правилата бяха такива. Ние сме Славеите. Имаме си споразумение.

По сигнал на валиде султан Есперанца се приготви да си тръгне. Но на вратата спря и се обърна едва-едва.

— Има още едно нещо, ваше величество.

— Говори!

— Вашето момиче. Новото. Онова, което преди са наричали Анета.

— Айше?

— Същата.

— Тя беше в стаята заедно с новата наложница на султана.

Сафийе султан обмисли чутото. После:

— Видяха ли те?

— Да. Но смятат, че аз не съм ги видяла.

— Скрили са се от теб?

— Да.

— Възможно ли е тя да знае нещо?

— Кой, Айше? — Сафийе султан бавно придърпа една от кожените наметки върху раменете си. — Не, не мисля. — Нова буца смола се разгради напълно в мангала. Пламъкът изсъска и за кратко освети стаята. — По-скоро е другото момиче, онази, която наричат Кая. Силия. Тя е важната, Малхи. Тя е онази, която трябва да наблюдаваме!

* * *

Когато Есперанца си тръгна, Сафийе се отпусна между възглавниците си, обвивайки се с наслада със самотата си като с наметка. Не й се случваше често да се радва на подобни моменти.

Повечето от жените, които Сафийе познаваше, бяха съхранили само мимолетни спомени от мястото, откъдето са дошли, или от онова, което са били, преди да влязат в харема. Но Сафийе султан, майката на Божията сянка на земята, си спомняше отлично предишния си живот — острите зъбери на албанските планини, цветът на небето, син като тинтява, режещите ръбове на камъните под босите й крака.

Подобно на повечето мъже от онези места баща й Петко[18] живееше в селото им само през зимните месеци. През лятото той и останалите мъже се отправяха към планините, където отсядаха в пещери или на открито, живеейки само в компанията на кучетата си и на лютните си. Сафийе никога нямаше да забрави странната гледка, която представляваха — тогава й се струваха като варвари с татуировките си по широките челюсти и по ръцете си, с опърпаните си палта от овчи кожи, стигащи чак до глезените им.

Жените оставаха долу и някак си живееха по-леко без мъжете си. Майката на Сафийе — красавица с бяла кожа от далматинското крайбрежие близо до Скутари, е била купена от свекъра си на цената на десет овце. Била е само на дванайсет, когато се е омъжила за бащата на Сафийе, и никога преди не била живяла в планините. И макар често да се говореше, че албанските планинци не обръщали голямо внимание на жените си, а предпочитали компанията на другите мъже, майка й беше дала живот на осем деца, всички от които бяха измрели, с изключение на Сафийе и брат й Михал. Безмилостното планинско слънце скоро бе изсушило красивата кожа на майка й, коремът и гърдите й бяха увиснали като на старица. До трийсетата си година тя вече беше изчерпана, остаряла. Съпругът й беше започнал често да я бие, а веднъж я бе ударил толкова лошо, че бе счупил предните й зъби и бе изместил челюстта й. Оттогава тя рядко бе говорила, освен да шепти на дъщеря си историите и приспивните песнички, които бе научила като дете от венецианската си баба, откъси от песни на езика на Венеция — езика на техните древни господари, който тя бе смятала, че отдавна е забравила, но който след удара в главата й се бе върнал, напълно непокътнат.

Сафийе израсна с бледа кожа като майка си някога, но със силата и уменията на момче. Упорита и безстрашна, тя се превърна в любимка на баща си. Брат й — подсмърчащо хлапе, което се бе родило куцо, се свиваше винаги, когато видеше баща си, затова той вземаше в планините Сафийе — малката си дъщеря.

Сафийе ходеше с баща си навсякъде като вярно куче. През лятото, когато той я вземаше да живее по високите пасища с останалите хора от клана, тя носеше кожени бричове и овча кожа, преметната през рамото като момче. От баща си научи как да поставя капани за диви планински зайци и да им дере кожата, как да пали огън и дори как да хвърля стрели със собствения си малък лък. Научи се как да прескача пукнатини в скалите, пъргава като козле, и как да се прикрива, докато ловуват, лежейки безмълвно до баща си часове наред, приклекнала или скрити под купчини листа. Беше толкова горда, че е с него и другите мъже, че по-скоро би си отрязала езика, отколкото да се оплаче. Нямаше значение, че тръните раздираха нежните й крака, че устата й често беше толкова пресъхнала, че езикът й залепваше за небцето й, че каменният под в пещерата я ръбеше жестоко през нощта.

„Това са ловни трикове, моя малка девице!“ — казваше често баща й. И както тя щеше да осъзнае много години по-късно, първият и най-важен урок, който бе получила, бе урокът по оцеляване.

Беше на дванайсет, когато в селото им се появиха събирачите на роби — странни мъже, изпратени от османските им господари, те яздеха на коне с дрънчащи сбруи, а седлата, тюрбаните и копринените им роби блестяха толкова ярко, че Сафийе и брат й зяпнаха от изумление. Селото им Реци беше малко, затова събирането на кръвния данък — по едно момче от всяко християнско семейство, живеещо в пределите на Османската империя — не отне много време.

— Дали ще вземат и Михал? — запита Сафийе, наблюдавайки безстрастно брат си.

— Кого, Михал ли? Че каква полза ще имат от него? Едно момче трябва да има или мозък, или сила, за да служи на султана — отбеляза с кисел тон баща й. — Освен това никога не вземат единствен син.

Застанала пред малката група селяни, събрали се, за да изпратят кервана, Сафийе наблюдаваше петте момчета на възраст между седем и десет години, които бяха подбрани от събирачите на кръвния данък. Носеха груби гирлянди от диви цветя и треви на главите си. Семействата им по-скоро се радваха, отколкото тъгуваха заради този внезапен обрат на съдбата им. Когато керванът потегли, някои от младите мъже от селото се втурнаха покрай конете, като викаха и удряха тъпани. Други се качиха по клоните на дърветата и започнаха да хвърлят цветя върху конете. На сбогуване събирачите на данъка вдигнаха мускетите си и изстреляха празнични салюти във въздуха.

И през цялото това време момчетата се взираха безстрастно в малката тълпа селяни, която се бе събрала да ги изпрати. На Сафийе й се струваше, че вече изглеждаха по-високи и някак си по-стари, инстинктивно осъзнаващи, че тези първи несигурни стъпки по селския път ги бяха пренесли през по-голяма пропаст, по-широка и по-дълбока от всяка планинска урва, която вече ги бе отделила завинаги от техните семейства и никога повече нямаше да бъде прехвърлена.

Сафийе задърпа ръкава на баща си.

— Щом не искат да вземат Михал, нека тогава вземат мен!

— Теб ли? — засмя се той. — Но ти си само едно момиче! Защо ще вземат теб?

Старецът, който стоеше зад тях, изтри сълзите от бузата си, но очите му бяха ярки.

— Те вече са кул — роби на султана.

— Но какви роби само! — вметна друг. — Нашите синове ще управляват земите на султана! Ще станат войници и еничари…

— Ще станат паши…

— Моят внук ще бъде следващият велик везир!

Така, говорейки си, селяните се обърнаха, за да се върнат по къщите си. Остана само Сафийе, загледана след кервана. Момчетата вече бяха не по-големи от сенки по планинския път. Сребърните стремена на ездачите проблясваха под лъчите на слънцето.

— Не се тревожи, девице моя! Когато момичетата станат робини на султана, това е вече съвсем друго нещо! — засмя се баща й и я щипна по бузата. — Съвсем скоро ще ти намерим добър съпруг, тук, в нашето село!

Съпруг! При тази дума нещо твърдо и остро се загнезди в гърдите на Сафийе като камък.

* * *

— Вече са ти намерили съпруг, сестро, разбра ли?

Брат й Михал лежеше до нея на сламеника, който деляха, покрил с кожи костеливите си рамене.

— Кого?

— Тодор.

— Тодор, приятелят на баща ни?

— Предложил е двайсет овце за теб.

Сафийе нито за миг не се усъмни в думите на Михал. Въпреки че двамата никога не бяха успели да станат близки, между тях се бе настанило определено неловко разбирателство. Михал, който с неговия куц крак никога нямаше да стане нито ловец, нито бандито като останалите селяни от планините Дукаджин, имаше умения, на които тя особено много се възхищаваше — способността да гледа, да слуша и да се движи почти незабелязан през селото и околните пасища. Той очевидно не завиждаше на сестра си за това, че тя е любимката на баща им, а тя на свой ред намираше информацията му за особено полезна.

През една пукнатина в стената Сафийе различи очертанията на селските къщи, окъпани в лунната светлина. В планините се чу вой на вълк, виещ срещу звездите. След известно време изрече:

— Но Тодор е стар.

В собствените й уши гласът й прозвуча като шепот.

— Но все още може да го прави — изкиска се Михал и прилепи крака до бедрата й. — Ще те възкачи като стар бик!

Сафийе сръга с лакът костеливите гърди на брат си и изсъска:

— Махни се от мен! Отвратителен си!

— Не толкова, колкото Тодор — изкиска се пак Михал, този път по-силно, и от носа му изхвърча сопол. Той го изтри с ъгълчето на тънката завивка и продължи: — Чувал съм го да се хвали. Че младата съпруга винаги карала старата кръв отново да заври.

Сафийе усещаше гнилия дъх на брат си във врата си. Щом едно момче вонеше толкова зле, какъв ли щеше да бъде дъхът на един стар мъж?

— Махни се от мен! — измъкна се от него тя и придърпа колкото можеше по-голяма част от завивката към себе си. — И без това знам, че си измисляш — но тя знаеше, че той не си измисля. Това бе едно от нещата, за които винаги можеше да се разчита на Михал — той никога не лъжеше. Не му се налагаше.

— И повече няма да можеш да ходиш в планината, защото той няма да те пусне!

Първоначално Сафийе не отговори. Изпълни я ужас, който беше толкова голям, че не й даде да си поеме дъх.

— Баща ни няма да му позволи…

— Така ли мислиш? — възкликна Михал и заби последната отровна стрела: — Глупачке, не разбираш ли? Цялата тази работа е негова идея! Не можеш завинаги да бъдеш малката му играчка!

* * *

Първоначално баща й не искаше да повярва, че тя е дръзнала да не му се подчини. После започна да я бие. А когато и това не помогна, я заключи в обора при овцете. Шест дена подред не й носеха никаква храна, само вода, докато накрая тя огладня толкова, че се принуди да стърже мъха и лишеите от камъните и да ги изсмуква изпод почернелите си нокти. Колибата беше твърде ниска, за да се изправи, а от вонята на собствените й изпражнения й се повръщаше, но въпреки това тя не отстъпваше. В началото бе изненадана от собствената си сила на духа. Но след няколко дена си даде сметка, че ако искаш нещо достатъчно силно, изобщо не е толкова трудно.

— По-скоро бих умряла, отколкото да бъда продадена като овца на онзи старец! — крещеше през дъските.

Когато започнаха виденията на глада, й се стори, че вижда бабата на майка си. Понякога тя бе облечена като венецианска дама с перли на врата, друг път беше в синьо, като картините на Мадоната в църквата в Скутари, за които майка й някога й бе разказвала. Но почти винаги яздеше кон и сребърните й стремена проблясваха на слънцето.

Когато на седмия ден я изведоха, се наложи да я носят на ръце до къщата. И само Михал, разбира се, й каза какво е било решено зад гърба й.

— Щом не искаш да бъдеш омъжена, ще трябва да те продадат.

И тогава тя разбра, че е победила.

* * *

Две седмици по-късно Сафийе беше продадена на Естер Нази — еврейката от Скутари. Естер въртеше бизнеса си от собствената си къща — елегантна постройка в османски стил, която от едната страна гледаше към езерото, а от другата — към древна венецианска крепост. Слуховете разказваха за Естер, че някога самата тя е била робиня, наложница на богат провинциален управител от Балканите, което може и да беше вярно, защото и до днес, въпреки огромните си размери, тя бе запазила излъчването и надменното поведение на византийска принцеса.

Когато доведоха при нея Сафийе, тя изобщо не се изненада. За селските семейства не бе необичайно да продават красивите си дъщери в робство, надявайки се по този начин да им осигурят луксозен живот в харема на някой богат мъж. Всъщност много често и самите момичета го искаха, поемайки съдбата си в собствените си ръце. Но в дадения случай беше трудно да се каже как стоят нещата.

— За какво сте ми я довели? Та тя е само кожа и кости! — извика еврейката и щипна ръката на Сафийе точно под рамото й, а след това и плътта от вътрешната част на бедрото й. — Какво сте сторили с това дете? Да не сте искали да я уморите от глад?

— Скоро ще се угои — бащата, чиито татуировки по лицето моментално разкриваха, че е от планината, говореше неловко и пристъпваше от крак на крак. Естер Нази видя, че момичето го поглежда с неразгадаема физиономия, а после бързо извръща очи.

— Ако трябва да бъда честна, не съм много сигурна.

Слънцето улови равнините и острите ъгли на изпосталялото от глад лице на момичето. В нея определено имаше нещо, както забеляза Естер. За разлика от повечето селянчета, които идваха в Скутари, тази не се свиваше и не се дърпаше от погледа на Естер, а държеше главата си високо вдигната, оглеждайки спокойно скъпите килими, млечнозелените и сини плочки от Изник, мраморния под и дървените рамки на прозорците. Жалкото обаче бе, че в случая важна бе плътта. Кожата на момичето вече беше изгоряла — и вероятно съсипана — от излагане на планинското слънце. Колко изморителна бе цялата тази работа! Естер въздъхна и завъртя почернените си с въглен очи така, че бялото в тях стана още по-бяло. Може би вече беше твърде стара да ръководи подобен бизнес.

— Добре тогава. Нека я огледам, но бързичко! Не разполагам с цял ден!

И със силните си ръце тя сграбчи Сафийе за рамото, обърна й ръката и прокара професионално пръст по нежната кожа от вътрешната страна. Там, където слънцето не я бе изгорило, кожата беше доста бяла и фина. Такива бяха и големите клепачи на очите й. Пространството между клепачите и костите на челото беше високо и красиво оформено. Бръкна бързо с пръст в устата на момичето, за да преброи зъбите й и да провери дали са бели. Сафийе никога нямаше да забрави, че пръстите й имаха сладък вкус, като пудра захар.

— Да не би да хърка? Или да има лош дъх? Била ли е някога с мъж? — все едно говореше за впрегатно животно. — Брат, чичо или може би ти, нейният баща?

— Не, синьора.

— Ще се изненадаш колко често се случва — подсмръкна еврейката. — Е, скоро ще проверя, гарантирам ти. И бъди сигурен, че винаги го правя! Вярно е, че има пазар и за стоки втора употреба, но не и при мен!

С тези думи тя плесна с ръце и по китките й се изсипаха тънки златни гривни, равняващи се на кралски откуп.

— Върви! — изкомандва тя.

Сафийе тръгна бавно към прозореца, а после обратно.

— Ето, обуй тези! — и Естер подаде на момичето чифт налъми, високи петнайсет сантиметра, чието дърво беше инкрустирано с цветя от слонова кост. — Да видим дали можеш да вървиш с тези неща!

Сафийе тръгна отново, но този път не толкова сигурно, леко поклащайки се от неочакваната височина. Дървените налъми затракаха по мраморния под.

— Не е добре! — цъкна с език Естер. — Изобщо не е добре. Слаба и тромава. Защо изобщо идвате тук да ми губите времето?

Тримата мъже се обърнаха да си вървят, но момичето не ги последва. Остана си все така, изправено спокойно пред Естер Нази.

— Мога да пея и да говоря венецианския език — обади се тя за първи път. — Майка ми ме научи.

Черните вежди на Естер, слети с черна линия в османски стил, се вдигнаха рязко нагоре.

— Виж ти!

Сафийе й подаде малките налъми и добави:

— И съвсем скоро мога да се науча да ходя на тях!

В продължение на няколко секунди Естер не каза нищо. После очите й се свиха проницателно и тя изрече:

— Тогава ми изпей нещо!

Така Сафийе изпя една от приспивните песнички, на които я бе научила майка й. Гласът й не беше силен, но беше нисък и чист — глас, който, чут веднъж, никога не можеше да бъде забравен и който, макар че тогава тя не го знаеше, щеше да промени живота й завинаги.

* * *

Когато Естер Нази започна бизнеса си, имаше такива, които казваха, че тя се намира твърде далече от големите центрове за търговия с роби в Константинопол и Александрия, за да бъде удобен партньор. Но с женската си интуиция и с острия си бизнес нюх Естер бе пределно наясно с какво се е захванала, така че съвсем скоро предприятието й на брега на езерото в Скутари се прочу като удобна междинна станция. Търговците, които нямаха желание да предприемат дългото и несигурно морско пътешествие до Константинопол, й караха най-доброто от стоката си, за което тя плащаше щедро, защото знаеше, че когато приключи с обучението им, тези груби планински момичета, тези невежи рибарски дъщери ще струват петдесет пъти повече в бедестени из цялата Османска империя. А не след дълго по-проницателните търговци от столицата, онези, които специализираха в доставката на висококачествени роби и наложници за имперските хареми, прецениха, че си струва да изминават дългия път до Скутари веднъж или два пъти годишно, където можеха да купят изящните творения на Естер за по-малко от половината от цената, която биха дали в Константинопол.

Естер Нази държа Сафийе при себе си в продължение на година. През това време през огромната й къща минаха около дузина други момичета на възраст между шест и тринайсет години, които тя купуваше и продаваше, както бе правила вече няколко десетилетия, чрез поредица от търговци, които вършеха занаята си по протежение на уханните и опасани с борове брегове на Адриатическо море.

Много от момичетата бяха албанки като самата Сафийе или от други части на Балканите, доведени от планините от родителите им, за да бъдат продадени с надеждата за по-добър живот за техните дъщери. Други бяха пленници, уловени от пиратите по време на набезите им по бреговете или на нападенията срещу незащитени кораби, плаващи в Адриатическо море. Имаше две гъркини, една сръбкиня, две малки сестрички от Венеция на не повече от осем години, както и едно бедно черкезко момиче, за което никой не знаеше как се е озовала тук, толкова далече от дома си.

Що се отнася до Сафийе, тя наблюдаваше и чакаше. Не се сближаваше с останалите момичета, които я смятаха за надменна. Предпочиташе да се концентрира върху онова, на което Естер Нази можеше да я научи. Именно от Естер тя научи не само как да шлифова гласа си, но също така и как да си акомпанира с лютня. Научи се как да върви, как да яде, как да влиза и излиза от стаята, как да бродира и шие. Научи и нещо от изисканите маниери и етикета на османския двор — как да налива кафе и шербет и как да стои с часове зад господарката си, свела скромно глава, с ръце зад гърба си.

Благодарение на специалната млечна диета, която Естер й състави, и напълно лишена от физическата активност, на която беше свикнала до този момент, кльощавото й дванайсетгодишно телце скоро започна да се налива. Гърдите й, които бяха не по-големи от неузрели смокини, се издуха. В продължение на шест месеца й бе категорично забранено да излиза навън, а междувременно, с помощта на помадите на Естер, кожата на лицето и ръцете й стана бяла и гладка като на дете, ръцете и бузите й — пухкави и розови.

Няколко месеца след като Сафийе беше оставена в къщата на Естер, суматоха в двора възвести пристигането на един търговец. Половин час по-късно в крилото на момичетата се появи самата Естер.

— Ти, ти и… ти! — посочи властно тя към сръбкинята и двете по-големи албанки. — Елате с мен! Едната от вас ще налива кафето, а другите две ще донесат легена и кърпите, за да може гостът ни да измие ръцете си. След това ти ще дойдеш и ще застанеш зад мен, и ще чакаш инструкциите ми. Подгответе се, бързо! — плесна с ръце. — А ти… — внезапно се завъртя тя и погледът й падна право върху Сафийе, — ти ще дойдеш с мен!

— Но не трябва ли първо да се облека подобаващо?

— Няма нужда.

Сафийе последва Естер до малка стая, в която се влизаше от огромната приемна на първия етаж, където господарката показваше стоката си на гостуващите търговци. Стаичката беше отделена от главната от екран, през който Сафийе можеше да вижда, но самата тя да не бъде видяна.

— Искам от теб да седиш тук! И когато ти кажа, да ми попееш. Но независимо какво се говори и какво става, ти за нищо на света не трябва да излизаш, не трябва да се показваш. Разбра ли ме?

— Да, синьора.

През екрана Сафийе видя търговеца, отпуснат върху бродираните възглавнички на Естер. Беше жилав и дребен човек, с обветреното лице на морски пътешественик, но наметалото му, както забеляза момичето, беше обшито с най-скъпата кожа, която тя някога беше виждала.

— Чувам, че може да имаш нещо за мен, нещо по-специално — рече търговецът.

— Така е.

Естер вдигна ръка и направи знак на сръбкинята да пристъпи напред. Тя изпя две песни, акомпанирайки си на лютия.

— Много хубаво — отбеляза мъжът без особен ентусиазъм, когато момичето свърши. — Поздравления, синьора Естер! Но сигурна ли сте, че нямате нещо друго? — очите му се плъзнаха из стаята и се спряха върху другите две момичета, които седяха с наведени глави зад господарката си.

— Ами… — Естер като че ли се поколеба. — В интерес на истината, тъй като това сте вие, Юсуф бей — изрече с помпозна любезност, — наистина има нещо друго, което би могло да ви заинтересува!

Щракна с пръсти и както й беше заръчано, Сафийе запя. Когато приключи, настъпи продължителна тишина.

Търговецът беше онемял от възторг, но по едно време събра сили да попита:

— Може ли да я видя?

Естер Нази му се усмихна и отпи глътка кафе, след което остави внимателно дребната колкото напръстник чашка върху чинийката й. Златните гривни по ръцете й дръннаха тихо и тя изрече:

— Не.

— Но защо? — слиса се гостът.

— Защото тя не е за продан.

— Не е за продан ли?

— Имам си причини.

— Да не би да има някакъв дефект? Заешка устна или родилно петно?

— Дефект, в някое от моите момичета? — възкликна Естер и се усмихна благосклонно, забивайки зъби в един от любимите си сладкиши с рози. — Мисля, че ме познавате достатъчно, за да си помислите подобно нещо.

— Значи е твърде стара?

— Ха, ха, ха! — Естер облиза финия захарен прах от пръстите си. Черните й византийски очи проблеснаха изпепеляващо.

— Може ли поне да я зърна за миг?

— Не!

И независимо от неговите аргументи Естер не му позволи да види Сафийе, нито дори да я чуе отново да пее, повтаряйки, че тя не е за продан.

От този момент нататък който и търговец да дойдеше на гости, Естер следваше същата стратегия. Скриваше Сафийе зад паравана, за да я чуят, но да не могат да я видят, и настояваше, че тя не е за продан. Колкото повече се разпространяваше слухът за тази мистерия, толкова повече нарастваше славата на Сафийе. Правеха се какви ли не предположения — че тя е венецианска принцеса, че е незаконна дъщеря на папата, че е дори дете на Естер Нази.

Изминаха шест месеца и Юсуф бей пристигна за лятната си визита. Завари Естер Нази по-пълна от всякога, със сиви кичури, изпъстрили някога гарвановочерните й къдрици.

— Е, синьора Естер ефенди, вече готова ли сте да ми продавате?

Натъпквайки парче меден сладкиш между устните си, Естер настани огромното си туловище удобно сред възглавничките на дивана и отсече:

— Не, все още не!

Търговецът се загледа известно време мълчаливо в нея, а после отбеляза:

— Ако ми позволите едно мнение, вие сте наредили толкова умно нещата, че всеки от нас би купил тази гледка невиждана за десеторно повече, отколкото вие сте дали за нея. Знаете, че в нашия бизнес вие се радвате на голяма почит, синьора. Но не смятате ли, че на един етап всички ние ще се отегчим от тази игра?

Избирайки си следващия сладкиш, Естер спокойно отвърна:

— Повярвайте ми, Юсуф бей, отлично знам какво правя! — облиза захарта от пръстите си. — Ще видите, че чакането си е струвало!

— Значи в крайна сметка ще я продадете, така ли?

Естер се загледа замислено в него, накрая заяви:

— Това е награда, за която си струва да се чака. Вие какво можете да ми предложите в замяна?

— Новият млад принц в Маниса.

— Какво за него?

— Султан Сюлейман остарява и надали ще изтрае още много години. За сина му Селим, който е негов наследник, се говори, че е пияница, но Сюлейман има внук от Селим, за когото се твърди, че е много приятен и достоен принц. И въпреки че внукът е все още много млад, наскоро е бил назначен за губернатор на провинция Маниса. В Константинопол на това се гледа като на знак за върховно благоволение, но от голямо политическо значение, поради което се смята, че именно този принц — казва се Мурад — ще бъде избран да наследи баща си.

Юсуф бей отпи глътка кафе и продължи:

— Мурад е все още млад, но не толкова млад, че да не разполага със собствено домакинство в Маниса. Братовчедка му принцеса Хумашах изпрати при мен своята кира с молба да й намеря подходящи робини — наложници от възможно най-високо качество, — които да поднесе като дар на своя братовчед — кратка пауза. — Та смятам, че принцесата би била много благодарна, ако й изпратите това момиче — отново отпи от кафето си. — На колко години е тя?

— На тринайсет.

— Принцът е на шестнайсет.

Естер Нази обмисли предложението на Юсуф бей за излишно дълго, според него, време. Накрая изрече:

— Не мога да не призная, че напоследък момичето започва да става неспокойно. И, между нас казано, съмнявам се, че мога да я науча на нещо повече от онова, което съм й дала досега.

— Има ли вече цикъл?

— Вече шест месеца.

— И сте я научили на всичко…

— Много добре знае как да достави радост на един мъж, ако това имате предвид — махна небрежно с ръка Естер. — Лично съм я обучавала. И ако позволите сега на мен едно мнение, вие, търговците, имате много груба представа за всичко това!

— Значи е красива, така ли?

— Красива ли? О, Юсуф бей, приятелю — изрече тя и се приведе към него, а търговецът видя как от очите на Естер Нази падат две сълзи с размерите и матирания блясък на перли, — красива е като вълшебница!

* * *

И както винаги си бе знаела, че ще направи, Естер продаде Сафийе с красивия глас на Юсуф бей за триста дуката — над десет пъти повече от онова, което бе платила за нея. А в Константинопол Юсуф бей я продаде за отново десеторно повече от това на принцеса Хумашах, която бързо разбра, че парите й са си стрували.

Що се отнася до Сафийе, тя направи спокойно пътешествието до Константинопол, а след това и до Маниса като дар за шестнайсетгодишния бъдещ султан. С нея имаше още двама роби — най-добрите, които имперската кесия на принцеса Хумашах можеше да купи.

Един от тези дарове беше момиче — онова, което Сафийе по-късно щеше да свикне да нарича карийе Михримах и което беше дете на почти същата възраст като нея. Другият дар беше млад черен евнух, наречен Хасан.

— Но принцесата даде на всички ви друго име — обичаха да повтарят тогава търговците. — Отсега нататък всички вие ще се наричате Славеите. Славеите от Маниса.

Седемнайсета глава

Константинопол

2 септември 1599 година, в късния следобед

По-късно същия следобед на вратата на Силия се почука. На прага стоеше черна прислужница, облечена елегантно, с множество златни верижки на врата и на глезените й. Когато видя Силия, не каза нищо, а само й направи знак да я последва. А когато Силия я попита къде отиват и кой я е изпратил, тя само поклати глава и не каза нищо.

Минаха през двора, а оттам през няколко предни стаи, обграждащи банята на валиде, след което тръгнаха през коридори, където Силия никога до този момент не беше стъпвала. След известно време стигнаха до малка вратичка в стената. Момичето я отвори и Силия видя, че тя отвежда към стълбище. Слизайки надолу, те се разминаха с няколко човека — няколко от тях обикновени прислужници, но други висши сановници в харема, които обаче не демонстрираха никаква изненада, виждайки момичето. Никой не я спря, нито я попита къде отива. Всички просто свеждаха почтително глава пред Силия и с наведени очи се отдръпваха, за да пропуснат двете момичета.

В дъното на стълбите излязоха през друга врата и оттам се озоваха в градината на двореца. Момичето пое по пътека, която водеше първо към поредица от тераси, след което завиваше рязко надясно, вървейки успоредно на стените на двореца. Накрая стигнаха до малка полянка.

— О! — най-сетне Силия осъзна къде се намират. В средата на полянката имаше малък мраморен павилион. От едната му страна се виждаше като прострян на длан целият град Константинопол, а от другата, подобно на далечен син сън, морето.

За първи път момичето даде на Силия сигнал на безмълвния език на двореца — сигнал, който я инструктираше от тук нататък да продължи сама. Кой е там? — попита с движение на ръцете Силия, но момичето я дари с една последна, срамежлива усмивка, след което се обърна и бързо се отдалечи.

Силия се огледа. В градината беше толкова тихо, че в началото тя си помисли, че е съвсем сама. Малкият павилион с белите си мраморни стени, декорирани със златни надписи на арабски, проблясваше под лъчите на слънцето. Някъде наблизо, макар и невидим сред високите кипариси, се чуваше плисък на вода в каменно корито. В този момент някакво неуловимо движение привлече погледа й и тя разбра, че в крайна сметка не е сама.

В павилиона я чакаше някой. Жената беше с гръб към Силия, седеше абсолютно неподвижно и съзерцаваше водите на Босфора. Тя беше последният човек, когото Силия бе очаквала да види.

* * *

— Много мило от твоя страна да се отзовеш толкова бързо на поканата ми, кадън! За мен е голяма чест!

— Хасеки султан — поклони се ниско Силия на дребната фигурка в павилиона, — честта е изцяло моя!

Гюлай хасеки подаде ръка на Силия.

— Прости ми, че не ставам. Не го правя от нелюбезност. Просто, както сама виждаш — и посочи към краката си, свити под нея, — днес не ми е един от силните дни.

Хасеки — официалната фаворитка на султана, беше облечена в роба в бледосиньо, бродирана с деликатни златни мотиви от букви и цветя. На главата й имаше малка шапчица, към която беше забоден воал от почти прозрачна златна тъкан. Под ръба на робата, както забеляза Силия, се виждаха две малки пантофки, избродирани със златни и сребърни нишки. Множество бижута — както подобаваше на статуса й на втора по ранг жена в харема след валиде султан — блестяха на врата и на пръстите й. Но когато се усмихна, се оказа почти толкова срамежлива, колкото и малката й мълчалива прислужница.

— Значи е вярно онова, което казват — изтърси Силия, преди да успее да се спре.

— Какво казват?

— Че не сте добре, хасеки. Но ви моля да ми простите — побърза да добави Силия, засрамена от грубостта на думите си. — Сега аз държа да разберете, че не съм искала да бъда неучтива.

— Да, знам — гласът на хасеки беше мек и нисък. — Все едно и също, нали? Всичко тук се ръководи от слухове и догадки, от клюки и предположения — загледа се в морето, където малките лодки се носеха като детски играчки по хоризонта. — Но по изключение този слух е верен. Аз наистина не съм много добре. И ще се радвам вече да не бъда част от всичко това.

— Да не би… да отивате някъде? — предположи Силия.

Хасеки се обърна към момичето и я изгледа с ярките си очи.

— В известен смисъл, кадън, може и така да се каже. Да, мисля, че може и така да се каже. Помолих да бъда изпратена в Ески сарай — Стария дворец. В крайна сметка и без това всички ще бъдем изпратени там след смъртта на султана.

Въпреки че Силия бе виждала често Гюлай хасеки и преди, то бе винаги при официални случаи. И тогава й се бе сторила много самотна, седяща послушно отстрани на султана, обект на непрекъснати спекулации от страна на останалите жени от харема. Сега за първи път имаше възможност да я огледа отблизо. Въпреки че беше по-стара, отколкото Силия беше очаквала, и толкова слаба, че чак кльощава, кожата й беше все още гладка и много бледа. Често се повтаряше, че в харема имало много по-красиви момичета, но сега Силия забеляза, че лицето й се отличава с мекота и доброта, които не се виждаха от разстояние. В самото й присъствие имаше нещо, което успокояваше. Очите й бяха едновременно тъмни и сини — цветът на морските дълбини.

А после, сякаш излизайки от дълбок сън, тя даде знак на Силия да седне.

— Кадън — защото така вече трябва да те наричаме всички, нали така? Скъпа сестро, моля те да избегнем формалностите, защото не разполагаме с толкова много време. Поръчах да те доведат тук, защото исках да ти кажа нещо.

Съвсем инстинктивно Силия се огледа, за да провери дали някой не ги подслушва.

— Не се притеснявай — рече хасеки, когато я видя да се оглежда, — никой не може да ни чуе. Взех мерки за това. Исках да знаеш, че не ти мисля злото!

— Моля ви, хасеки султан… — започна Силия, но преди да успее да каже каквото и да било повече, фаворитката сложи пръст на устните й.

— Шшшт! И двете знаем какво имам предвид!

— Но аз не искам… Никога не съм искала…

— Не става въпрос какво искаш ти. Важното е какво иска тя! И двете го знаем. Опитах се да се боря с нея, но напразно. Тя насъска всички срещу мен и ще стори същото и с теб… Не, не, изчакай да чуеш какво ще ти кажа! — вдигна ръка, когато видя, че момичето се кани да възрази. — Никой, всъщност никоя от нас не може да стане особено близка със султана, докато тя е валиде. Това е съдбата ми и трябва да я приема. Освен това, погледни ме! — сведе очи с тъжна усмивка. — Толкова много отслабнах. Защо султанът да иска да бъде обвързан с такава торба с кокали, а? Освен това — погледна към Силия, а после бързо извърна очи — не искам да завършвам като Хандан.

— Хандан ли?

— Нима не си чула за Хандан?

— Не, хасеки султан.

— Тя беше главната наложница на султана преди мен. Той си има и други, които споделят леглото му, разбира се, но за него тя беше нещо много повече — беше негов другар. Каквато съм аз сега. Султанът… Падишахът… — млъкна и отново плъзна очи по хоризонта, като че ли й представляваше огромно усилие да говори за тези неща. — Понякога той е много самотен човек. Не трябва да го забравяш!

— А какво стана с нея? С Хандан?

— Тя има син, принц Ахмед, който все още живее в двореца с останалите принцове, но самата Хандан вече никой не я вижда — нея, която някога беше толкова високо над нас — Гюлай се загледа тъжно в морето. — Казват, че стояла само в стаята си. И че изгубила напълно волята си за живот.

— Но защо?

Гюлай хасеки се обърна към Силия и за миг раздразнението й се превърна в нещо друго.

— Как ти е името, кадън!

— Казвам се Кая.

— Не, не, мило момиче. Това, естествено, го знам. Имам предвид истинското ти име, онова, което си имала, преди да те доведат тук.

— Беше… Името ми е Силия.

— Е, чуй ме сега, Силия — започна хасеки и хвана майчински ръката й в двете свои. — Забравям, че ти не си прекарала тук толкова време, колкото повечето от нас. Валиде султан мрази Хандан, защото тя стана твърде могъща. Не само беше фаворитка на султана, но и му роди син. Син, който можеше — и все още може да бъде — следващият султан — погали нежно ръката на Силия. — Като майка на син и фаворитка, стипендията й стана много голяма, равняваща се единствено на парите, които получава месечно самата валиде. Султанът също й направи големи дарове — бижута и злато. Скоро тя започна да забелязва властта, която всички тези неща й даваха. Така Хандан се сдоби с влияние, но не и с мъдрост.

Гюлай хасеки направи кратка пауза, след което продължи:

— Със значителното си богатство тя вече можеше да си позволи да прави много подаръци, но стана небрежна спрямо хората, които я виждаха да го прави. Много жени от харема, дори старшите, лоялни на валиде султан, започнаха да я ухажват. Мислеха си, че ако султанът определеше за свой наследник сина на Хандан, тя щеше да бъде следващата валиде. Лошото обаче бе, че Хандан си мислеше същите неща. Постепенно около нея се събра цяла дворцова фракция и всички усещаха влиянието й — Гюлай бързо се извърна и погледна към двореца, като че ли темата все още я плашеше. — Надали аз трябва да ти казвам какво беше тогава. Ситуацията стана много опасна!

— За Сафийе султан ли?

— За валиде? — разсмя се хасеки и стисна лекичко ръката на Силия. Малките златни дискове, пришити към шапчицата й, звъннаха, подети от морския бриз. — Не, мило момиче, не за валиде. Стана опасна за Хандан, разбира се. Сафийе султан не се интересува коя спи в леглото на сина й, но що се отнася до властта, от нея тя никога няма да се откаже! Никога! Говори се, че когато тя била хасеки в дните на стария султан, се борила със зъби и нокти с валиде Нурбану. Но както добре се знае, в този дворец валиде султан е тази, която държи големите козове.

Настъпи пауза, след което Силия промърмори:

— Но вие също имате син, хасеки султан!

— Да, така е. И той има еднакво право с всички останали да претендира за трона. А аз трябва да сторя всичко по силите си, за да го опазя. Защото, както се досещаш, видях какво сториха с Хандан… — приведе се към Силия, докато устните й не се озоваха на сантиметри от лицето на момичето, така че Силия усети аромата на жасмин и смирна, който се носеше от кожата й. — Запомни следното, кадън: да бъдеш хасеки изобщо не е защита от тях!

— Какво искате да кажете с това „тях“? — попита, изведнъж изнемощяла Силия, притискайки стомаха си. Болката отново се беше завърнала.

— Валиде султан има шпиони навсякъде, както в двореца, така и извън него, и често на най-неочаквани места. Посветила е целия си живот на трупането им. Изградила си е мрежа, мрежа на лоялността, в която е събрала хора, готови при най-малкия знак да свършат някаква работа в нейно име. Например онази стара еврейка, нейната кира…

— Имате предвид Есперанца Малхи?

— Точно така, Малхи. Познаваш ли я?

— Появи се в стаята ми даже тази сутрин — промърмори Силия и се помести нервно върху възглавниците. — Но мисля, че не ме видя.

Дали да се довери на хасеки и да й разкаже какво се бе случило после? Доскоро й се бе струвало, че хасеки е последният човек харема, който би й помогнал, но сега вече виждаше, че тя е твърде искрена и много уязвима. Сигурно може да й се довери, нали?

В крайна сметка заговори самата Гюлай:

— И остави цветен пясък, нали?

— Да — прошепна Силия и се втренчи уплашено в нея. — Но вие откъде знаете? Какво означава това?

— Не бъди толкова уплашена! Това надали е нещо, което би ти навредило — поне засега!

„Засега ли?!“ — разтуптя се сърцето на Силия.

— Приятелката ми Анета също беше там. И тя смята, че това е някаква магия.

— Магия ли?! — възкликна хасеки и се разсмя тихичко. — Да, знам, че тя прилича на вещица, но не, това не е магия. По-скоро е талисман против уроки. Виж, като този! — и вдигна китката си, за да покаже красива сребърна гривна, от която висяха няколко малки диска от синьо стъкло. — Ние носим такива талисмани за късмет. И за защита. Не разбираш ли? Те имат нужда от теб — или поне за момента! Малхи е творение на валиде и не би сторила нищо, с което да ти причини зло. Но едно е сигурно — допълни и огледа внимателно Силия, — трябва да бъдеш много внимателна! Те вече те наблюдават, бъди сигурна!

С тези думи хасеки се отпусна отново назад на възглавниците, като че ли говоренето е било твърде голямо усилие за нея.

— Това ли искахте да ми кажете?

Гюлай поклати глава и след малко продължи:

— Есперанца не е човекът, от когото трябва да се пазиш. — Тук заговори доста по-бързо: — Има други, други хора, които са много по-опасни. Хандан го знаеше, но не се съобрази с това. Чувала ли си някога за Славеите?

Силия поклати глава.

— Славеите от Маниса. Трима роби с красиви гласове, които били подарени на стария султан Мурад от неговата братовчедка принцеса Хумашах. Навремето били много прочути. Едната от робините станала негова хасеки…

— Валиде султан!

— Другият роб станал главен черен евнух.

— Хасан ага? Но за него се говори, че ще умре…

— А третата робиня… — хасеки се приведе към Силия, сякаш за да й пошепне в ухото, но после, внезапно, се отдръпна уплашено. — Какво е това? — и се обърна назад.

Силия се заслуша, но единственото, което чу, при това от далечния край на градината, беше звукът от чуковете на някакви работници, който глъхнеше сред лекия бриз.

— Няма нищо. Само онези работници, може би.

— Не, виж! Пристигат! — Гюлай вдигна ветрилото си и започна да го вее пред лицето си, като по този начин го закри. — Моите слуги. Връщат се — изведнъж хасеки стана много нервна и започна да приглажда ненужно гънките на робата си. — Мислех си, че ще разполагаме с повече време — прошепна на Силия иззад ветрилото си, — но валиде не им позволява да ме оставят сама твърде дълго.

Докато говореше, Силия видя, че прислужниците на хасеки действително идват към тях. Донесоха плата с плодове, подредени в замръзнали пирамиди, и чаши с охладен шербет, които поставиха на дълга масичка в самия павилион. Въпреки че прислужваха на хасеки с цялото почитание, което й дължаха, атмосферата изведнъж стана много напрегната. Конкретно едно от момичетата непрекъснато поглеждаше към Гюлай с изражение, което Силия не бе в състояние да разгадае. Колкото и да не искаха обаче, по настояване на хасеки бяха принудени да сервират първо на Силия. Едва след това тя също започна да яде, при това съвсем символично и единствено от храната, от която първо си беше взела Силия.

Присъствието на други жени направи по-нататъшния разговор невъзможен. Двете седяха мълчаливо, докато прислужниците се движеха около тях. Сенките в градината започнаха да се издължават, а кипарисите обгърнаха с хладни сенки малкия павилион.

Силия гледаше жената, която седеше до нея, и изведнъж осъзна кое е онова, заради което валиде очевидно се страхуваше от нея — зад милия външен вид имаше нещо друго, някакво качество, което, въпреки страха, който се бе настанил в нея, накара сърцето на Силия да се изпълни с надежда. От време на време забелязваше изражение, което не беше нито мило, нито срамежливо, а изражение, което издаваше проницателност и интелект. „Ако такава жена е моя приятелка и мой наставник, то тогава сигурно ще успея да оцелея“ — каза си момичето.

Но под зорките очи на прислугата не можеше да се направи нищо. Не след дълго хасеки даде сигнал на Силия да я остави.

— До нови срещи, Кая кадън — рече. — Все още има много, за което да поговорим — и двете си размениха многозначителни погледи.

Когато прислужниците се отдалечиха, Силия реши да се възползва от този шанс и съвсем тихо прошепна:

— Но защо аз, хасеки султан! Не разбирам защо наблюдават точно мен?

— Заради захарния кораб, разбира се — гласеше отговорът. — Не знаеше ли? Изпратен бил от англичаните.

В настъпилото гробовно мълчание Силия се загледа в проблясващите в сребристо води на Мраморно море в далечината.

— Питай приятелката си Анета, тя знае — допълни хасеки. — Тя беше тук, в този павилион заедно с валиде в деня, в който английският кораб пристигна. Точно преди две седмици.

— Английският кораб? — прошепна удивено Силия.

— Да, разбира се. Корабът на английското посолство. Онзи, който донесе големия подарък за султана. Същият, който чакаха през последните четири години. Чуй това! — и отново звукът от чуковете на работниците. — Вече са при портата.

— При портата ли?

— Но, разбира се. Сглобяват подаръка при Портата на птичарника.

* * *

— Ти си знаела!

— Да.

— Знаела си и не си помислила да ми кажеш?!

— Знаеш защо не го направих.

Анета стоеше пред Силия в Двора на фаворитките. Сега, когато Силия беше считана за кадън, тоест за дама според йерархията на двореца, етикетът не позволяваше на Анета да седне, освен ако не й бъде разрешено, а в гнева си Силия продължаваше да я държи права. Беше на свечеряване. В умиращата светлина Силия успя да забележи, че Анета не изглежда никак добре — кожата й беше станала болезнено бледа и суха като старо сирене.

— Знаеш, че се съгласихме да не поглеждаме назад, нали? Моля те, гъсчице, дай ми сигнала за сядане!

— Не! Смятам да те оставя така, както си!

По лицето на Анета пробяга изненада, но тя остана права.

— Каква полза щеше да има от това?

— След всичко, което ти разказах?! — устните на Силия бяха побелели. Приливът на гнева бе изтрил дори страха. — Не смяташ ли, че аз мога най-добре да преценя?

Анета сведе очи и не отговори.

— Преди две седмици тук е пристигнал английски кораб. Кораб на английското посолство! Пол може да е бил на него! И може сега да е тук, в този град! Не разбираш ли? Това променя всичко!

Анета вдигна глава. Очите й бяха напълно безизразни, когато изрече:

— А ти не разбираш ли, че това не променя нищо? Споразумяхме се, не помниш ли? Никакво връщане назад!

Ала гневът бе вдъхнал кураж на Силия и тя отсече:

— Това ми го повтаряш ти, но не си спомням аз някога да съм се съгласявала с теб! А дори и да се бях съгласила, това обстоятелство пак щеше да промени всичко. И сега наистина го променя!

— Не се дръж като глупачка! Ако някой разбере, това ще бъде краят ни, не разбираш ли? — вече умолително занарежда Анета. — Оттук няма излизане, знаеш го! А ти си нашият най-добър шанс за оцеляване, може би единственият ни шанс. Ако станеш една от наложниците на султана, може би дори хасеки…

— Ти май не мислиш за мен, нали? Единственото, което те интересува, е как да спасиш собствената си нещастна кожа!

— Добре, щом това ще те направи щастлива, признавам си, така е — Анета сложи ръка на гърлото си, като че ли искаше да разкопчее невидимо копче, което я стягаше. — Моята звезда е свързана с твоята. Но аз също съм ти помагала или май забрави? Две е по-добре от едно. Колко пъти… О, няма значение! — поклати уморено глава. — Да си се сещала да се запиташ защо хасеки ти е наговорила тези неща? — вдигна умолително очи към Силия. — Не разбираш ли, че тази жена се опитва да ни раздели?

— О, това са пълни глупости! — сряза я безмилостно Силия. — Ти сама успя да се справиш с тази задача и без нея! Тя просто се опитваше да ми помогне, това е. И няма никаква представа за значението на този факт за мен. Как би могла да има?

— Щом казваш. Но повярвай ми — изрече Анета и сви изтощено рамене, — че не ти трябва да привличаш вниманието към връзката си с английския кораб, не и сега, не и след случилото се с Хасан ага!

— Мисля, че вече се досетих за това и сама, благодаря! — сряза я Силия.

— Моля те! Аз просто се опитвах да те пазя, това е!

Въпреки че вечерта беше хладна, Силия виждаше, че Анета се поти — миниатюрни капчици пот бяха избили по челото й и по горната й устна.

— Моля те, гъсчице, трябва да седна! — простена Анета и се залюля.

— Тогава седни! — омекна Силия и й даде сигнала. — Но не ме наричай „гъсчице“.

Притиснала с ръка гърдите си точно под ребрата, Анета приседна. Силия я изгледа и отбеляза:

— Ти не си добре.

Това не беше въпрос, а заключение.

— Не, не съм. Имам болки, точно тук, от тази сутрин — простена Анета и притисна мястото под ребрата си.

— Аз също — отбеляза безстрастно Силия. — Вероятно просто лошо храносмилане.

— Лошо храносмилане ли? — простена Анета. — Това е от онази вещица, Малхи! Урочасала ни е, знаех си го!

— Тя не е вещица — изрече спокойно Силия. — Пясъкът беше талисман, против уроки.

— Кой ти каза това? — изгледа я скептично Анета.

— Хасеки султан.

— О, не пак тя! — простена Анета. — А питала ли си се защо така изведнъж й се е приискало да ти се подмазва, а?

— Ти не разбираш.

Между двете се възцари напрегнато мълчание, през което всяка гледаше сърдито пред себе си.

Вече беше почти тъмно. Малки групи момичета — някои весели, други тихи, се отправяха към вътрешността на двореца. В очите на Силия те приличаха на силуетите от черна хартия, които пътуващите търговци в Лондон използваха, за да въртят търговията си по панаирите и по празници. В градината вече се виждаха единствено белите рози, чиито цветове проблясваха призрачно. Високо над главите им се чуваха хрилете на прилепи, поели по пътя си в умиращата светлина.

Скоро и те щяха да бъдат принудени да се приберат, но все още не. Гневът й към Анета се бе изчерпал. На негово място се бе върнал един ужасен въпрос: „Знае ли той, че съм мъртва? И по-точно, че не съм мъртва? И ако знаеше, че още съм жива, дали все още щеше да ме обича? Ако знаеше къде съм, дали щеше да се опита да ме намери?“

— Ако той е тук, знаеш, че ще трябва по някакъв начин да се опитам да се свържа с него — изрече бавно сега тя. — Знаеш го, нали, Анета?

Но Анета не отговори. Силия се обърна и онова, което видя, я накара да скочи рязко на крака.

— Бързо! Някой да дойде бързо! — развика се тя и се втурна по посока на двореца и почти веднага пред нея се материализира група от по-старшите жени, които идваха да я посрещнат. Пътят им се осветяваше от слуги, които носеха факли. Забравяйки напълно правилата на харема, тя хукна към тях и завика:

— Анета… искам да кажа Айше… не е добре! Моля някой да й помогне…

Малката процесия се закова на място. Оглавяваше се от две от най-висшите сановнички на харема — господарката на робите и господарката на баните. Въпреки молбите на Силия за помощ те като че изобщо не чуваха какво им казва. Дори не погледнаха към Анета.

— Поздравления, Кая кадън, ти, която си гьозде! — започнаха напевно.

След това жените се поклониха ниско, но толкова ниско, че ръкавите на робите им изметоха прахта пред краката й.

— Султанът, нашият преславен падишах, Божията сянка на земята, е решил отново да ти окаже честта да те приеме тази вечер!

Осемнайсета глава

Истанбул

В наши дни

Беше рано следобед, когато Елизабет най-сетне напусна Топкапъ сарай. Пред Първия двор намери лесно такси и даде адреса на къщата за гости на Хадба. Но някъде по средата на моста Галата осъзна, че се чувства твърде неспокойна, за да се върне веднага в стаята си. Съвсем импулсивно се приведе към шофьора и попита на английски:

— Можете ли вместо това да ме закарате до парка „Йълдъз“?

Спомни си, че преди няколко дена Хадба й беше разказвала за този парк, който гледа към Босфора, и за малко кафене в него — павилион, известен като Малта Киоск, където всички жители на Истанбул ходели в неделя да пият чай. Но тогава тя се бе чувствала все още твърде летаргична и й беше твърде студено, за да усети намека.

Пътуването отне повече време, отколкото беше очаквала и когато най-сетне стигнаха до Йълдъз парк, облаците се бяха разнесли. Шофьорът на таксито я остави пред стените на парка, в подножието на един хълм, а разстоянието до павилиона тя трябваше да измине пеша.

От разказа на Хадба бе останала с впечатление за обикновена градска градина, но паркът „Йълдъз“ се оказа по-скоро гора. От двете страни на пътеката се извисяваха огромни дървета, чиито малко останали листа проблясваха в жълто като монети. Елизабет пое бързо по пътя, наслаждавайки се на сладката влажна миризма на горския въздух. По клоните крякаха чавки. Може би беше от гледката на ясното синьо небе след дни наред сивота или от усещането на слънцето по лицето й — не можеше да определи от какво — но беше изненадана от внезапната енергия, която я бе изпълнила, сякаш след дни на изтощение нещо дълбоко в нея, нещо твърдо и много горчиво бе започнало да се топи.

Павилионът се оказа барокова сграда от XIX век, обградена от дървета. Елизабет си поръча кафе и баклава и си хареса масичка на терасата — полукръг от мрамор, от която се отваряше гледка към парка и Босфора отдолу. По плочите пробягаха няколко есенни листа. Дори и под късното слънце павилионът имаше меланхоличното излъчване на извънсезонно място за развлечение. Вчера би паснал перфектно на настроението й, но днес, след посещението й в двореца и странните, пусти стаи на харема, беше различно. Докато Елизабет пиеше кафето си, усети, че я изпълва прилив на оптимизъм. Щеше да открие другия фрагмент от документа — в това беше сигурна, ако не тук, то тогава в Англия. Щеше да разбере какво се бе случило наистина със Силия Лампри.

В този момент повече от всичко на света й се искаше да може да разкаже на някого за преживяванията й в харема, но нямаше с кого да сподели. Дали да не звънне на Иви? Не, по-добре да изчака да се прибере в стаята си, защото сметката й за мобилния сигурно вече бе набъбнала до астрономически суми. Може би Хадба? Не, все още не й се искаше да си тръгва от павилиона. На терасата, където до този момент бе напълно сама, се бе появило турско семейство. Двамата седнаха далече от нея, в другия край на терасата. За един невероятен миг Елизабет се запита какво ли ще направят, ако отиде и седне при тях, и започне да им разказва историята на една робиня от елизабетинските времена.

Но не, не можеше да го направи. Отпусна назад глава, усмихна се на себе си и затвори очи, наслаждавайки се на слънцето, галещо кожата й. Все така със затворени очи очакваше в съзнанието й да се появи образът на Силия Лампри, но вместо това видя изоставените стаи в харема. Видя гниещите рогозки под килимите, покривалата на дивана и невидимите очертания на фигура, която сякаш току-що се бе надигнала оттам.

Елизабет сложи ръка в джоба си. Парченцето стъкло в синьо и бяло проблесна в ръката й. Талисман срещу уроки — това било, както й бе казала Берин. Предполагало се, че тези талисмани отпъждали лошите духове в харема. Всъщност носели се и сега, не ги ли е забелязала из цял Истанбул?

— Трябва ли да покажа това на някого? — бе попитала Елизабет.

— Разбира се, че не — бе отговорила Берин. — Това е евтино, дрънкулка от базара. Могат да бъдат открити навсякъде. Вероятно е паднало от чистачките — после бе изгледала изпитателно Елизабет. — Добре ли си?

— Защо питаш?

— Просто изглеждаш малко бледа, това е.

— О, нищо сериозно — бе отговорила Елизабет, обгръщайки с пръсти гладкото стъкълце. — Добре съм.

Седнала сега на терасата на павилиона, тя върна внимателно талисмана обратно в джоба си. Извади бележник и химикалка от чантата си и започна да си записва идеи, които й бяха хрумнали — мисли, въпроси, каквото й дойдеше в главата, оставяйки мисълта си да се плъзга, накъдето й се иска.

Силия Лампри — записа в началото на страницата. — Пол Пиндар. Корабокрушение. 90-те години на XVI век. „Това са четиристотин години, които ме отделят от тази история — помисли си тя, — макар че биха могли да бъдат и четири хиляди.“ И после пред собствените й очи набучил баща й на меча си, метнал го на вратата на кабината с щурвала — летеше ръката й по листа — и го съсякъл през цялото тяло…

Спря и остави химикалката си. После я вдигна и започна да удебелява главните букви. Значи ударът за Силия е бил двоен. Не само е била взета в плен, включително със зестрата в навечерието на собствения си брак, но и е станала свидетел на убийството на баща си. Елизабет се вторачи невиждащо в листа. Ами Пол Пиндар? Дали го е обичала? Тъгувала ли е за изгубената си любов, както тъгувам аз?

Елизабет тръсна глава и си наложи да върне мислите си на неутрална територия.

Най-важният въпрос бе: как изобщо е оцеляла историята на Силия? Наложи си да се концентрира. Възможно ли е тя да се е спасила, за да успее сама да разкаже историята си? Възможно ли е да се е събрала отново с Пол Пиндар и в крайна сметка да се е омъжила за него, да е отишла с него в Алепо, да му е родила деца…

„Речникът на националните биографии“, който съдържаше доста обширна статия за Пол Пиндар, не споменаваше нищо за наличието на съпруга, но това не доказваше, че не е имал такава. За името „Лампри“ нямаше нищо, разбира се. Беше ясно само едно — някой е знаел историята на Силия, при това достатъчно добре, за да я запише.

Продължи лениво да си драска по листа, запълвайки кръгчетата на цифрата 9 в годината 1599. Това е същата година, през която майсторът на органи Томас Далъм е представил чудесното си творение пред султана. Е, поне неговата история е оцеляла.

Елизабет извади многократно разлистваното си копие на дневника на Томас Далъм. В тази книга е разказът за един орган, отнесен на турския султан и други любопитни въпроси. В дневника се описваше пътешествието му до Константинопол на борда на търговския кораб „Хектор“, собственост на компанията „Левант“, и се разказваше как, след шестмесечно пътуване по море прекрасният подарък, от който зависели множество бъдещи търговски сделки, бил пристигнал почти изгнил от морската вода и как Далъм и хората му ходели всеки ден в двореца, за да го сглобят и възстановят. Описваше се и създалото се приятелство между него и стражите, и как един ден, когато султанът бил в летния си дворец, един от тях му позволил нещо по принцип забранено — да надникне в женското крило.

След като ми показа много други неща, на които се дивих, прекосихме малък квадратен двор, покрит с мрамор, и той ми посочи към решетка в стената, но ми направи знак, че самият той не може да се приближи до нея. Когато се приближих до решетката, стената се оказа много дебела и с дебели железни решетки и от двете страни, но през тази тук решетка аз видях трийсет от наложниците на великия господар, които си играеха с топка в друг двор. Когато ги зърнах за първи път, си помислих, че са млади мъже, но после видях, че косите им се разстилат надолу по гърбовете им, сплетени в долния край с нанизи от малки перли или с други красиви неща. Тогава разбрах, че са жени, и при това много красиви… Стоях толкова дълго да ги гледам, че онзи, който ми беше оказал тази добрина, започна много да ми се сърди. Нацупи се и започна да тропа с единия си крак, за да ме накара да се отдръпна оттам — нещо, което нямах никаква охота да сторя, защото тази гледка ми достави огромно удоволствие.

После се отдалечих оттам с този пазач и отидохме на мястото, където бяхме оставили моя драгоман или преводач, и аз казах на преводача си, че бях видял трийсет от наложниците на великия господар, но той ме посъветва в никакъв случай да не говоря за това, да не би някой турчин да ме чуе, защото, ако някои турци разберат, това може да означава смърт за онзи, който ми е показал жените. Обаче той не бе посмял да ги погледне. А аз ги гледах толкова дълго, но те не ме видяха, нито дори погледнаха към това място. Ако ме бяха видели, сигурно щяха да се приближат да ме погледнат и да ми се дивят така, както аз на тях, и да се чудят как съм дошъл при тях.

Елизабет остави листа и се опита да подреди мислите си. Приемало се е за даденост, че е невъзможно да се осъществи контакт с жените в харема на султана. Но дневникът на Томас Далъм доказваше, че женските крила са били по-достъпни, отколкото повече чужденци биха допуснали. Ако някой турчин обаче е научил за това приключение, това би могло да означава смърт и за майстора на органи, и за неговия страж, но изкушението да разкаже поне на английските си приятели вероятно е било неудържимо за горкия Далъм. На кого ли още е казал? Отмятайки отново глава назад, Елизабет притисна с ръка очите си. В съзнанието си отново виждаше дългите, покрити с плочки коридори на харема, стаята, в която бе намерила талисмана. Там имаше нещо озадачаващо, но какво? Започна отново да драска по листа си. Изведнъж отговорът изникна съвсем ясно в съзнанието й — мястото би трябвало да излъчва тъга, но нямаше нищо подобно. Тя беше чула тичащи стъпки. Смях.

Отпускайки се назад в стола си, Елизабет бутна бележника си настрани и изпъна лениво ръце над главата си. Мислите й все още бяха същински хаос, но незнайно защо това вече нямаше значение. Живей с хаоса. Кой го беше казал това? Научните проекти започваха винаги така. А тя имаше добро усещане за всичко това, добро предчувствие. Нещата щяха да станат ясни съвсем скоро, когато се сдобие с други факти. Мариус със сигурност би възроптал срещу методите й, използвани досега, би ги нарекъл твърде хаотични, твърде емоционални. „И какво от това?“ — каза си тя и сви рамене.

На терасата беше все още топло и Елизабет продължи да седи. Беше си изпила кафето, но не си беше изяла баклавата, което и направи, бавно и с наслада.

Не беше много сигурна какво я накара да се обърне, но когато погледна към двойката, седяща в другия край на терасата, нещо в тях, може би определена вцепененост, й подсказа, че те вероятно са я наблюдавали от известно време и именно погледите им са я накарали да се обърне. Само че този път не беше онази двойка, а мъж, който седеше съвсем сам.

Елизабет срещна за миг погледа на мъжа и бързо извърна очи, за да не разбере той, че тя го е видяла. Но той, разбира се, беше разбрал.

Чувствайки се като пълна глупачка, тя се вторачи право пред себе си. Беше си мислила, че е сама, бе се почувствала вдъхновена от комбинацията от слънце и самота, но сега, под погледа на този непознат, магията на открития павилион и въобще на целия следобед придоби някакъв друг нюанс. Беше време да си тръгва.

Но по някаква странна причина не го направи. Елизабет зачака, една част от нея уплашена, че непознатият ще направи опит да я заговори. Но той не го стори. „Защо да тръгвам веднага? — каза си тя. — Имам още едно парченце баклава!“

Елизабет изяде последното парченце баклава много бавно. Захаросаните корички залепнаха за устните й. „Може би трябва да използвам лъжица“ — каза си тя, но пръстите й изглеждаха най-доброто средство за ядене. Прокара палец по долната си устна и започна да ближе пръстите си един по един, бавно и внимателно. Знаеше, че той все още я наблюдава. „Но какво правиш, за бога?“ — прошепна едната част от нея на другата. Обаче тя не спря и не защото бе в състояние да го игнорира, а защото в погледа му имаше нещо, което го освобождаваше изцяло от предположението за нахалство. Той просто седеше и я гледаше с чувство на… Какво? Одобрение и възхита? Да, нещо подобно. Балсам за наранената й душа. Слънчев лъч след дни на студ и на дъжд.

„Но това е абсурдно! — прошепна отново онзи досаден глас в нея. — Той е напълно непознат!“ А другият глас в нея просто подметна: „Че какво от това? И без това повече няма да го видя“.

За един дълъг, сюрреалистичен миг тя знаеше, че той знае, че тя знае, че той я наблюдава. А после, изведнъж, на Елизабет й писна. Лапна последната хапка от баклавата и, без да се обръща назад, грабна чантата си и пое надолу по хълма.

Деветнайсета глава

Константинопол

2 септември 1599 година, през нощта

Когато приготвяха Силия за втори път да се срещне със султана, вече нямаше карийе Лала, която да я упои, нямаше опиум, който да замъгли ума й, да блокира спомените й или да помогне на сладката й плът — изложена на показ подобно на захарните произведения на Карю — да забрави за униженията, изсипвани отгоре й.

Беше ли утеха фактът, че не е сама?

Както и преди, тя бе отведена с всички церемонии в покоите на султана. Само че този път с нея имаше и друга, друга, която също беше гьозде. Двете заедно, с ароматизираните си бедра и неоформени гърди, минаха заедно с придружителите си през двора на валиде султан, за да се срещнат отново с групата на евнусите.

Силия измина заедно с процесията целия път по Златния коридор до покоите на султана, но там я очакваше нова изненада. Този път не останаха в самата спалня, но бяха отведени до нея в малка съседна стаичка, от която се излизаше, както предположи Силия, в частната градина на султана. Двама евнуси вървяха напред с някакъв голям предмет — ниска масичка или платформа, която поставиха в центъра на стаята, а след това покриха бавно с килим.

Начело на главната процесия вървеше заместникът на главния черен евнух — Сюлейман ага. Докато предишния път в упоеното си състояние Силия не видя почти нищо, а след това помнеше още по-малко, този път беше в състояние на изострено съзнание. Дори по стандартите на дворцовите евнуси Сюлейман ага, с неговото грозно лице и висящ корем, беше истинска гротеска. Тя забеляза как, докато сваляше ризата от раменете й, очите му се плъзнаха по голите й гърди, усети меките му и влажни като сурово тесто ръце върху раменете си. Бузите му бяха някак си едновременно издути и хлътнали, без косъмче, като на бебе. Устата му висеше отпуснато, разкривайки неестествено розови венци и език. Беше толкова близо до него, че тя можеше да го надуши — да усети вонята на стара кожа и смрадта от наскоро ядено месо. Силия усети, че устата й се изпълва с горчива слюнка от отвращение.

Двете момичета бяха подредени една до друга на платформата, а после, след една нагла инструкция да не мърдат от мястото си, Сюлейман ага и евнусите изчезнаха и те останаха сами.

Първоначално Силия не позна съществото, което седеше голо до нея. Момичето беше слабо и определено кльощаво в сравнение с добре гледаното тяло на Силия, с дребно, издължено лице и високите скули на черкезка, но, както забеляза Силия с изненада, изобщо не беше красива. Лицето й беше агресивно обикновено, кожата й — груба и толкова бледа, че сякаш цветът е бил изсмукан със сила от нея, подобно на растение, което е расло в изба или между камъни. Единственото интересно нещо в нея бяха очите й. Бяха бледокафяви, но толкова бледи, че бяха почти златисти, обрамчени с пясъчноруси мигли.

Когато тя видя, че Силия я гледа втренчено, очите й се свиха подозрително и тя подхвърли:

— Какво си ме зяпнала?

Тонът й беше толкова нагъл, че Силия го усети като плесница. А после си спомни.

— Хей, почакай! Знам къде съм те виждала преди! — извика. — Беше този следобед, с хасеки султан! Ти си една от прислужниците на Гюлай хасеки, една от онези, които ни донесоха плодове! — как би могла да забрави това лице? В това момиче имаше нещо особено, нещо неоформено, нещо животинско, което бе накарало Силия още тогава да потръпне от ужас.

— Е, но вече не съм нейна прислужница!

— Искаш да кажеш, че вече не си прислужница на хасеки султан! — поправи я хладно Силия.

В продължение на няколко секунди момичето се вторачи в Силия със златистите си, нахални очи. Накрая сви рамене и отсече:

— Онази глупачка! — и толкова.

За миг Силия бе твърде слисана, за да каже каквото и да е. В харема се държеше толкова много на изисканото поведение и изящния език, че макар и от няколко месеца тук, тя се бе научила да гледа на всяко отклонение от безмилостните правила на учтивостта, дори в по-неформални ситуации, като на шокиращо нарушение на етикета.

Въпреки че вечерта й се бе сторила доста топла, в малката стаичка изведнъж беше станало много хладно, почти студено. Усети, че потреперва. Загледа се под арката към спалнята на султана, но там всичко си беше така, както преди — осветената от свещи стая беше тиха, по тавана пълзяха странни сенки.

— Изглеждаш различно — рече по едно време на момичето.

— О, така ли? — изсумтя саркастично тя. — Ти също.

Този път тя дори не си направи труда да погледне към Силия, а просто изви гръб в дъга, очевидно напълно свикнала с голотата си.

— Как ти е името?

— Съвсем скоро ще разбереш.

— Аз съм Кая. За теб — Кая кадън — продължи с равен тон Силия, без да сваля очи от момичето. А после попита: — На колко си години? Тринайсет? Четиринайсет?

— Откъде да знам? — сви рамене то. — Във всеки случай съм по-млада от хасеки, но пък и тя вече е стара, на повече от двайсет е. По-млада съм и от теб, между другото. Точно такива ги обича той, нали? Млада плът.

— Може би — отбеляза Силия, все така загледана замислено в нея. — А може би не.

Обгърна с ръце тялото си, опитвайки се да се стопли. Бедрата й и въобще целите й крака бяха замръзнали.

— Но защо е толкова студено тук? — извика и шляпна раменете си, които бяха започнали да посиняват.

— Искаш да кажеш, че не си забелязала? — момичето продължаваше да извива гръб, напред-назад, напред-назад, като цирков артист, подготвящ се за номера си.

— Какво да съм забелязала?

— На какво сме седнали.

Силия пъхна ръка под килима, но веднага я измъкна, сякаш се беше опарила.

— Лед! Господи, та ние седим върху леден блок!

Забелязвайки изражението на Силия, момичето се усмихна за първи път, което донякъде оживи дребното й животинско личице.

— Е, госпожице Голяма работа, ти май наистина не знаеш, а? Аз може и да не съм хубава като теб, но той все пак няма да гледа лицето ми, нали? — и изгледа Силия с неприкрита злоба. — Погледни ме! Виждаш ли? Кожа, бяла кожа! — приведе се към Силия и следващите й думи прозвучаха като съскане: — Колкото по-студена, толкова по-бяла! Защото точно това харесва той!

„Естествено! — каза си Силия. — Как можах да не забележа!“ Под светлината на свещите кожата на момичето светеше ослепително, със синкавобялото на снега. Силия сведе очи към собственото си голо тяло. Беше й толкова студено, че кожата й бе станала почти прозрачна. Забеляза сините вени по гърдите си, по вътрешностите на бедрата си, по целите си крака. Разбира се.

— Значи затова съм била избрана! — възкликна на глас. — Хасеки също!

— Е, да. Валиде пробва с теб, но от теб не ставаше нищо. Всички чухме за опиума — допълни момичето и се изсмя, но смехът й беше по-скоро като цвилене на кон.

— Как така сте чули за това?

— Просто така — сви рамене момичето. — Всички чухме. Това е.

— Всички вие? Не мисля! — отсече Силия и впи сурово очи в момичето. Може би беше от студа, но установи, че вече мислеше съвсем ясно. — Смятам, че имаш предвид себе си. И че ти знаеш нещо, което не трябва да знаеш!

Още едно изцвилване, но този път пясъчните й мигли потрепнаха.

— Кой казва, че не трябва да знам?

— Как би могъл един слуга изобщо да знае такива работи?! Кажи ми веднага, карийе! — отсече рязко Силия.

— Сети се сама!

— Не се тревожи, ще се сетя! — Силия погледна ръцете си. Трепереше, но по-скоро от гняв, отколкото от студ.

— Май си студена, Кая кадън.

— Да, но не колкото теб!

Силия забеляза със задоволство, че устните на момичето бяха почти сини. Беше спряла да извива гърба си и сега бе прегърнала коленете си с ръце. Цялото й тяло се бе напрегнало да се опита да спре треперенето.

— Но той скоро ще дойде и когато дойде, ще предпочете мен! — отсече момичето.

— Откъде си толкова сигурна? — Силия вече стискаше зъби, за да не им позволи да тракат.

— Защото знам какво да правя. Гледала съм го с онази глупачка Гюлай! — изрече момичето и изгледа победоносно Силия. — Слушай, вече са пред вратата!

А после, докато Силия я гледаше, малката грозница разтвори крака, още по-безсрамно разтвори гладко избръснатите си срамни устни и пъхна пръсти вътре. Бавно и внимателно извади оттам малък предмет. Предметът беше кръгъл и черен, със същия размер и форма като таблетките опиум, които Силия беше взела.

— Какво е това?

— Ще видиш! — изсмя се дрезгаво тя. — Ти не си единствената, която знае как да получава помощ от карийе Лала!

Момичето не погълна таблетката, а я постави внимателно под езика си. После пъхна отново два пръста във вагината си и разнесе соковете оттам зад ушите и по устните си. И през цялото това време гледаше злобно Силия и по устните й играеше презрителна усмивка.

— Отвратително нещо са това мъжете, не мислиш ли? — бе единственото, което каза.

* * *

Когато султанът най-сетне влезе в покоите си, двете момичета бяха слезли от ледената платформа и се бяха проснали по очи пред него. След това Силия щеше да си спомня колко сковани и неподвижни са били краката й и изгарящия огън в пръстите на краката и ръцете й, когато кръвта бе тръгнала отново по вените. Не бе посмяла да вдигне очи обаче и затова доскоро чу, отколкото видя неговото разочарование.

— Какво е това? Не съм искал вас!

Неловка тишина.

А после:

— Къде е Гюлай?

Пак тишина, а после Силия чу как момичето изрича твърдо:

— Гюлай хасеки е неразположена, султане мой. Моли за вашето разбиране! Нейно величество валиде султан, която мисли неспирно за вашето удоволствие и отмора, реши да изпрати вместо нея нас.

Твърдият студен под се впиваше безмилостно в челото и коленете на Силия. Не й беше даден сигнал да се изправи, затова си стоеше така, както беше, със задник във въздуха. Изминаха няколко дълги минути. С периферното си зрение забеляза, че една от плочките под носа й е леко олющена. Съзерцаваше тази плочка като че ли цяла вечност. А после, когато все така нищо не стана, извърна леко глава и забеляза, че макар и неканено, момичето се бе изправило и сега седеше на колене пред султана.

Сякаш за да прикрие голотата си, момичето беше поставило дясната си ръка пред себе си и бе подхванало с нея лявата си гърда — жест, който означаваше едновременно покорство и покана. Гърдите й бяха големи за тънкото й тяло, широките и плоски зърна се бяха втвърдили до две твърди точки от студа. Султанът не казваше нищо, но докато Силия гледаше, той направи крачка към момичето. В този момент устните на момичето се разтвориха лекичко и то изрече:

— Ааах!

Беше почти като въздишка. После се залюля към него, като че ли не можеше да се държи на колене, след което срамежливо се дръпна назад. Клепките й потрепнаха свенливо.

— Не те ли познавам? — когато султанът заговори, на Силия й се стори странно да чуе отново мъжки глас след толкова много време. — Ти си Ханза, нали? Малката Ханза!

Момичето не каза нищо, но Силия забеляза странните му очи да проблясват, тъмни като злато под светлината на свещите.

„Но как изобщо може да те гледа! Ти си толкова грозна!“ — бе единственото, което успя да си помисли. Но още докато си го мислеше, султанът направи още една крачка към нея.

— Хааа… — издиша момичето и докато го правеше, Силия я видя как прокарва бавно език по устните си и ги навлажнява, така че те започват да блестят под пламъците на свещите.

Внезапно в стаята се възцари гробна тишина. Единственото, което Силия чуваше, беше дишането на Ханза и собственото си сърце.

Все така простряна на пода, Силия едва дишаше, но никой не я заговори, а тя не смееше да седне, без да са й разрешили, затова внимателно изви глава настрани. Сега виждаше другото момиче, Ханза доста по-добре. Виждаше я как държи тялото си — тяло, което бе изглеждало толкова незначително, толкова кльощаво в сравнение с нейното — като деликатна цветна пъпка, и как кожата й, все още синкава от студа, сияеше като белите рози в нощната градина.

Дори да й беше студено, не даваше никакви признаци за това. Султанът се взираше в нея и затова Ханза най-сетне се осмели да му отвърне на погледа. Очите им се срещнаха.

— Ааах… — със странно ридание тя отметна назад глава, сякаш е била ударена.

— Не се страхувай! — каза той.

Но както Силия забеляза, тази мисъл очевидно му се нравеше. Вече стоеше близо до Ханза, робата му висеше отворена и падаща свободно от двете му страни. Колкото повече се взираше в момичето, толкова повече тя се опитваше да се отдръпне от него, въртейки се първо наляво, а после надясно, като насекомо върху карфица.

— Нека те погледна!

Ханза отново се завъртя, като че искаше да скрие голотата си от погледа му, но междувременно му предложи на показ перфектно бялото си рамо, снежнобелия си врат и гърлото си. Като танцьорка, помисли си Силия, или като кучка, която се подчинява на куче.

Разкъсвана между любопитството и страха, тя затвори очи, а после побърза да ги отвори. Какво би трябвало да прави сега? Какво се очакваше от нея — да стои или да си излезе? Видя го как сваля ръката на Ханза от гърдата й. Момичето се опита да го спре, като го пляскаше и дращеше, но той я сграбчи за ръката и стисна здраво, приковавайки я към себе си, докато с навлажнения си пръст започна бавно да кръжи около зърното й.

Ханза въздъхна и се люшна към него, отпускайки се покорно на гърдите му. Той се приведе, за да целуне врата й, но после се поколеба и подуши мястото зад ухото й.

— Ела веднага в другата спалня! — изрече с внезапно одрезгавял глас. — Ти също, Сънливке — направи знак на Силия. — И вземи се покрий с нещо, защото ще настинеш!

Значи той в крайна сметка я помнеше. Тя усети как ръката му я докосва нежно по бузата. Пръстите му бяха меки и от тях се носеше аромат на смирна.

Леглото на султана беше точно такова, каквото го помнеше Силия — диван с балдахин, покрит с драперии, дамаски и кадифета, със завивки, бродирани със сребро и златни лалета, повечето от тях обшити с кожи. Под светлината на свещите цветовете им проблясваха като ята насекоми. Останалата част от стаята, включително огромният, приличащ на катедрала купол над главите им, тънеше в мрак.

Силия метна една от кожените завивки върху раменете си и приклекна в долната част на леглото. Без да бъде молена, Ханза се опъна в средата на дивана. И тя също грабна една от кожените завивки и я метна с наслада на раменете си, потривайки бузи в кожата. Изглеждаше напълно в свои води, без капчица страх.

— Е, малка Ханза, готова ли си за мен?

Той вече беше коленичил на леглото пред нея. Момичето придърпа завивката по-плътно върху раменете си и го изгледа с присвити очи. А после, бавно и целенасочено, поклати глава.

— Не, султане мой!

— Смееш да откажеш на своя султан? — и за огромно изумление на Силия той пак се засмя, сякаш беше доволен от отговора й. После, с нетърпеливо движение, свали робата от раменете си. — Е, ще видим тая работа! — и се престори, че се приближава към нея, но тя отново се отдръпна назад. Той се хвърли отгоре й и докато тя се гърчеше, той я сграбчи за глезена и я дръпна грубо към себе си.

— Не толкова бързо! — изрече тя, докато той грухтеше от усилието. Звук на голям мъж. Като диво прасе, подгонило трюфел.

Силия гледаше, докато султанът обърна с усилия Ханза по гръб, приковавайки едната й ръка над главата й. Тя продължи да се бори, да се хвърля, замахна към него, издраска лицето му с нокти, докато той не прикова и другата й ръка. Приклещена в капан, тя надигна белия си врат към него и изведнъж застина. И двамата дишаха тежко, а той се бе вторачил в лицето й. Силия го видя как застива, плъзгайки нос по врата и устните й, като че ли искаше още веднъж да вдиша парфюма й, тайните сокове, които бяха засъхнали там.

— Да не би да са ти дали нещо?

Тя поклати глава.

— Наистина ли? — Силия го видя как прокарва пръст по гърлото й. Ханза не отговори. Вместо това внезапно надигна глава и облиза устата му с език.

Той се засмя тихичко.

— Значи си готова за мен, а? — гласът му беше станал много нисък. — Няма да боли… поне не много.

— Не! — в последен опит за измъкване Ханза продължи театъра с дърпането, но той беше твърде силен за нея. И тя се отпусна под него с въздишка.

Силия се стегна и стомахът й се сви при мисълта за онова, което предстоеше.

— Е, ако искаш да взема нея, а? — и султанът кимна по посока на Силия, която продължаваше да седи на колене в края на леглото.

— Не, султане мой — поклати глава Ханза. Ридание или усмивка бе онова, което Силия усети в гласа й? — Вземи мен!

После хвана ръката му и я пъхна между краката си, насочвайки пръстите му към вагината си, където той започна да я гали, а тя — да стене и да се гърчи.

С ново изгрухтяване той проникна в нея. Всичко свърши много бързо. Силия чу как Ханза извиква, а само няколко секунди по-късно султанът слезе от нея.

Облече робата си.

— Чакайте тук! — инструктира и двете. — Евнусите скоро ще дойдат, за да ви ескортират — и потупа разсеяно Ханза по рамото. — Ти ми достави удоволствие, малка Ханза. Агата ще те запише в книгата.

А после, без да поглежда назад, изчезна.

Силия продължаваше да си седи все така на колене в долната част на леглото. Тогава Ханза се обърна към нея:

— Е, няма ли да ме поздравиш, а? — сви колене и ги обгърна с ръцете си. — Вече трябва да ме наричаш кадън.

— Поздравления, Ханза кадън! — пауза, а после Силия бавно допълни: — Ти имаш ли изобщо някакъв срам?

— Срам ли? Че защо? — очите й проблясваха под играещите пламъци на свещите. Изведнъж стана много млада, почти дете насред огромното легло. — Той избра мен! И вече ти няма да бъдеш хасеки!

— Султанът може да има много фаворитки, но си има само една хасеки, а тази позиция, както добре знаеш, вече е заета — заговори бавно Силия, сякаш обясняваше на дете.

Ханза я дари с една от своите хищни, животински усмивки и изтърси:

— Не за дълго.

— Какво искаш да кажеш?

— Скоро ще разбереш.

Слезе от леглото и се насочи към плато с дребни медени сладки, което беше оставено на масичката. Изглежда, че изобщо не й пукаше от голотата й.

— Ти не си ли гладна? — попита, докато тъпчеше устата си с една от сладките и облизваше пръсти. — Наричат тези сладки „Женски зърна“ — изкиска се. — Ето, заповядай!

Силия махна с ръка за отказ и попита директно:

— Кой те е учил?

— Какво да ме е учил?

— На всичко това. Да доставяш удоволствие на султана по този начин.

— Казах ти, гледах — отговори Ханза, докато продължаваше да ближе пръстите си.

— Не ти вярвам. Никой не може да научи подобни неща само с гледане!

— Имаш предвид всичките онези „ох“ и „ах“ ли? — изкиска се Ханза, имитирайки през смях себе си. После се завъртя на пръсти из стаята, опиянена от преживяното. — Добре тогава, ще ти кажа, Кая кадън — подвикна през рамо. — Беше господарката на робите в Рагуса.

— Рагуса ли?

— Да. Защо си толкова изненадана? Валиде много харесва хората от Рагуса.

Силия се вторачи мълчаливо в нея.

— И с малко помощ от карийе Лала, разбира се — допълни Ханза, спря да се върти и си взе нов сладкиш. Бузите й бяха поруменели. — О, да! Лала ще бъде първата, която ще възнаградя, когато стана хасеки!

Внезапно Силия се изпълни с безпокойство.

— Значи това ти разправя тя, така ли?

— Карийе Лала не ми е казвала нищо. Само ми даде едно лекарство, точно както е дала и на теб — пак се изкиска. — Нарече го „сърбежът“…

— Нямам предвид нея — прекъсна я Силия. — Говоря за валиде. Това ли ти разправя валиде? Че можеш да бъдеш следващата хасеки!

— Нямам представа за какво говориш.

— Мисля, че имаш… — започна Силия, но после се сети за нещо. — Евнусите ще бъдат тук всеки момент, за да ни отведат. Казаха ли ти какво да правиш? Имам предвид за кръвта.

— Каква кръв?

— Ами кръв. Нали се сещаш? След първия път с мъж ти трябва… Нормално е да има кръв, нали? Трябва да им я покажеш. Хасан ага не ти ли каза? О, забравих, че него го няма тук! — възкликна Силия и сложи ръка на устата си. — Не ми казвай, че са забравили!

Настъпи неловка тишина.

— Кръв? — повтори тихо Ханза.

Пак тишина.

— Няма кръв, нали?

— Няма.

И изведнъж пълното с енергия момиче се промени.

— Какво ще правя сега, кадън? — приседна, подобно на кльощаво дребно врабче, на ръба на леглото, до Силия. — Какво ще ми сторят? Помогни ми, кадън! — падна на колене пред нея. — Моля те!

Силия мислеше бързо.

— Намери ми някаква кърпа! — сред завивките напипа кърпата, която беше захвърлила Ханза. — Сега трябва да се порежеш някъде. С това — виж!

На пода до леглото, където го беше оставил, се виждаше коланът на султана. Към него беше прикрепена кама. Извитото й острие беше изработено от злато, инкрустирано с брилянти. Дръжката беше направена от три големи смарагда. Силия извади острието и го пробва. Въпреки че камата беше церемониална, беше достатъчно остра, за да свърши работа.

— Ето! — подаде я на момичето. — Използвай това!

— Не, не мога! — дръпна се уплашено Ханза.

— Трябва! — подкани я Силия. — Хайде, бързо, нямаме много време!

— Не мога!

— Не бъди глупачка!

— Моля те, направи го ти! — извика момичето и я погледна ужасено.

— Кой, аз?!

— Да, не разбираш ли? — Ханза вече плачеше. — Не мога да скрия порязване! Те ще го намерят. И ще разберат какво съм направила — пред вратата на покоите се чуха стъпки. — Моля те, никога няма да забравя, че си ми помогнала, никога! Обещавам!

Нямаше време за мислене, Силия грабна камата и насочи острието към китката си.

— Не, не там! Под мишницата! — подкани я Ханза. — Там няма да си личи толкова много!

Силия вдигна ръка и нагласи острието на ножа срещу кожата си. После спря.

— Но защо да го правя, Ханза? Дай ми една добра причина защо трябва да те защитя!

— Моля те! Никога няма да забравя, че си ми помогнала, никога! Обещавам! — простена Ханза и подбели ужасено очи. — Ти не разбираш! Ще отрежат ръцете и краката ми, ще избодат очите ми, ще ме сложат в чувал и ще ме удавят в Босфора!

— И какво от това? — отбеляза Силия с присвити очи. После провери острието на камата срещу пръста си. Но защо наистина да помага на Ханза? Не я ли научи на нещо преживяното от последните няколко дена? Ханза би й забила нож в гърба при първа възможност, това беше повече от ясно.

Долавяйки колебанието й, Ханза се престори, че иска да издърпа камата от ръцете й, но Силия беше бърза. Вдигна камата високо, далече от обсега на момичето.

— Дай ми я! — изхлипа Ханза. — Ще ти кажа за опиума…

— Това не е достатъчно — евнусите вече бяха пред вратата. — Както казах, за това мога да се сетя и сама… — но преди да успее да довърши изречението, Ханза изтърси нещо, което накара Силия да се закове на място. — Какво каза? Я повтори!

— Портата на птичарника. Казах, че ще ти намеря ключ за Портата на птичарника!

И за първи път през тази нощ очите им се срещнаха. Нямаше време за въпроси. Силия чу някакъв рев — бушуването на кръвта в ушите си.

— Обещаваш ли?

Ханза сведе обляното си в пот чело и прошепна:

— Заклевам се в живота си!

В паузата, която последва, се чу скърцане и вратите към покоите на султана се разтвориха. Силия бързо заби върха на камата под мишницата си. Момичето й подаде кърпата и двете заедно видяха как три капки кръв паднаха върху белия лен.

Двайсета глава

Константинопол

3 септември 1599 година, на сутринта

— Все още не мога да повярвам, че си знаела, че са тук!

— Да.

— И през цялото време си знаела! Че след всичкото това време английското посолство продължава да съществува!

— Въобразявам ли си, или вече водихме този разговор! Казах, че съжалявам!

Анета лежеше в леглото си — дюшек, поставен директно на пода, в спалното помещение, което споделяше с още дванайсет къзлар[19]. Въпреки че вече бе започнала отново да заприличва на себе си, все още беше бледа и не направи никакъв опит да стане.

Силия коленичи на твърдия дървен под до нея.

— Обаче ти знаеш не само че в града е пристигнал английски кораб с даровете на компанията „Левант“ за султана, а че са изпратили някакво негово копие — доколкото разбирам, от захар — точно тук, в двореца — за да не възбужда любопитството на прислугата, която я чакаше в коридора отвън, Силия говореше много тихо. — А сега твърдят, че същият този кораб е отровил Хасан ага!

— Защо все още ме измъчваш заради това, а? — простена тихо Анета. — Всъщност опитах се да ти кажа. Няколко пъти си мислех да ти кажа. Просто реших, че е по-добре, ако…

— По-добре е да не знам, така ли?

— Да, тъпачке! По-добре е да не знаеше! — просъска приятелката й. — Защото погледни се сега!

— Но сега вече знам! — отсече Силия и се отпусна на петите си. — И ти знаеш какво означава това, нали?

— Не го казвай!

— Означава, че Пол може да е тук!

— Дори не си го помисляй!

— Но аз си го мисля! — простена Силия. Скрила лице в ръцете си, тя не забеляза съжалението, изписано по лицето на Анета. — Как да не си мисля? Ден и нощ, докато вървя и докато спя, където и да отида, той е там, до рамото ми, в сънищата ми! — притисна с пръсти очите си, за да може хладината им да облекчи горещината на клепачите й. — Казваш, че те измъчвам, но аз ти казвам, Анета, че аз съм тази, която се мъчи — притисна с ръка мястото под ребрата си, където болката се бе върнала десетократно. — Спомняш ли си, че беше едва вчера, когато ти ме попита: той знае ли, че си мъртва? И аз се изсмях, защото изглеждаше странно за казване, но сега, сега единственото, за което мога да мисля, е: трябва да намеря начин да го уведомя, че не съм мъртва! Че съм тук! Че съм жива! Не знам как, Анета, но трябва да…

— Знам какво си мислиш.

— Не, не знаеш — поклати глава Силия.

— Мислиш си, че ако той знаеше, че си тук, щеше да дойде да те вземе.

Първоначално Силия не й отговори. Погледът й се стрелна притеснено по посока на вратата. А после започна да говори, но този път много бързо:

— Всъщност, Анета, мисля, че може и да има начин…

— Не! — прекъсна я ядосано Анета. — Няма да слушам това! — запуши с ръце ушите си. — Да не би да искаш да удавят и двете ни?!

— Ако просто мога да го видя, Анета… — погледна я жалостиво Силия. — Това е единственото, което искам! Баща ми е мъртъв и никога повече няма да го видя. Но ако можех просто да видя Пол, един последен път, бих могла да издържа всичко това тук. Бих могла да издържа всичко на този свят!

Огледа стаята, която някога споделяше с приятелката си — помещение без прозорци на втория етаж в най-новото крило на харема, от което се излизаше в двора на банята. Въпреки че нямаше никакви мебели, с изключение на двата боядисани шкафа в двата края, където през деня се поставяха дюшеците и завивките на момичетата, стаята излъчваше познатия чист аромат на прясно отсечено дърво.

— И за теб е добре да се подготвиш — въздъхна. — Имам усещането, че съвсем скоро ще бъда обратно тук, при теб.

— Горката Силия! — надигна се бавно Анета на възглавниците си. Изглеждаше много бледа.

— О, не ме съжалявай! Повярвай ми, наистина предпочитам да се върна обратно при теб! Твърде много ме наблюдават, твърде много се грижат за мен — нямаш представа какво е! — постави ръка на гърлото си. — Имам чувството, че изсмукват всичкия въздух от тялото ми. Дори когато казах, че идвам при теб да те видя, изпратиха заедно с мен три прислужници! — пак се огледа. От коридора отвън се дочуха гласовете на жените, които я чакаха. — Никога не мога да остана сама. Всичко, което правя, дори и най-дребното, се докладва на валиде султан — прошепна, отново притискайки с ръка мястото под ребрата си. — Шпионират ме, даже в този момент!

— Какво те кара да си мислиш така? — смръщи се Анета. — Кой те шпионира?

— Шпионите на валиде! Хасеки ми го каза. Нарече ги „Славеите“!

— Славеите ли? Каква глупост! Просто се е опитвала да те подплаши, нищо повече — Анета постави изнемощялата си ръка върху рамото на приятелката си. — Но какво ти е сторила тази жена? Преди да те докопа, ти никога не си била такава!

— Не, не е вярно! — тръсна глава Силия и обеците й звъннаха. — Ти не разбираш! Тя се опитва да ми помогне! — примигна бързо няколко пъти. — Ако наистина искаш да знаеш, човекът, който най-много ме плаши, е Ханза!

— Коя е Ханза?

— Ханза. Довчера беше една от слугините на хасеки — отговори Силия. — Обаче снощи стана една от наложниците на султана.

— Искаш да кажеш, че той… — внезапно заинтригувана, тя се опита да седне. — И с двете ви?!

— Да, и с двете ни. Но го направи само с нея.

— О, гъсчице! — съчувствена пауза. — Съжалявам.

— По-добре недей! „Млада красива девственица за този дебел старец“ — помниш ли, че ми го каза? Е, точно такова беше. Сигурна съм, защото бях принудена да гледам.

— Ти си гледала? — от гърлото на Анета се опита да избликне смях. — Извинявай! — сложи ръка на устата си. — Как изглежда тази Ханза?

— Не се смей! Тя е точно толкова лоша, колкото хасеки е добра! Но за щастие не толкова умна, за колкото самата тя се смята!

След това Силия й разказа за кръвта и кърпичката.

— Мадона! — възкликна удивено Анета. — Но откъде, за бога, си знаела за това?

— Не знаех. Измислих си го — когато зърна изражението на приятелката си, Силия си позволи една крива усмивка. — Не ме гледай така! Нещо, което хасеки ми подметна, ме накара да си кажа: „Ето ни сега тук, в самата сърцевина на нещата, но никой никога не ни казва нищо! Особено на низшите момичета, на така наречените къзлар. Всичко е само подмятания и предположения, слухове и контраслухове, повечето от които неверни. И колкото по-високо по стълбицата се качваш, толкова по-зле става. Така, след известно време, вече и ти не знаеш какво да мислиш.“ Така осъзнах, че ще се наложи сама да открия някои неща. Ти винаги си била много добра в тази работа, Анета, но аз — не. Имам чувството, че през цялото това време съм живяла в някакъв сън! — пак притисна очи с пръстите си. — Господи, колко съм уморена!

— И какво точно ти каза тази Ханза? Трябва да е било много добро за теб, за да спасиш мизерната й кожа!

— Да, беше — кимна Силия и се приведе към нея. — Можеш ли да пазиш тайна?

— Знаеш, че мога.

— Не беше нещо, което ми е казала.

— Тогава какво? Това изражение на лицето ти започва да ме притеснява!

— Даде ми това! — и от джоба си Силия извади ключ.

— За какво е? — размърда се притеснено под завивките Анета.

— За Портата на птичарника. Това е една от старите порти, която извежда от крилото на харема в Третия двор. Напоследък почти не се използва. Хасеки султан ми каза, че английските майстори са били оставени да сглобят подаръка за султана точно зад тази порта, а и аз самата съм ги чувала да работят. Така че, нали схващаш, ако просто мога да…

— Откъде е знаела? — прекъсна я отново и този път напълно безцеремонно Анета.

— Коя, хасеки ли?

— Не хасеки, естествено. Ханза! Ти запита ли се изобщо откъде Ханза е знаела, че ти проявяваш интерес към Портата на птичарника?

— Нямам представа. Сигурно е подслушвала, когато Гюлай ми каза за английските търговци — сви рамене Силия. — Не знам и не ме интересува!

— А би трябвало да те интересува! — простена Анета, чието чело отново се обля в пот. — Не виждаш ли? Те са по следите ти, тоест по нашите следи!

— Какво искаш да кажеш? — смотолеви Силия.

— Искам да кажа, че са се досетили за връзката ти със захарния кораб!

— Глупости! Ако са мислели, че аз имам нещо общо с него, досега все някой щеше да ми каже!

— Но точно в това е въпросът, не разбираш ли? — очите на Анета се превърнаха в тъмни кухини. — Точно така правят нещата тук! — очите й се стрелнаха към вратата. — Наблюдават! Наблюдават и чакат!

— Чакат какво?

— Чакат теб. Да направиш грешна стъпка!

— Може, но не ми пука! — отвърна безразсъдно Силия. — Това е моят шанс, а друг няма да имам! Не разбираш ли? — очите й се напълниха със сълзи. — Те са тук, всеки ден, само че от другата страна на портата!

— Не, не трябва да го правиш! — отсече остро Анета.

— Но защо да не го правя?

— Просто не трябва, това е. Моля те! Ще убият и двете ни! Не трябва да правиш нищо, което ще те свърже с английските търговци!

В продължение на няколко дълги секунди двете момичета просто стояха и се гледаха.

Постепенно гърдите на Силия се изпълниха с лошо предчувствие.

— Какво не е наред, Анета? — попита бавно.

— Аз не съм наред! — изхлипа Анета, обърна се на другата страна и затвори очи. — Онази жена, онази вещица, тя ме е омагьосала, не виждаш ли?

— Не бъди глупачка! Знаеш, че не е вярно! — изсъска Силия и нетърпеливо разтърси рамото й. — Тя просто те е уплашила, нищо повече. Ако продължаваш така, може би наистина ще се разболееш!

— Но не виждаш ли? — в ъгълчетата на устата й избиха капчици пяна. — Аз наистина съм болна!

Може би беше вярно. Кожата й бе станала пепелява и имаше някакъв мазен блясък. Това напомняше нещо на Силия и едва сега тя се сети какво.

— Виждала съм те в такова състояние и преди, нали? Точно след като откриха главния черен евнух — рече. — Когато го откриха, ти плака. Тогава не те разбрах. Но сега виждам, че ти не си болна, Анета, а си много уплашена!

— Не е вярно!

— От какво си уплашена?

— Не мога да ти кажа!

— Напротив, можеш! — тонът на Силия стана умолителен. — И трябва да ми кажеш!

— Не мога! Ще ме намразиш!

— Не бъди глупава! Хайде, нямаме много време! Всеки момент ще дойдат за мен!

— Съжалявам, всичко е по моя вина! — от очите на Анета рукнаха сълзи. — И това наистина е уроки! Ти не разбираш! — в гласа й вече се усещаше истерична нотка. — Така те ме наказват!

— Да, права си, не разбирам — поклати грубо глава Силия. — Как така те наказват? Аз съм тази, която шпионират! Защо някой ще иска да прави подобно нещо на теб?

— Защото бях там!

Отвън два гълъба, които кълвяха семена из двора, се вдигнаха уплашено и крилете им изсвистяха в неподвижния въздух.

— Била си там?

— Да! Бях там, когато главният черен евнух беше отровен! — гласът на Анета се превърна в едва доловим шепот. — Те не ме видяха. Мислеха си, че е котката. Те не ме видяха — преглътна уплашено, — обаче той ме видя!

Главата на Силия се завъртя. Значи ето защо Анета се разтревожи толкова много, когато го откриха. В това поне вече имаше някакъв смисъл. Но какво, за бога, е правила там? Значи болно е не тялото на Анета, а умът й. Ужасът й от Хасан ага е толкова голям, че самата тя е започнала да вехне.

— Значи Хасан ага знае, че си била там? Сигурна ли си?

— Така мисля. Тогава реших, че е мъртъв. Но после… после… не беше мъртъв. И сега не е. А после… О, Силия! — вече плачеше съвсем сериозно. — После го намериха, а сега, както изглежда, той ще живее! И ако наистина ме е видял, ще си помисли, че аз имам нещо общо с това — изведнъж млъкна и очите й се превърнаха в два бездънни мрачни кладенеца насред изпитото й лице. — Те знаят, че с теб дойдохме заедно тук!

— Но какво общо има това със случилото се сега? — изгледа я слисано Силия.

— Това е другото нещо, което трябваше да ти кажа. Захарният кораб, онзи, за когото мислят, че е отровил Хасан ага — той изобщо не беше копие на английския търговски кораб в пристанището тук. Беше копие на кораба на баща ти, гъсчице! Абсолютно копие на кораба „Силия“!

Двайсет и първа глава

Истанбул

В наши дни

Следващият ден настъпи със студ и отново сиво небе. Елизабет се събуди с добро настроение, изненадана да установи, че бе спала непробудно през цялата нощ. Половинка таблетка за сън лежеше недокосната на нощното й шкафче. Усещаше тялото си топло, меко и порозовяло от съня. Отпусна се във възглавниците си, загледана в небето отвън. Имаше нещо различно, нещо се бе променило. Все още сънена, протегна ръка, за да включи мобилния си телефон и да провери за съобщения — както винаги, от Мариус нямаше нито едно. Само кратък есемес от Иви, който трябва да е бил изпратен предишната вечер: „Лека нощ, скъпа! Утре ще говорим“.

Мариус не й бе звънял през нощта, не мислеше за нея, не я умоляваше да промени решението си. Но тази сутрин по някаква неясна причина чувството на празнота, което бе свикнала да долавя всяка сутрин на събуждане, не се върна.

Даде си сметка, че не бе сънувала Мариус, а турчина, когото бе зърнала предишния ден в Малта Киоск. Мисълта за него продължаваше да витае в подсъзнанието й с еротичен привкус.

* * *

Тази сутрин Елизабет бе последна на масата за закуска. Останалите гости — старата американка с тюрбана, френският професор и режисьорът — бяха почти приключили, когато тя се появи. Взе си кафе и кифличка със сладко от рози и се качи на горния етаж, където седна под една от палмите в саксии. Старият грамофон свиреше руски маршове. Елизабет извади от чантата си лист и химикалка и докато ядеше, започна да пише друго писмо до Иви.

Отново здравей, скъпа Иви! Толкова съжалявам за последното си мрачно послание! Ти си права — аз вероятно съм последният човек на света, който наистина пише писма, но без теб тук няма с кого да си говоря, нали разбираш? Кой друг би ме търпял да му рева за Мариус? Но пък мисля, че писането на писма е по-евтино от психотерапия. (А кой знае, може би някой ден някой историк или бъдещ докторант ще ми благодари — казват, че имейлите никога не изчезват, но лично аз никога не съм вярвала на това. Къде отиват тогава? Къде ги съхраняват? На микрочип? Или просто се носят из етера? Като знам колко трудно е да се открият ръкописи на хартия, чудя се как някой някога би могъл да намери нанобит!).

Във връзка с това, засега нямам нищо ново относно наратива за Лампри. Читателската ми карта за Босфорския университет е готова, но все още чакам разрешението да огледам държавните архиви — засега по този въпрос нищо. Ако Силия Лампри се бе сетила да напише поне едно-две писма, представи си каква помощ би било това за нас сега…

Елизабет облиза лепкавото сладко от пръстите си и обърна листа на другата страна. За какво да разкаже на Иви? За сутринта, прекарана в пустите лабиринти на харема, или за „другия любопитен въпрос“ на Томас Далъм? Или може би по-добре за Малта Киоск? За момент ръката й застина над листа.

Другите гости в хотела стават все по-странни и по-странни. Двама от руснаците, които изглеждаха като търговци на бели робини, се оказаха оперни певци, поканени тук от конгреса на Турската комунистическа партия. Американката с тюрбана — същинска Анджела Лансбъри[20] — е писателка, или поне така твърди тя. Това ми го каза Хадба — собственичката на къщата за гости. А тя конкретно е най-странната от всички — винаги носи черно и има лице на монахиня, като същевременно незнайно как успява да изглежда като мадам в стар парижки бордей — и по някаква неясна причина ме е взела под крилото си. Може би възнамерява да ме продаде на търговците на бели робини…

Тук си представи автоматично есемес отговора на Иви: „Сигурно се шегуваш, ние сме твърде стари за тази най-зла участ“. Елизабет се усмихна. Минаваше двайсет и осем. А тогава на колко години е трябвало да бъдеш, за да станеш робиня? На тринайсет, четиринайсет — повечето са били съвсем малки наистина. Силия Лампри вероятно е била по-голяма, щом вече е била сгодена, когато е попаднала в плен. Но останалите? Те са били просто деца. Дали Берин е права, че са били доброволни участници в тази система? Какво са могли изобщо да знаят на тези години за любовта, а и за секса? Е, май точно в това е бил смисълът — от тях не се е очаквало да знаят нищо за тези неща, не се е очаквало да имат собствени нужди и желания, а само да бъдат моделирани според онова, което са очаквали останалите от тях. Звучеше почти успокоително… Елизабет си спомни за Мариус и въздъхна.

Старият грамофон изскърца и спря, и в стаята се възцари необичайна тишина. Мисълта на Елизабет се зарея нанякъде. Продължаваше да чака появата на познатото чувство за ужас в стомаха си, но за нейна изненада това не стана. А снощи тя бе сънувала не Мариус, а друг мъж, напълно непознат. Колко странно — опитваше се да си спомни подробностите от съня си, но в мига, в който се опита да го изкара в съзнанието си, той се разсея като дим. Единственото, което остана от него, бе някакво неясно чувство за… Какво?

За топлота. Не, за напрежение.

— Елизабет? — това беше Хадба. — Както виждам, днес няма да ходиш до библиотеката. Може ли да седна до теб?

И без да чака отговор, тя се настани до нея и с елегантните си пръсти напъха една от цигарите си в цигарето от слонова кост.

— Ще изпратя момчето долу за още кафе.

Щракна с пръсти към Рашид и изрече нещо на турски. После отново обърна красивите си, очертани с черна линия очи към Елизабет.

— Това време е просто унищожително! — потрепери и се загърна по-плътно с бродирания със златна нишка дебел шал. — Мисля, че днес за теб е прекрасен ден да отидеш в хамама!

— Ами, мислех днес да си организирам бележките… — започна Елизабет, но после зърна решителния поглед на собственичката на хотела и млъкна.

— Не, Елизабет! — имаше навика да изрича името й така, сякаш го изпяваше. После тръсна два пъти цигарето си в подлакътника на фотьойла. Пепелта се разлетя и оформи малка сива локвичка на пода до нея. — Трябва да се грижиш за себе си! А не го правиш. Защо? Виж се само, винаги меланхолична! — и изгледа гостенката си между гъстите си мигли. Пристигна момчето с кафето. Хадба не толкова пое чашката си от него, а по-скоро я прие като дар.

— Благодаря ти, но всъщност… наистина имам много работа… — започна да си търси извинения Елизабет.

— Не казвай такова нещо, Елизабет! Тази сграда е на Синан[21]! Толкова е красива! Трябва да я видиш, много ще ти хареса! — миниатюрната кафена чашка на Хадба, не по-голяма от напръстник, изтрака върху чинийката. — Рашид ще те заведе! — отсече.

* * *

Придружавана от момчето, Елизабет хвана автобуса, който минаваше по моста „Галата“ и отвеждаше в квартал „Султанахмед“. Оттам хванаха трамвая до Изгорената колона близо до Големия пазар. Когато слязоха от трамвая, Рашид посочи една врата в невзрачна на вид сграда, покрита отвън с телефонни жици и табели на магазини.

— Тук ли? — погледна го неуверено Елизабет.

— Евет… да — кимна момчето. — Хамам — и я дари с една от лъчезарните си усмивки.

Хамамът имаше две части — вляво беше за мъжете, а вдясно, по-малката част, беше за жените. Елизабет бе отведена в тясна съблекалня, където й дадоха шкафче с две изтъркани сини кърпи и чифт пластмасови чехли на петна. Не изглеждаше особено обещаващо. За процедурите тук отговаряха няколко жени с дълги поли и вдигнати коси, покрити с цветни шалчета. Те не обръщаха никакво внимание на шепата туристи, които се бяха появили след Елизабет — група изпаднали европейски студенти, защитаващи се от студа с дънки и грозни сиви суичъри — а стояха и си говореха шумно. Наоколо цареше атмосфера на безгрижна леност, както и лека миризма на мухъл.

След необещаващото шкафче Елизабет се оказа напълно неподготвена за красотата на помещението, в което пристъпи. Над нея се извисяваше едно голямо кубе, поддържано от четири по-малки. Под тях, на дванайсет места, имаше поредици от мраморни ниши, всяка от тях съдържаща малък фонтан във формата на раковина. Не толкова помещение, колкото архитектура на чистото пространство, перфектно в своята простота.

Придържайки неловко миниатюрната хавлиена кърпа около кръста си, Елизабет пристъпи в банята. В центъра имаше плоча от бял мрамор, на която вече лежаха по корем четири жени. Светлината беше мъглива, перлена от парата. Елизабет не виждаше лицата им само телата им. Едната все още имаше хавлия около бедрата си, но другите три си бяха хвърлили кърпите. Лежаха почти неподвижно. Някои от тях от време на време си казваха тихо по нещичко. Елизабет приседна на ръба на плочата и почти веднага скочи на крака — мраморът беше горещ, почти парещ. Но тя свали кърпата си, постла я върху плочата и легна върху нея.

След градския шум тук беше много спокойно и приятно. Някои от жените — всички бяха европейки, в това тя бе напълно сигурна, чужденки като нея — си говореха тихичко. После влязоха и момичетата — германка и холандка, които се събличаха по същото време като Елизабет. В началото само се кискаха и се опитваха да се прикрият със символичните кърпи, но накрая и те се предадоха на всеобщото безразличие и отпуснатост.

Колко красиви са тези момичета, помисли си Елизабет, изумена от мисълта си. Всички тези жени са абсолютно красиви! В съблекалнята бяха изглеждали толкова обикновени, с безлични лица и несъразмерни тела в дънките и широките суичъри. На улицата никой не би погледнал тези момичета втори път, но сега голотата им ги беше трансформирала.

Едно тъмнокосо момиче, което Елизабет бе забелязала точно зад себе си на опашката, влезе и зае мястото на плочата до нея. В съблекалнята то бе изглеждало ниско и закръглено, с мазна коса, вдигната на грозна опашка. Но сега, легнало голо насред пълната с пара баня, с коса, разстлана по раменете, тя изглеждаше напълно друга. Елизабет забеляза колко перфектна и гладка е кожата й и колко приятни са еротичната пухкавост и симетрията на непокритите й крака. Но за да не я притесни, обърна глава на другата страна.

В хамама вече имаше към двайсет жени. Докато лежеше, Елизабет забеляза и други детайли. Симетрията на лопатките на едно от телата, красивите гърди, изящните кости на челюстта и на раменете. Чифт перфектни малки крачета.

„Господи, виж се само! Престани!“ Смеейки се на себе си, Елизабет се обърна по гръб и се вторачи в купола на тавана. Беше пронизан с малки процепи във формата на слънца и луни, през които нахлуваше дневната светлина — дори унилата сива светлина на днешния ден. Тялото й се изпълни с чувство на неизразимо удоволствие. Значи го е правил Синан, нали? Нали така й беше казала Хадба?

Затвори очи, опитвайки се да си спомни различни дати от този период, но вместо това в главата й нахлу споменът за непознатия, когото бе видяла в Малта Киоск. С леко раздразнение тя отвори очи, като че ли за да избута тази мисъл назад. „Не бъди смешна! Той не е твой тип!“ Спомняше си го добре — едър мъж, не дебел, но доста едър. Мъж с присъствие. И при мисълта за него една още по-мощна мисъл се промъкна неканена в ума й — ами ако той можеше да ме види сега? — следвана веднага от толкова силен еротичен залп, че й се наложи да затаи дъх.

Към нея се приближи една от жените с шарените кърпи на главата. Хвана Елизабет за рамото и без да говори, я поведе към един от фонтаните във формата на раковина. С пламнали бузи Елизабет я последва послушно. Жената й направи знак да седне на стъпалото до фонтана. Първо започна да я залива с големи количества вода, а след това да я търка бързо с дебела кесия за баня.

Жената работеше бързо, движенията й бяха отривисти до грубост. Вдигна ръцете на Елизабет и една по една изтърка подмишниците й, тялото й, гърдите й и корема й. Когато Елизабет се опита да й помогне, тя пусна рязко ръцете й край тялото й и хвана главата й, като че ли беше ядосана, докато Елизабет не започна да се подчинява на неизречените й команди и да стои неподвижна и послушна.

Де да можеше да ме види той сега! Този път Елизабет си позволи да се задържи малко по-дълго на тази приятна мисъл. Представи си погледа му върху нея, онзи изумителен, еротичен поглед… И в този момент за неин голям срам бе отново разтърсена от желанието. Господи, какво ми става? Едва не се разсмя на този абсурд, на тази своя друга, разблудна същност.

Жената вече бе започнала да й мие косата. Водата струеше над нея на блестящи дъги. Падаше върху очите и ушите й, прилепвайки косата й за гърба на дълги черни кичури. Усети пръстите на жената върху скалпа си, а после главата й бе дръпната назад толкова силно, че тя примигна. Остри нокти започнаха да търкат главата й, но на моменти толкова силно, че беше почти болезнено. А после, след още няколко обилни заливания с вода, жената изчезна.

Леко трепереща, Елизабет се върна обратно в съблекалнята.

Двайсет и втора глава

Константинопол

3 септември 1599 година, вечерта

Хасан ага, главният черен евнух, ще живее! Новината обиколи за миг Къщата на щастието. Дворцовите лекари — не само белият евнух от дворцовото училище, но и личният лекар на султана Мойсей Хамон — най-сетне бяха обявили, че болният е извън опасност. Някои говореха за чудо, други за сънищата на валиде султан, които имала преди възстановяването му, и за ризата талисман, която тя била поръчала да направят за него — дивно нещо, покрито не само със свещени стихове от Корана, но и със странни числа и символи, изписани с чисто злато.

Прислужниците на Силия й донесоха вестта, че се гласи тържество в Голямата зала. Евнусите разправяха, че наскоро в града била пристигнала чисто женска трупа от акробати и жонгльори — циганки от Тесалоники, които бързо се превърнали в последната мода за харемите — големи и малки — по Босфора и Златния рог. А сега самата валиде султан ги била поканила за представление.

Тази вечер, докато се отправяше заедно с останалите жени към залата, разделяща женското крило от покоите на султана, Силия веднага усети промяната в атмосферата. Имаше нещо различно, нещо ново. Лошото предчувствие, което бе изпълвало всеки двор и всеки коридор през последните няколко дена, си беше заминало. На негово място се бяха настанили жизнерадост и усещане за лекота. „Де да можех и аз да изпитвам същото!“ — помисли си Силия. Без да поглежда нито наляво, нито надясно, Силия вървеше по коридорите, следвана от придружителките си. Но въпреки че очите й бяха фиксирани сериозно към земята, сърцето и умът й бяха в пламъци.

Пол наистина беше тук, в Константинопол — в това вече беше напълно сигурна. Кой друг, освен Джон Карю би могъл да изработи такова точно копие на кораба „Силия“?! А където беше Карю, беше и Пол. Но защо? Тази мисъл не й даваше мира. Какво би могло да означава това? Знак ли беше? Възможно ли бе те да знаеха, че тя е тук? Силия моментално пропъди тази мисъл. Не биха могли да знаят, не беше възможно. Пол я мислеше за мъртва. За потънала заедно с кораба, за удавена.

Но сега тя вече знаеше, че няма друг избор — каквото и да казваше Анета, тя беше длъжна да ги накара да разберат истината. На врата й, скрит под дрехите й, висеше ключът за Портата на птичарника. При мисълта за него, при мисълта за онова, което трябваше да стори, тя усети толкова силно пробождане в гърдите си, че се залюля и едва не се блъсна в стената.

— Внимавайте, Кая кадън! — извика една от жените зад нея и я хвана.

— О, няма нищо. Просто пантофката ми нещо…

Бързо се овладя. Не трябваше да им позволява да виждат, не трябваше да им позволява да се досещат какво чувства, какво знае. Една непредпазлива дума или дори поглед биха могли да я издадат. Наблюдават те, винаги. Сега вече го знаеше.

Пристигнаха в Голямата зала.

Тъй като не беше получила никакво официално обявление за промяна на положението си, Силия се настани на дългата, покрита с възглавници платформа близо до дивана на валиде, в лявата част на залата — диван, който беше почетно място, запазено само за жените с най-висок ранг в харема. До нея се подредиха четирите лични прислужници на валиде султан — Гюлбахар, Турхан, Фатма и още едно момиче, чието име тя не знаеше и което временно заместваше Анета, докато се оправи. До тях имаше място за по-старите сановнички, всичките подредени в строг йерархичен ред. След самата валиде идваше управителката на харема, следвана от господарките на момичетата, на банята, на кафето и на прическата. Някои от децата на султана — принцесите и дори част от малките принцове, които бяха достатъчно невръстни, за да живеят все още в женското крило, бяха отведени от придружителките си на места от другата страна на дивана на Сафийе султан. За случая беше пристигнала дори една от собствените дъщери на валиде — Фатма, заедно с децата си и собствената си свита.

Покрай стените на залата бяха запалени кандилници и помещението беше изпълнено с прекрасен аромат. Във всеки от четирите ъгъла бяха поставени сини и бели вази с рози, лалета и водопади от портокалови цветове и жасмин. От мраморните ниши в стените шуртяха фонтани. До дивана на валиде султан имаше малък басейн, върху чиято повърхност бяха разпръснати листа от мускусни рози, смесени с поставени в миниатюрни лодчици свещички, чиито пламъчета се отразяваха в бледозелената вода.

Едва на този етап в залата бяха допуснати по-младите момичета, новопристигналите и обикновените къзлар, насочвани в изрядни колони от господарката на момичетата и нейните заместнички към местата им срещу дивана на валиде, в другия край на залата.

В празнични дни като днешния строгите правила, които ръководеха всеки аспект от живота в харема, се позабравяха, даже правилото за мълчание. Необичайният звук от собствените им гласове (които в обичайния случай се чуваха по-рядко и от гласа на мъж, все още не изгубил своите колионе, както казваше Анета) действаше на насъбралите се в залата жени като наркотик. Бузите на всички бяха поруменели от вълнение. Всяка говореше със своята съседка. И всяка от тях, дори най-младите, някои от които на не повече от осем-девет години, беше с най-скъпите си труфила. Коприни, надиплени на кръгове, воали или на полумесеци, брокати, избродирани със златни и сребърни нишки, кадифета, обшити с лалета и каскади от листа, проблясваха в светлината на свещите. Шлейфове, шапчици и воали от прозирна златиста тъкан бяха прихванати със скъпоценни камъни, всеки от които по-голям от другия — сини и жълти топази, червеното на граната и халцедона, зеленото на малахита, нефрита и смарагда; опали и лунни камъни, и нанизи от перли, омекотявани и затопляни от кожите на жените. Всяка от тях, даже карийе Лала, най-скромната и най-стара помощник-господарка, която зае мястото си точно пред Силия на долните стъпала на платформата на валиде, си имаше някакъв скъпоценен камък, с който да се похвали.

Първите няколко пъти, когато Силия беше виждала всички жени заедно по този начин, бе дотолкова зашеметена от спектакъла, че не можеше да прави нищо друго, освен да седи и да зяпа. А сега този парад й бе почти безразличен. Дали някой я наблюдаваше, някой, когото не очакваше? Огледа бавно тълпата. Македонката от банята, нейната помощничка — грузинката, голямата няма господарка на прическата, чието лице беше колкото широко, толкова и дълго, с огромните зъби, които проблясваха като бели надгробни камъни… В залата настъпи раздвижване, когато евнусите донесоха Хасан ага — главния черен евнух — на носилката му. Когато зърна отново гигантската планина от черна плът, останала непокътната от преживяното, Силия усети как сърцето й претупва. Как изобщо Ханза се бе сдобила с ключа, който сега висеше тайно на нейния врат? Силия беше твърде уплашена, за да пита, а сега го усещаше като горещ червен въглен, прогарящ кожата й.

Когато Гюлбахар сложи ръка на рамото й, Силия подскочи като ударена.

— Мислиш ли, че тя ще дойде? — прошепна в ухото й.

— Коя? — погледна я неразбиращо Силия.

— Гюлай, разбира се.

Гюлбахар посочи към позлатения балдахин в далечния край на залата. Под балдахина стоеше тронът, на който сядаше султанът, когато решеше да дойде. В подножието на трона бе поставена малка възглавничка — почетното място на хасеки султан.

— Защо да не дойде? — попита Силия.

— Казват, че е била изместена от Ханза — отбеляза Гюлбахар и изгледа изпитателно Силия.

— Какво? — възкликна ужасена Силия. — Толкова скоро?

— Той я извикал отново, ако не знаеш. Този следобед.

— Разбирам — кимна Силия и се огледа, но не виждаше никъде Ханза. — И къде е тогава тя?

Но преди да успеят да си кажат каквото и да било повече, големите врати откъм страната на султанските покои се отвориха и в залата се възцари напрегната тишина. Ескортирана от Сюлейман ага и други трима евнуси, се появи Гюлай хасеки.

Беше облечена в рокля от синьо кадифе със сребърни кръгове, под която имаше туника и шалвари от златоткан плат. А върху шапчицата й, горната част на роклята й и дори на шлейфа й имаше толкова брилянти, колкото Силия не беше виждала през целия си живот. Хасеки премина съвсем бавно през прага, прекоси цялата зала и се насочи към мястото си под златния балдахин. Обърна се, огледа всички жени, а след това внимателно приседна на възглавничката в подножието на трона на султана.

След една шумна, колективна въздишка на облекчение жените отново възобновиха разговорите си. Силия огледа жените и после насочи погледа си към Гюлай. Но дори и да я бе различила сред тълпата, хасеки не даде никакъв знак.

Да, хасеки султан беше права — предположения, слухове, клюки. „Живеем с тях, защото нямаме нищо друго“ — каза си Силия. Преди атмосферата в Голямата зала беше като преди започването на пиеса, както в театър „Завесата“ или новия театър „Розата“ в Лондон, където баща й я бе водил понякога. Но сега — Силия потрепери, оглеждайки бляскавия манекен, който стоеше далечен и неподвижен под златния балдахин на султана — сега това бе заприличало по-скоро на залагане на капани за мечки, отколкото на пиеса.

Хрумна й една мисъл и тя се обърна към Гюлбахар:

— Къде седи старата фаворитка на султана? Не мисля, че някога съм я виждала.

— Имаш предвид Хандан кадън ли? Майката на принц Ахмед?

— Да, Хандан. Мисля, че така се казваше.

— Тя никога не идва тук — сви рамене Гюлбахар. — Вече не. И не мисля, че някой я вижда, освен валиде султан.

Някъде откъм дъното на коридора до тях достигнаха звуците от загряването на акробатичната трупа — далечен тътен на барабани, жалостивият глас на свирка. И в този момент залата отново онемя, и този път тишината беше по-дълбока и гробовна отпреди. Всички се изправиха на крака. Никой не смееше дори да си поеме дъх, когато вратите в двата края на залата се отвориха едновременно. От входа към харема се появи валиде султан, а от противоположната страна — самият султан. Срещнаха се точно в средата на залата, където султанът поздрави майка си, след което заеха местата си.

Едва тогава Силия зърна Ханза. Беше се промъкнала незабелязано след валиде и сега се приближи, за да заеме мястото си до Силия. Около тънкото й вратле имаше огърлица от скъпоценни камъни, на ушите й блестяха два диаманта във формата на круша — очевидно плячката от следобедния й труд. На фона на бледото дребно личице на Ханза камъните изглеждаха абсурдно, почти безвкусно, като евтините боклуци, които продаваха за бедните на пазара. Изражението й беше толкова отровно, че още неизречен, поздравът на Силия секна в гърлото й.

Сега, когато всички бяха заели мястото си, представлението започна. Първи дойдоха музикантите и се настаниха върху рогозките на пода — една жена свиреше на цимбали, друга — на мандолина, трета — на свирка, а четвъртата носеше две малки барабанчета. Непосредствено след тях, с подскоци и превъртания, се появи трупата на акробатите — странни, варварски изглеждащи създания, с тъмна кожа и мазна черна коса, която всички носеха спусната по раменете им. Носеха къси, прилепнали по телата им жакети, които оставяха раменете и ръцете им голи, и странна дреха, приличаща на панталон, изработена от фин памук, която при бедрата се издуваше, а от коленете надолу прилепваше по краката им. Някои вървяха на ръцете си, други се премятаха назад, извивайки гърбовете си в чудати форми, други обикаляха наоколо с колела.

Най-младите акробати бяха две момиченца на не повече от шест-седем години. Най-възрастната, която беше и водачка на трупата, беше здрава жена с гърди като буре, носеща червена лента през главата си. При сигнала, даден от барабаните, тя изпъна раменете си и една по една, жените скочиха отгоре й, докато накрая не се събраха шест във формата на пирамида. Цимбалите засвириха. Краката на жената с червената лента на главата потрепериха, но някак си тя направи три крачки напред в залата. Барабаните отново забиха и двете момиченца се втурнаха напред, скочиха върху пирамидата, заизкачваха се като маймунки и се настаниха на самия връх на това човешко дърво. Цимбалите отново засвириха. Акробатите протегнаха ръце и при дадения от музикантите сигнал водачката им направи още три крачки по посока на трона на султана. Кожата й блестеше, вените на дебелия й като на бик врат се издуха от напрежение, но тя не се предаде. Ново барабанене и една по една жените заскачаха обратно на пода така леко, както се бяха покачили, приземявайки се безшумно на краката си, сякаш не бяха по-тежки от листенца на рози. И от нищото двете малки момиченца извадиха две червени рози. Коленичиха пред султана и поставиха цветята в краката му.

Представлението продължи. Акробатичните номера бяха последвани от бърза поредица номера — баланс, жонглиране, огъване на телата. Жените от харема — и старите, и младите, стояха като хипнотизирани от спектакъла. Дори Хасан ага, зяпнал от изумление, седеше неподвижно на възглавниците си. Само Силия не можеше да се концентрира. При толкова много жени, събрани на едно място, и топлината от свещите в залата беше станало толкова задушно, че Силия имаше чувството, че й прилошава. Но не смееше да се изправи, не смееше да привлича внимание към себе си с подобно грубо нарушение на етикета, въобще с нищо, което би могло да намекне за вътрешната й болка. Сложи ръка на гърдите си и напипа успокояващите очертания на ключа с веригата на гърдите й. Наложи си да играе ролята на нищо не виждащата и нищо не знаещата карийе, която беше само допреди няколко дена. „Съвсем скоро, скъпи мой, обещавам ти! — каза си тя, опитвайки се трескаво да си спомни тембъра на гласа на Пол. — Съвсем скоро!“

Освен нея самата имаше само още един човек, който не беше напълно погълнат от номерата на акробатичната трупа. Ханза зяпаше единствено султана. Или поне така си помисли първоначално Силия. След това осъзна, че Ханза не гледа султана. Гледа хасеки.

Ханза се бе вторачила толкова настървено в Гюлай хасеки, че Силия се зачуди как е възможно фаворитката да не усеща силата на тези странни бледи очи върху себе си. Дори и да я усещаше обаче, тя не даваше никакъв знак. Гюлай гледаше представлението толкова съсредоточено, колкото и останалите — или поне така изглеждаше. След няколко секунди наблюдение обаче Силия забеляза, че от време на време погледът й пробягва към дивана на валиде, а после отново се връща, като че ли търси някого.

— Изглежда добре, не мислиш ли? — не можа да устои Силия да не прошепне на Ханза. — Имам предвид хасеки.

— Но какво прави все още тук? — изписка тихичко Ханза и от устата й излезе някакъв странен котешки звук. Изглеждаше обзета от някакво силно чувство — ярост, разочарование? Беше трудно да се каже.

— Че къде другаде да бъде? — подметна Силия, наслаждавайки се на нещастието на момичето. В крайна сметка ключът вече беше у нея и Ханза не можеше да й стори нищичко. — Да не си мислиш, че там трябва да седиш ти? Ако си въобразяваш това, значи си глупачка, че и по-лошо от глупачка!

Ала Ханза не отвърна нищичко.

Великанката с червена лента на главата излезе сама на сцената. Около нея имаше множество предмети — голямо гърне от вида, в който съхраняваха масло, няколко дебели цепеници, редица гюлета с различни размери, някои от тях вързани на вериги. След като завърза кожени ленти около китките си, а след това и дебела кожена броня около кръста си, тя започна да жонглира с цепениците, балансирайки ги на главата си, после на челото си, след това на брадичката си и накрая на зъбите си.

Султанът се приведе, за да каже нещо на хасеки, което я накара да се обърне към него с усмивка. „Но как въобще го понася?“ — запита се Силия. Въпреки скъпоценните камъни и блестящите си одежди от разстояние той изглеждаше съвсем обикновен мъж, със сипаничава кожа, дълга руса брада и дебел корем. Ханза до нея потрепери.

Силната жена вече жонглираше с две гюлета, вдигайки ги във въздуха с ръце, набръчкани и мазолести като стара кожа. Капчици пот от челото й полетяха във въздуха — Силия ги видя как проблясват под пламъците на свещите. Султанът отново се наведе към хасеки и този път й поднесе една от червените рози, които бяха оставени в краката му. Другата изпрати на майка си, валиде султан. Силия зачака реакцията на Ханза, но такава нямаше. Минаха още няколко минути, докато тя осъзнае, че мястото до нея е празно. Ханза беше изчезнала.

— Къде отиде тя? — извърна се деликатно Силия към Гюлбахар, която стоеше точно зад нея.

— Ханза ли? Не знам — прошепна прислужницата. — Излезе преди няколко минути. И още по-добре, бих казала. Заради нея обаче се надявам валиде да не я е видяла!

Силия постави ръка на врата си — едва дишаше.

— Добре ли си, кадън! — сложи ръка Гюлбахар на рамото на Силия. — Изглеждаш странно.

— Добре съм. Просто… тук стана малко горещо, това е — отговори Силия, опитвайки се да овладее дишането си. А после, преди да успее да се спре, изтърси: — Имам лошо предчувствие за тази особа, Гюлбахар.

— За тази дребна змия в тревата ли? — присви презрително устни главната прислужница на валиде. — Не се притеснявай! Всички имаме лошо предчувствие за нея!

— Но това е повече от предчувствие — допълни Силия и се огледа, опитвайки се да отгатне накъде ли е заминала Ханза. — Намислила е нещо, Гюлбахар, помни ми думата!

— Че какво толкова може да направи? — сви презрително рамене Гюлбахар. — Ако питаш мен, вече е достатъчно загазила само с напускането си без разрешение. Тя се ужасява от валиде — знам го, защото съм ги виждала заедно — Гюлбахар се изсмя тихичко. — Като заек и змия са. Не се тревожи, няма да посмее да стори нищичко! Просто се наслаждавай на представлението, Кая!

Валиде султан. Ама разбира се! Вероятно тя е ключът към всичко това, нали? Някой със сигурност бе напълнил главата на Ханза с идеи за това колко лесно би било да измести хасеки в очите на султана — идеи, които на всяка друга жена биха прозвучали напълно абсурдно. Пък и кой друг би могъл да бъде толкова убедителен? „Би трябвало да се сетя по-рано — помисли си Силия. — В крайна сметка тя опита същото и с мен, при това само преди няколко дена!“

Извърна поглед към валиде и за пореден път се изненада колко дребна беше всъщност. Сафийе султан седеше на дивана си, наместила елегантното си тяло между възглавниците, пъхнала единия си крак под него, подпряла брадичка на едната си ръка. Робата, която носеше тази вечер, беше от най-пищната червена дамаска със златно бродирана горна част. Бижутата й бяха неизброими, дългата й коса беше сплетена със златни верижки, от които висяха перли. Колко ослепителна беше тя! И колко опасна! Достоен съперник на Ханза.

В ръката си Сафийе султан държеше розата, която султанът й беше изпратил — мускусна роза, толкова тъмночервена, че беше почти черна — и я въртеше между пръстите си. Подобно на всички останали и тя наблюдаваше с интерес акробатичната трупа, като от време на време се обръщаше към дъщеря си, принцеса Фатма, която седеше до нея. От време на време се привеждаше, за да помирише розата. Поведението й беше безгрижно, но в нея имаше нещо, което… Силия се опита да открие подходящата дума. Концентрирана? Наблюдателна? „Ти все още ни наблюдаваш — помисли си Силия. — Всяка една от нас, дори сега.“ Какво й беше казала Анета? Наблюдават и чакат, точно това правят тук. И тогава Силия осъзна, че валиде е очаквала Ханза да излезе.

Великанката беше приключила с номерата си и мястото й в центъра на залата бе заето от друг член на трупата, който не се бе появявал до този момент — жена с гробовно лице, покрито с бял тебешир като някой Пиеро. За разлика от останалите тази жена не носеше панталони, а чудата роба, изработена от материя на ярки ивици, с обемна пола и ръкави. Всеки шев бе допълнен със сребърни пайети. Когато вървеше, все едно се плъзгаше на колела по пода.

Навън вече беше паднал мрак и лампите бяха запалени. Празничната атмосфера, създадена от акробатите и силната жена, бе заменена от тягостно мълчание. В тишината белоликата, подобна на Пиеро жена, обикаляше бавно залата. Робата й проблясваше, сякаш бе направена от лед. И докато се движеше, след нея се материализираха като по чудо разни предмети: пера, цветя и плодове — нарове, смокини и ябълки. Излизаха от гънките на робата й, иззад ушите й и от ръкавите й. От всяка от прислужниците на валиде тя взе по една бродирана кърпичка, набутвайки ги една по една в свития си юмрук, след което ги измъкна, но вече магически завързани с една дълга копринена верига. Иззад ухото на една от малките принцеси извади две яйца, които хвърли във въздуха и ги накара да изчезнат, а след това да се материализират отново в скута на най-малкото дете, но под формата на две писукащи пиленца. Покланяйки се ниско пред султана, магьосницата насочи поглед към Гюлай хасеки, която седеше до него на възглавничката си. Султанът даде позволението си и хасеки се изправи на крака и пристъпи в центъра на залата. Музикантите, които до този момент бяха мълчали, изведнъж избухнаха в хорово изпълнение. Тържествено биене на барабан и всички видяха как вратите откъм страната на харема се отварят. Всички се обърнаха в очакване към тях, но не се случи нищо — очевидно това не беше част от номера. И кой друг да се втурне изведнъж пред тях, освен малката Ханза.

Ханза, с накривена шапчица и бледо като смъртта лице. В ръката си държеше някакво пакетче.

— Вижте! — извика и вдигна пакетчето. — Гюлай хасеки е! Тя го е сторила!

Мъртвешка тишина обгърна залата. Хасеки пребледня, но остана неподвижна до белоликата магьосница. Силия я видя как се присяга към гривната си със сините маниста — нейният талисман, като че ли тя би могла по някакъв начин да я защити. Сафийе султан вече също се бе изправила, но стоеше на място.

Когато Ханза си даде сметка, че всички гледат към нея, изведнъж стана напълно обзета от паника. Разтърси пакетчето и от него изпадна нещо и се приземи тихо на пода. Тя го вдигна — листче хартия със символи и числа, написани със синьо и златно мастило.

— Виждате ли? Хороскоп! Аз го открих! Беше скрит в стаята й!

Все така гробна тишина.

— Не искате ли да знаете на кого е този хороскоп? На него е! — и посочи към Хасан ага. — За главния черен евнух! Това е магия, дяволска работа! Хасеки е искала да знае кога той ще умре… — гласът на Ханза, неестествено писклив, отекваше в безмълвната зала. В ъгълчетата на устните й се появиха капчици слюнка. — Не разбирате ли? Тя е човекът, който се е опитал да го убие!

И тогава, сякаш отникъде, се чу звук от тичащи крака, после удари на метал в камък. Евнусите тичаха към залата с извадени ятагани. Но за кого идваха — за Ханза или за Гюлай? В залата изригна суматоха. Всички крещяха едновременно, децата и някои от по-малките къзлар пищяха и виеха. И в центъра на този хаос Силия видя как Ханза пада на земята. Първоначално си помисли, че момичето просто е припаднало, но после видя, че беше изпаднало в някакъв пристъп. Устните й бяха станали сини, очите й се въртяха така, че се виждаше само бялото в тях, кльощавото й тяло се гърчеше и въртеше по покрития с плочки под.

Даже старшите господарки, които обикновено толкова внимаваха за достойнството си, скочиха на крака и се развикаха:

— Вижте! Погледнете я! Обладана е от демон!

Гигантската няма господарка на прическата, истинска негърка великанка, по-висока и с по-широки рамене и от султанските стражи с алебардите, започна да пищи и да сочи към гърчещото се момиче, а от лишената й от език уста излизаха нечленоразделни звуци. Вече всички бяха на крака — движеха се, сочеха, бягаха. Пред замаяния поглед на Силия залата се превърна във вихрено меле от кожи и коприна.

Елитът на гвардията от евнуси огради веднага султана и го ескортира навън. Останалите наобиколиха Ханза и я вдигнаха, за да я изведат от залата, но им беше много трудно да я задържат и няколко пъти тя се изплъзна от ръцете им, падайки върху плочките на пода. По едно време главата й се удари в мраморния под и се чу смразяващо пукване. И към слюнката в ъгълчетата на устата й се прибави кръв.

Паниката в Голямата зала беше заразителна. Силия усети, че започва да обхваща и нея. Пред очите й управителката на харема бе скочила на крака и се опитваше да въдвори ред с крясъци, но никой не я чуваше заради шума. На Силия й се прииска да избяга, но краката й отказаха да се задвижат. „Не бягай! Помисли!“ — изрече един глас в главата й. И изведнъж тя се успокои. Насред бурята от побеснели жени Силия остана спокойна и неподвижна и скоро видя, че само две други жени са като нея — нито бягат, нито крещят.

В центъра на залата хасеки продължаваше да седи спокойно до магьосницата. Наблюдавайки я от другия край на залата, огромен и невъзмутим на своята носилка, се бе отпуснал Хасан ага, а в другия край, седнала абсолютно неподвижно на своя диван, беше валиде султан. Двама неми евнуси от най-доверените слуги на валиде бяха заели позиция от двете й страни. Когато беше сигурна, че е привлякла напълно вниманието на хасеки, валиде бавно вдигна розата, която все още държеше между пръстите си, и я прекърши рязко на две. Немите евнуси моментално се насочиха към Гюлай и я сграбчиха за раменете. Тя не се разплака, не се опита дори да се измъкне, но преди да я отведат, Силия я видя как издърпва нещо от китката си. И веднага след това нещо синьо и блестящо полетя към нея. Беше гривната, гривната със сините талисмани. Силия я видя как описва дъга във въздуха и протегна ръка, за да я хване, но гривната се приземи точно пред нея, върху ръба на робата на карийе Лала. Приведе се да я вдигне, но карийе Лала се оказа по-бърза от нея. С изненадваща пъргавина старицата се наведе и сграбчи гривната.

— Карийе! — извика остро Силия. — Карийе Лала! Мисля, че това е за мен!

Помощник-господарката я изгледа с изненада във воднистите си сини очи. В съзнанието на Силия нахлу спомен за нощта в хамама на валиде — за усещането на студения мрамор върху бедрата й, за миризмата на от, за старата глава на карийе Лала, движеща се усърдно върху крушата. Спомни си също и за острото като игла ужилване, когато карийе Лала бръкна с пръст в интимните й части. Същият този пръст, от който сега висеше гривната със сините стъкълца на Гюлай хасеки.

— Ако обичаш… — изрече пак Силия и царствено вирна брадичка, — гривната!

Но карийе Лала не показа никакво намерение да й я предаде. Просто стоеше и наблюдаваше Силия, наклонила глава настрани, а очите й бяха станали неочаквано ярки и сини. В празничните си одежди приличаше на дърт папагал.

— Гривната! — отсече отново Силия с целия авторитет, на който беше способна. — Ако обичаш, карийе!

И протегна ръка.

Но карийе Лала все така отказваше да се лиши от съкровището си.

А после, без всякакво предупреждение, като че ли внезапно се бе уморила от някаква детска игра или като че ли бе получила отговорите на незададените си въпроси, тя протегна ръка и пусна гривната в дланта на Силия.

Пръстите на Силия се сплетоха над гривната. Когато вдигна очи, хасеки вече я нямаше.

* * *

Никой не вижда чувалите, когато ги хвърлят в средата на нощта в мастиленочерните води на Босфора. Но всеки може да чуе топовните изстрели, ознаменуващи кончината на някоя безименна жена от харема.

На борда на „Хектор“ неспособният да заспи Пол Пиндар ги чу.

Лежаща будна в стаята си в харема на двореца, Силия Лампри също ги чу.

А на своята копринена носилка, все така увит в ризата си талисман, Малкия славей се обърна и потрепери. Очите му бяха като две черни цепки в нощния мрак.

Двайсет и трета глава

Истанбул

В наши дни

Проучванията на Елизабет в Босфорския университет най-сетне започнаха истински. През първите няколко дена Хадба настояваше да изпраща с нея Рашид, за да й показва пътя, но не след дълго тя стана достатъчно уверена, за да се справя с маршрута и сама. Установи, че се наслаждава на пътуването. Даваше си сметка, че съвсем доскоро се бе чувствала като призрак в този древен град. Но пътуванията с автобус, които се повтаряха всеки ден, като че ли изпълниха кокалите й с плът, дариха я с чувство на принадлежност, с макар и временно усещане, че е част от това място, докато се друсаше в автобуса, носещ се по калдъръмените улички на Истанбул, и се блъскаше с останалите пътници.

Вечер се прибираше у дома по същия маршрут. Когато постепенно опозна града по-добре, започна да се отбива в някое от старите селца край Босфора, превърнали се в квартали на Истанбул — в Емирган, прочут с чистата си вода, за да пие чай и да купи сладки за Хадба от любимата й сладкарница — „Читир Пастахане“; или в някое от кафенетата на стария селски площад в квартал „Ортакьой“, често посещавани от студентите, където похапваше мезета — кисело мляко с чесън, джоджен и копър, пълнени миди, сирене с дюли — и наблюдаваше света около себе си.

Това бяха дълги, самотни дни, но Елизабет не се чувстваше сама. Късната есен премина в зима и меланхоличното настроение на града продължаваше да отговаря на нейното. В дългите тъмни вечери играеше с Хадба на карти или на старомодни игри като домино, или пишеше писма на Иви. Установи, че мълчанието й действаше добре.

През първите няколко седмици работата в библиотеката протичаше много бавно. Но макар да се оказа, че архивни материали липсваха, имаше други, съвсем неочаквани пробиви.

Един ден Елизабет попадна на книга за компанията „Левант“ и отваряйки я напосоки, установи, че се взира в портрета на Пол Пиндар. Дата нямаше, нито името на художника. Просто името му — сър Пол Пиндар.

Първото й впечатление беше за това колко тъмен е той — черни очи, гледащи интелигентно и изпитателно изпод ниско подстриганата коса, перфектно оформена брада, нито следа от бял косъм. С изключение на малкия бял рюш около врата Пиндар беше облечен изцяло в черно. Когато се загледа по-внимателно, тя установи, че портретът е на мъж в по-късните му години, но фигурата му беше все така елегантна, без грам излишни тлъстини, без никой от издайническите знаци на богатството, безделието и разгулния живот. Образът му излъчваше по-скоро безпокойство и енергичност. С други думи — един съвършен образец на търговеца пътешественик. В едната си ръка, или по-скоро в отворената си длан, той държеше предмет, който Елизабет не беше в състояние да определи. Включи настолната лампа на бюрото, но книгата беше стара, публикувана през 60-те години на XX век, и репродукцията беше с толкова лошо качество, че дори и под най-ярката светлина предметът не можеше да бъде определен.

Направи си ксерокопие на портрета. Когато по-късно се върна в стаята си в къщата за гости, постави копието до преписаното на ръка копие от разказа за Силия Лампри и до копието от дневника на Томас Далъм. Вдигна листа с думите на Далъм и отново се зачете в него:

„… прекосихме малък квадратен двор, покрит с мрамор, и той ми посочи към решетка в стената, но ми направи знак, че самият той не може да се приближи до нея. Когато се приближих до решетката, стената се оказа много дебела и с дебели железни решетки и от двете страни, но през тази тук решетка аз видях трийсет от наложниците на великия господар, които си играеха с топка в друг двор… тази гледка ми достави огромно удоволствие.“

Подреди внимателно листите на масата. Кой друг още е знаел за решетката в стената? Щом един младши дворцов страж е бил наясно със съществуването й — нищо, че самият той не е смеел да я доближи — то тогава сигурно е имало и други, които са знаели за тази тайна. И както Томас Далъм логично се е сетил, щом той е виждал вътре през тази решетка, то тогава и всяка жена, която е знаела за нея, би могла да погледне навън. Ако ме бяха видели, сигурно щяха да се приближат да ме погледнат и да ми се дивят така, както аз на тях, и да се чудят как съм дошъл при тях.

Докато четеше тези думи, Елизабет си спомни за пустите стаи и коридори на харема, за бледата синкава и зеленикава светлина. За звука, който първоначално я бе озадачил толкова много, на смях, за екота от тичащи крака. „Това не е добре — притисна с пръсти очите си. — Трябва да се придържам към фактите! Но ще попитам Иви за мнението й.“ И като по поръчка чу сигнала за влизане на текстово съобщение в телефона й. Но не беше от Иви. Беше от Мариус.

Елизабет се вторачи в него почти безстрастно, като умиращ от глад човек, който е получил прекалено твърд за ядене комат хляб. Къде беше, скъпа? „Незаинтересован“ — каза си тя. Но как бе възможно един есемес да е незаинтересован? Щом е от Мариус, можеше. „Къде бях ли? Ще ти кажа къде бях — до ада и обратно“ — идваше й да отговори. Но не го направи. Изтри съобщението, изпълни се с еуфория за около пет минути, а после си изплака сърцето.

* * *

Ноември се преля в декември. Дните минаваха и приятната им монотонност бе нарушавана единствено от Хадба, която от време на време издаваше инструкции, завоалирани не особено успешно като любезни предложения — да отиде до еди-кой си ресторант или еди-кое си кафене, до египетския пазар за подправки, за да купи лайка, до онзи магазин, където непременно трябвало да опита чаша боза — зимната напитка, прочула се благодарение на еничарите, а в същия този магазин, зад стъклена витрина в стената, се виждала чашата, в която някога самият Ататюрк бил пил боза.

Но през повечето време Елизабет работеше и четеше, потапяйки се толкова дълбоко в работата си, че нямаше нито време, нито сили да мисли за Англия. Сънищата й — когато успееше да си ги спомни — не бяха нито за Мариус, нито за мъжа в Малта Киоск, а за морето, за корабокрушения и за Силия Лампри — изгубената любов на търговеца Пиндар.

* * *

Една сутрин, докато минаваше през фоайето, за да отиде на закуска, тя чу познатия напевен глас да я вика.

— Е-ли-за-бет!

— Добро утро, Хадба!

— Днес имам за теб нещо много приятно — Хадба беше облечена в обичайните си поизбелели черни дрехи. В сумрака на фоайето златните й обеци танцуваха пред врата й. — Стига, разбира се, да не си заета, скъпа.

И дари гостенката си с един от своите характерни невинни на вид, но изпитателни погледи. Елизабет, чийто мозък тази сутрин се рееше далече, далече към приятните страни на английските търговски мисии от елизабетинския период, се усмихна вътрешно. Хадба определено притежаваше доста разкрепостен подход към баланса между работата и удоволствията.

— Какво си намислила този път? — изгледа я усмихнато сега.

— Ами, мисля си за това от известно време и… хммм… смятам, че ти е крайно време да направиш малко пътешествие по Босфора. Така де, с лодка.

— С лодка? Днес?

Единственото, на което можеше да се надява, бе да не покаже твърде много ужаса си.

— Разбира се, че днес! Ти работиш твърде много, скъпа! Виж се само колко си бледа! — и Хадба щипна една от бузите на гостенката си. — Вие, младите жени днес, изобщо не знаете как да се грижите за себе си? Нуждаеше се от малко чист въздух, скъпа, толкова е добър за тена ти! — и я потупа по бузата.

— А лодката ще ме отведе ли до университета?

— До университета ли? — Хадба го изрече така, сякаш това беше най-абсурдната мисъл на света. — Не всичко може да се научи от книгите, скъпа. Просто помолих моя племенник да уреди посещение в една ялъ — едно от нашите летни имения край Босфора. Мисля, че ще ти хареса!

— Ялъ! — възкликна Елизабет. През декември? А после: — Нямах представа, че имаш племенник.

— Не си се запознала с Мехмед, така ли? — Хадба звучеше така, сякаш това бе най-голямата изненада на този свят. — Ами то… — и направи твърде нехарактерен за нея, неопределен жест към вратата на гостната. — Той вече е тук.

Елизабет видя, че на прага вече стои мъж. А после той се насочи към тях, за да ги поздрави. Елизабет го погледна по-внимателно. „О, не! Не и ти!“

— Мехмед, искам да ти представя моята приятелка Елизабет. Елизабет, това е Мехмед.

Двамата се ръкуваха.

— Изненадана съм, че двамата не сте се срещали и преди — погледна Хадба от единия към другия, самата невинност. — Е, добре — допълни. — Най-добре сега вървете в гостната. Аз ще намеря Рашид.

Седнаха един срещу друг на едно от твърдите канапета от конски косми. Тази сутрин нямаше руски маршове, нямаше и други гости. Като никога в стаята цареше абсолютна тишина.

— Вие сте племенник на Хадба? — изрече по едно време Елизабет, вътрешно умирайки от срам заради баналността на това начало на разговор.

— Всъщност „племенник“ е по-скоро метафоричен израз. На практика не съм племенник на Хадба — отговори с усмивка той. — Или поне не по обичайния начин — тя забеляза, че той говори перфектен английски, с леко френски акцент, което я изненада. — Чичо ми беше неин приятел — подбра думата много внимателно. — Но много скъп приятел, доколкото знам. Когато почина, й остави тази къща за гости.

— О!

И отново се възцари тишина. Елизабет се опита да измисли някаква друга тема за разговор, но не успя. Единственото, за което бе в състояние да мисли, бе: „Дали ме е познал?“.

Първи наруши мълчанието Мехмед:

— Всъщност, мисля, че сме се срещали.

— Моля?

— Не че сме се запознавали, разбира се. Но беше в тази стая. Един следобед влязох тук, за да си прочета вестника, а вие правехте нещо — мисля, че пишехте писмо. А после сменихте плочите на грамофона.

— Естествено! — възкликна Елизабет и едва се сдържа да не се разсмее. — Да, мисля, че си спомням.

Но не и онзи път в Малта Киоск! Слава на Бога! Най-сетне й олекна.

Появи се Рашид с поднос с две чашки кафе.

— Няма ли да изчакаме Хадба? — попита Елизабет и се опита да надникне в коридора. Съзнаваше, че седи съвсем сковано на официалното канапе. — Къде, според вас, изчезна тази жена?

— Предполагам е решила, че ще бъде… в повече — отговори той. А после, докато наблюдаваше как Рашид й сервира кафето, добави: — Мисля, че това момче е влюбено във вас.

— О, не! — отсече Елизабет. Той започна да подкача момчето на турски, но тя вдигна ръка, за да го спре. — Не, не трябва! Моля ви, не го карайте да се чувства неловко! Той е добро момче и се труди много. Просто понякога му нося разни неща, това е.

— Значи обичате децата, така ли?

От всеки друг този въпрос би прозвучал снизходително, но от него някак си не прозвуча така. След като обмисли внимателно въпроса, тя отговори:

— Да, мисля, че винаги съм обичала децата.

— Е, значи затова и те ви обичат.

И отново се възцари мълчание. Елизабет се огледа, но в коридора все така не се виждаше никой. Къде беше Хадба, когато най-много й трябваше? Забеляза го, че я гледа и бързо сведе очи, но не преди той да улови погледа й.

— Хадба е забележителна жена — изрече Мехмед.

— В това няма съмнение — отвърна Елизабет и си помисли: „Обаче днес е по-скоро господарка на бордей, отколкото монахиня. Каква игра играе?“.

Сега, когато бе успяла да се овладее донякъде, тя видя, че Мехмед е малко по-стар от нея, може би в средата на четирийсетте, едър, но добре сложен, в никакъв случай дебел. Профилът му й напомняше за персийска миниатюра. Не точно красив, но… опита се да намери точната дума… добре изглеждащ. И всъщност доста чаровен.

— Значи я познавате добре, така ли?

— О, не! — засмя се той. — Не мисля, че на този свят има човек, който да познава добре Хадба — после се приведе напред и заговорнически пошепна: — Никой ли не ви е казвал, че Хадба е една от най-големите мистерии на Истанбул?

— Жалко! А аз си мислех, че ще мога да ви поразпитам по-подробно за нея.

— Естествено, че можете. Попитайте ме, например, дали е туркиня.

— Добре тогава — отсече Елизабет и го погледна право в очите. — Тя туркиня ли е?

— Не, въпреки че говори турски по-добре и от мен. При това не така наречения народен турски, а стария османски турски на имперския дворец — много сложен вариант, много изискан.

— Сериозно?

— Да, сериозно — отговори той и задържа погледа й. Когато се усмихна, ъгълчетата на очите му се набръчкаха. — Единственият човек, когото съм чувал да говори този вид турски, беше една приятелка на баба ми, която като момиче е била в харема на султана.

— Но Хадба не може да е толкова стара, нали?

— Не може ли? — изгледа я усмихнато той. — Но не е, права сте. Вероятно не е толкова стара. Въпреки това някой трябва да я е учил.

— Щом не е туркиня?

— Теорията на чичо ми беше, че тя е арменска еврейка, но тя отрича. Други твърдят, че е персийка, дори гъркиня.

— А вие, вие лично какво мислите?

— Моята любима теория гласи, че тя е дъщеря на руска танцьорка, една от трите прочути екзотични сестри, които са пристигнали в Истанбул през трийсетте години — поясни той, но после сви рамене и добави: — Но кой знае?

— А защо някой просто не я е попитал?

— Вие бихте ли го направили? — изрече той и я изгледа изпитателно.

Погледите на разбирателство, които си размениха, бяха достатъчни. Да, той бе напълно прав. Хадба би приела подобно питане за нечувано нахалство. Колко интересно, че той схваща…

— Няма ли да ме питате нещо друго?

Нещо в обноските му накара Елизабет най-сетне да се отпусне напълно.

— Всъщност не — отговори, отпусна се назад и му се усмихна. — Но нещо ми подсказва, че вие и без това ще ми кажете.

— Питайте ме за бижутата й.

— Бижутата й?

— Аха, виждате ли? Знаех си, че и това ви интересува.

— Хубаво — осъзна, че макар и в началото да бе предубедена, всъщност разговорът й доставя удоволствие. — Разкажете ми за бижутата й.

— Няма начин да не сте ги забелязали!

— Да, забелязах, че има изумителни обеци.

— Музейни експонати.

— Наистина ли?

— Да, наистина — той вече бе напълно сериозен. — Всичките до едно. Безценна колекция — огърлици, гривни, пръстени — изящни неща! Тя ги държи в стара ламаринена кутия под леглото си.

— Под леглото си ли? Не се ли страхува, че някой може да ги открадне?

— Да открадне от Хадба? Съмнявам се някой дори да си го помисли.

— И откъде тогава са дошли?

— Това вече е съвсем друг въпрос. Според някои бижутата са правени от стария египетски цар Фарух — разпери пръсти. — Но всъщност никой не знае със сигурност. Във всеки случай аз обичам мистериите, а вие? — попита и се изправи.

Елизабет го проследи как си събира нещата.

— Тръгвате ли? — попита тя и едва тогава осъзна, че е допуснала в тона й да се усети разочарование.

— Простете, но вече отнех твърде много от времето ви.

— О, нищо подобно!

— Виждате ли, Хадба ми заяви, че днес трябва да ви изведа на пътешествие по Босфора — знаете я каква става, когато си науми нещо. Но виждам, че днес не е подходящ ден за вас — и посочи към куфарчето и лаптопа й.

— О, не, наистина!

— Но вие възнамерявахте днес да отидете в университета, нали?

— Да, така беше — отговори напълно объркана тя.

— В такъв случай аз ще ви бъда досадна пречка. Може би друг път?

— Да, някой друг път.

Между тях пак се възцари мълчание, но за да се отърве от него, тя му подаде ръка, за да се ръкуват. Но той хвана ръката й, вдигна я бавно и нежно я целуна.

— Довиждане, Елизабет!

— Довиждане!

* * *

От прозореца Елизабет наблюдаваше как фигурата на Мехмед се стопява надолу по улицата. Чу кратък звук от автоматично отключване на кола, а малко по-късно, на ъгъла на улицата, го видя да се качва в бял мерцедес. Не се обърна назад, но тя имаше странното чувство, че той знае, че тя го наблюдава. Или може би е очаквал тя да тръгне след него. А. защо не го направи? В крайна сметка имаше ли нещо, което да я спре?

И внезапно денят загуби хубавия си вкус.

— Е, Елизабет — зад нея бе застанала Хадба. Бе влязла безшумно и сега гледаше над рамото на Елизабет как колата на Мехмед потегля. — Виждам, че си решила да го караш да чака.

— Съжалявам, Хадба — смотолеви Елизабет и се обърна, но за нейна изненада по лицето на старата жена бе изписано задоволство. Странните й очи на игуменка проблеснаха.

— Всичко е наред, скъпа! — потупа я одобрително тя по бузата. — В крайна сметка ти се оказа умно момиче — засмя се тихичко. — Само не ми казвай, че ви учат и на такива неща в университета!

Двайсет и четвърта глава

Константинопол

3 септември 1599 година, през нощта

Силия се събуди с вик. Първоначално нямаше представа какво я бе извадило така рязко от съня. Осъзнаването, че това бяха топовните изстрели, съобщаващи за кончината на Гюлай хасеки, донесе със себе си и усещане за ужас, какъвто Силия бе изпитвала само веднъж досега. В тези части от секундата между съня и будното състояние тя бе видяла отново рева на вълните и разбиването на кораба в скалите, втрисащото пропукване на мачтата, оловната тежест на подгизналата й от вода рокля, заслепените от вятър и сол очи, проблясъка на острието, докато летеше надолу, баща й, проснат на палубата, с изтичаща кръв, докато корабът потъваше.

Едва поемаща си въздух, тя седна в леглото. Въпреки топлите завивки кожата й беше студена и лепкава от пот. В стаята й беше толкова тъмно — подобно на всички стаи, предвидени за къзлар, и тя нямаше външни прозорци — че тя не виждаше дори собствените си ръце, когато ги вдигна към лицето си. Това ли беше усещането, когато си сляп? За момент на Силия й се стори, че чува стъпки (може би някой непознат натрапник, който обикаля стаята й?) и едва след няколко секунди си даде сметка, че това всъщност е звукът от собственото й дишане.

Постепенно, докато очите й се адаптираха към тъмнината, пред нея започнаха да изникват различни форми. До отсрещната стена различи спящите тела на двете й прислужници, свити под юрганите си на пода. В ниша в стената зад нея проблясваше една-единствена свещ — свенливото й пламъче приличаше на мъничка синя светулка. Силия пъхна ръка в нишата и извади оттам гривната на хасеки. После се отпусна назад във възглавниците, за да помисли. Кой всъщност стоеше зад заговора срещу хасеки! Ханза безспорно беше амбициозна, но беше твърде наивна и неопитна, за да измисли всичко това съвсем сама — сега Силия бе сигурна в това повече от всякога. Гюлай хасеки тъкмо се канеше да й каже кой е бил третият Славей — възможно ли бе това да имаше нещо общо с убийството й? Но вече беше твърде късно, за да може да продължи разказа си, помисли си скръбно Силия.

След като евнусите бяха отвели Ханза и Гюлай, валиде султан и старшите господарки на харема моментално бяха възстановили реда и дисциплината в залата. За да накарат къзлар да се успокоят, наложиха отново правилото за мълчание за цялата вечер. Никой не знаеше със сигурност какво се бе случило с Ханза, но що се отнасяше до Гюлай хасеки — ако шокираните и пребледнели лица, които Силия виждаше навсякъде около себе си, можеха да й подскажат нещо — дълбоко в себе си всички бяха наясно каква щеше да бъде нейната съдба.

Казват, че имало участ, по-страшна и от смъртта. И макар че се стараеше да не го прави, Силия не успя да се сдържи да не си представи какво ли е да бъдеш зашита жива в чувал — представи си грубите ръце, които я вдигат, умолителния, а после и пищящ глас (не, не, първо ме убийте, всичко друго, само не и това!), а после ужаса от водата, проникваща в чувала и нахлуваща бясно в очите и ушите, експлозията в гърлото и в носа й.

А после студ.

В гърдите й се надигна кошмарът на паниката. Опитвайки се да си поеме дъх, тя скочи от леглото и се втурна към вратата, като трепереше и поемаше на големи порции въздуха навън. След няколко минути обаче сладкият нощен въздух и твърдата земя под краката й я успокоиха. Тя сложи ръка на гърлото си, за да възстанови дишането си, и усети солидните очертания на ключа за Портата на птичарника, все още висящ на верижката на врата й.

Би било лудост, нали?… Силия направи няколко колебливи стъпки към центъра на двора. Колко тих бе той сега! Нито звук, нито шепот дори. Лунните лъчи обливаха всичко наоколо — толкова ярко, че тя виждаше даже червеното на роклята си. Нямаше кой да я види, нямаше кой да я чуе. А ключът беше вече в ръката й…

Но не, не можеше да го направи. Те наблюдават. Наблюдават и чакат. В ума й нахлуха думите на Анета. И това беше напълно вярно, които и да бяха тези „те“. Славеите? Вече не можеше да бъде сигурна дори в това. Страхът на Анета, както и този на хасеки, бе заразил и нея. Накъдето и да се обърнеше, й се струваше, че все вижда наоколо очи, които я шпионират отнякъде. Може би го правеха и в този момент. Да се опита да отключи Портата на птичарника — при това за какво? — би било по-лошо от лудост, би означавало смърт.

При мисълта за това въздухът в гърдите й отново започна да не й достига, само дето този път тя си даде сметка, че не се дължеше на страха от чувала. Силия се хвана отново за гърлото. На това място, в този живот, това е по-страшно и от удавяне! В душата й се надигна отчаяние, може би дори лудост.

И преди да бе успяла да промени решението си, Силия побягна.

* * *

След това нямаше никакъв спомен как се бе озовала при Портата на птичарника. Без да погледне дори веднъж назад, Силия тичаше бързо и тихо, по коридори и пътеки, по стъпала и през алеи, към онази част от градините на харема, където, след като бе обявена за гьозде и когато останалата част от харема беше заминала за летния дворец на валиде султан, веднъж й бяха позволили да дойде и да гледа как новите карийе играят на топка. И не спря да бяга, докато не стигна до най-далечната стена на градината. И там, наистина, точно където Ханза бе казала, че се намира, между два храста смирна в красиви саксии, тя различи очертанията на метална решетка — част от стара порта в стената, която сега бе напълно скрита от бръшлян. Решетката беше толкова малка и така добре скрита зад растителността, че ако човек не знаеше точно къде да я търси, никога не би я видял. Силия пъхна ключа в бравата и вратата се отвори леко към нея.

Първоначално, подобно на държана в птица клетка, която не знаеше как да лети, Силия застана на прага, несигурна какво да прави по-нататък. Обърна се и се ослуша внимателно, но зад нея градините на харема, посребрени от луната, бяха потънали в гробовно мълчание. Нямаше дори повей на вятър. А после, от другата страна на портата, тя го видя — подаръка на англичаните. Беше много по-голям, отколкото си го бе представяла — гигантски, подобен на сандък предмет, три пъти по-висок от нея, намиращ се на около трийсет метра от портата. И сякаш в някакъв сън тя видя как собственото й, обляно от лунните лъчи тяло се втурва тихо към него.

Огледа внимателно странния предмет. Долната част се състоеше от клавиатура с клавиши от абанос и слонова кост, като на клавесин. Тук-там между клавишите се виждаха парченца хартия, като че ли са били залепени съвсем наскоро и сега съхнеха. Над тях се виждаха тръбите на органа, подредени във възходящ ред. И точно в средата на този странен уред имаше часовник, който показваше часа, а от двете му страни — два ангела със сребърни тромпети. В най-горната част на структурата се виждаше нещо, подобно на храст, изработен от жици, а след жиците имаше фигури на птици от различни видове, с отворени човки, сякаш пееха, само дето в момента оттам не излизаше никакъв звук. Застинали под лунната светлина, дребните им блестящи очички като че ли следваха Силия, докато тя обикаляше около тях, дивейки се на майсторството, с което бе изработен този невиждан уред.

Пол, о, Пол! Силия постави ръка на бузата си. Това наистина е произведение на изкуството! Ти имаш ли нещо общо с това? И за първи път тя почувства, че очите й се пълнят със сълзи, и въпреки това, когато сложи ръка на устата си, осъзна, че едновременно с това се усмихва. Като че ли не е ясно, че той има много общо с този дар! Силия отпусна треперещите си пръсти върху клавишите, за да ги усети с кожата си. О, Пол, моя сладка любов! Наполовина се смееше, наполовина плачеше. Сигурна съм, че това чудо тук е твоя идея! Силия отпусна чело върху дървения обков на уреда, а после протегна ръце и го прегърна, като че ли искаше да се слее с него. Галеше го, вдишваше острия аромат на прясно дърво.

Точно тогава долови звук. Вцепени се. Тих звук от пропукване, който дойде някъде изпод краката й. Приведе се и пръстите й се сключиха около нещо малко и твърдо — парче молив.

Откъсна парченце от хартийките, пъхнати между клавишите, и за миг застина с молива в ръка. „Каквото и да напиша, скъпи Пол, би трябвало да бъде нещо, което да не издаде нито един от нас. Никакви думи, а просто… и от мен една загадка!“

И бързо надраска три успоредни линии върху листчето. А после побягна обратно, обратно през Портата на птичарника, през градините, нагоре по стълбите и пак по тъмните и пусти коридори на харема, тиха като вятъра.

* * *

Когато стигна отново в двора на своята стая, първото нещо, което си помисли, бе колко лесно бе станало всичко. Дотук с предупрежденията на Анета — тя беше прекосила Портата на птичарника и никой не я беше видял! Не беше нито наблюдавана, нито открита! Сенките в двора почти не се бяха поместили — доколкото можеше да прецени, всичко й беше отнело не повече от десет минути.

Опиянена от успеха си, Силия нямаше никакво желание да се връща веднага в стаята си. Вместо това любопитството я доведе пред входа на апартамента на Гюлай хасеки — нещо, което доскоро не би посмяла да стори. Една от вратите висеше на счупените си панти. Тя надникна предпазливо. Стаята имаше изоставения вид на място, напуснато набързо — на пода лежеше счупена чаша, встрани беше хвърлена малка бродирана салфетка, смачкана, мъртва муха. Усети нещо под босите си крака и се наведе да го вдигне. Позна го веднага и отново усети свиване в гърлото — самотна миниатюрна пантофка, бродирана със златни и сребърни нишки.

Тъкмо се обърна, за да се върне в своята стая, когато случайно вдигна глава и с периферното си зрение видя — или й се стори, че вижда — леко движение. Зачака. Да, ето го отново, този път по-ясно — проблясък на лампа, идващ някъде откъм покрива, точно над входа. Значи в крайна сметка в апартамента на хасеки имаше някого.

Силия се поколеба. Не предприе ли достатъчно рискове за една нощ? Но не, приключението по-скоро й беше показало колко лесно е да се движиш из двореца, стига да имаш кураж. Още няколко минути нямаха никакво значение. Върна се тихо в собствената си стая и се увери, че прислужниците й дори не бяха помръднали. Обърна се и се върна бързо в празния апартамент на хасеки.

Пристъпвайки прага, Силия се огледа. Нищо — мястото беше тихо като гробница. А после си спомни разговора, който беше водила през онзи паметен ден с Анета — същият ден, в който беше намерен главния черен евнух и когато Есперанца Малхи бе оставила цветния пясък на прага й. Какво беше онова, което Анета тогава бе забелязала, а Силия — не? Какво беше казала?

„Много умно разположение — бе отбелязала Анета. — Трябва да има най-малко три входа. Нейните стаи със сигурност са свързани и с хамама на валиде.“

Анета беше забелязала, че стаите на хасеки не са онова, което изглеждат на пръв поглед, че се простират на два етажа и че имат повече от един вход.

Силия се огледа, но този път доста по-внимателно. И почти веднага, точно отсреща, зърна една от другите врати — вратата, която според Анета би трябвало да извежда към банята на валиде. Но никъде наоколо не забеляза някакъв друг изход, нито начин за стигане до евентуален горен етаж. Имаше само дървени шкафове. Силия се приближи до един от тях и надникна вътре. Нищо. С изключение на един навит дюшек шкафът беше празен. После пробва следващия. Той не се отвори така лесно като първия, но накрая тя успя. И тук нищо, и този беше празен.

Значи Анета грешеше. Дори и да имаше друг етаж над този апартамент, не се виждаше никакъв начин за стигане дотам. Силия потрепери. Вече се чувстваше уморена и й беше станало студено, но тъкмо когато се канеше да напусне стаята, дочу шум — тих, но съвсем отчетлив, изскърцване на стъпки по под над главата й. Идваше откъм първия шкаф. Силия се втурна обратно към него и този път се загледа по-внимателно. Измъкна навития дюшек. Зад него имаше врата.

Отвори вратата. Както можеше да се очаква, от нея тръгваха стълби.

Стълбата беше едновременно извита и изключително тясна и Силия се зачуди как би могла да се изкатери по нея, без да удари главата си в гредите. Искаше й се да бе проявила предвидливостта да донесе свещта от собствената си стая. За неин късмет в горната част на стълбата светеше тънък лунен лъч. Силия се покатери и се озова в малко кръгло пространство, паянтово таванско помещение с купол в тавана. Тогава осъзна, че се намира под купола, който Анета й бе посочила на върха на апартамента на хасеки. И именно тук бе дошла светлината от фенера, в това Силия беше сигурна.

Огледа се, но не забеляза нищо друго, освен няколко паяжини. Откъм рогозките на пода идваше мирис на гнило. Очевидно това място не беше използвано от никого, освен като таен наблюдателен пост. Основата на купола беше изпъстрена изобилно с дупчици и именно оттам нахлуваше лунната светлина. И когато се приближи до една от тези дупчици, Силия установи, че всеки, който го направи, би видял съвсем ясно целия двор отдолу, да следи не само кой минава през двора, но и кой влиза и излиза от апартаментите и стаите наоколо.

Едва тогава тя зърна втората врата, много ниско в стената. В началото и тя й се стори като шкаф, но когато се наведе, за да я отвори, видя, че тя всъщност е вход към друг коридор. И там, смаляващ се в далечината, се виждаше лекият проблясък на фенера.

Така Силия се озова в друго малко и изключително тясно пространство — коридор, който изглеждаше едновременно по-стар и по-неугледен от всичко друго в крилото на харема. Спомни си, че бе чула за някакъв сериозен ремонт на това крило точно преди нанасянето на новия султан. Може би този коридор бе част от старата структура и просто е бил надграден, вместо да бъде разрушен.

Приведена почти о две, тя тръгна напред, опипвайки пътя си с пръсти. Коридорът се виеше ту наляво, ту надясно, нагоре и надолу, едно стъпало тук, две-три стъпала там, докато накрая тя изгуби напълно представа къде се намира. Първоначално си помисли, че се намира над хамама на валиде султан, но скоро я озари прозрението, че този горен коридор вероятно е направен успоредно на долния коридор, за който знаеше, че водеше покрай входа към апартаментите на валиде и накрая към Двора на карийе.

А после, внезапно, без никакво предупреждение, когато зави зад поредния ъгъл, се оказа пред огромна дилема. Пътят се разделяше на две. От едната страна завиваше стръмно надолу и наляво. От другата завиваше рязко надясно и беше толкова тесен, че Силия се усъмни дали някой изобщо би могъл да се промуши през него, а какво остава — с фенер.

Тъмнината вече беше непрогледна. Единственият източник на светлина — лунната светлина, струяща през купола — бе далече зад нея. Това не беше добре — щеше да се наложи да се върне. Дали пък не си бе въобразила, че вижда светлина? Спомни си историите за призраците, които обикаляли нощем двореца, бледи и скръбни като лунната светлина. Някои твърдяха, че това били душите на мъртвите карийе, на отхвърлените фаворитки, умрели от разбито сърце, или на онези, които били хвърлени в Босфора и са се удавили.

„Не, не! Точно сега не трябва да мисля за това!“ — каза си Силия и си наложи да запази спокойствие. Разклонението наляво беше тъмно като в рог, но когато се фокусира върху разклонението надясно, забеляза в далечината нещо не чак толкова черно — сивкав проблясък светлина.

Силия си пое дъх и се отправи по десния коридор. Голите й крака разбутваха тихичко боклуците, събрали се в тесния проход. Въздухът бе изпълнен с миризма на старо дърво и на нещо едновременно остро и гнило — птичи изпражнения, мъртъв гризач? Опита се да не мисли по какво стъпват босите й крака.

Малкият проход се стесни още повече и скоро Силия установи, че едва може да се промъкне през това тясно пространство. Изви се настрани, за да мине. Дали така се е чувствала и Гюлай хасеки, когато са я пъхали в чувала? В гърдите й пак се надигна паника.

И точно тогава зърна дупката в стената. Дупката беше точно на нивото на очите й, но ако лицето й не беше притиснато към стената, сигурно щеше да я пропусне. И тя осъзна, че именно тази дупка е източникът на сивкавата светлина. Доколкото можеше да се ориентира, тя допусна, че от тази дупка се виждаше Дворът на карийе. Сложи око на дупката и надникна.

Първоначално светлината, която идваше от другата страна на стената, беше толкова заслепяваща след мрака на тесния проход, че Силия не успя да зърне нищичко. Постепенно очите й се приспособиха и когато най-сетне видя къде се намира, се дръпна рязко като ужилена. Боже господи! И в спалнята на султана да се бе озовала внезапно, пак нямаше да бъде така ужасена. Оказа се, че тази дупка изобщо не гледа към Двора на карийе, а към самото сърце на харема. Сега тя гледаше право към личните покои на валиде султан.

Дупката беше пробита в една от плочките, но беше толкова високо в стената, че прикритието й беше почти перфектно — дори и да знаеш, че е там, отдолу не би могъл да я видиш. Което беше добре, защото какво ли би било наказанието за надничане в спалнята на валиде? Силия потрепери от ужас.

Стаята си беше точно така, както я помнеше. Плочките по стените — тъмносини, тюркоазени и бели, излъчваха странния си бледозелен блясък и придаваха на помещението вид на пещера на русалка. Въпреки че наоколо не се виждаше жива душа, в камината гореше огън. От дупката Силия виждаше дори мястото до прозореца, където бе седяла с валиде онази сутрин. (Възможно ли е това да бе само преди три дена?!) Двете бяха седели, бяха наблюдавали корабите в пристанището на Златния рог и си бяха говорили, сякаш се познаваха цял живот.

В главата й нахлуха думите на Анета: „Каквото и да правиш, старай се да не казваш чак толкова много! Тя ще използва всичко; което й кажеш, капито?“ Но когато моментът беше дошъл, тя бе забравила напълно за предупреждението на приятелката си.

Но какво всъщност бе казала тогава на валиде султан? Спомни си. Говориха си за кораби. Тя я бе попитала дали наоколо вижда нещо, което й напомня за предишния й живот. И й бе показала корабите в пристанището.

Значи през цялото това време валиде султан също е знаела за английския кораб.

Дори и сега, в средата на нощта, прозорците на валиде бяха широко отворени. Върху възглавниците лежеше хвърлена рогозка, обшита с кожи, като че ли някой бе седял съвсем доскоро там и бе наблюдавал осветената от луната градина. Тази жена дали изобщо спеше някога? Те наблюдават и чакат, й бе казала Анета, и това бе напълно вярно. Какво ли е трябвало да стори Сафийе, за да се превърне във валиде? Нямаше ли почивка за нея? Докато стоеше и съзерцаваше покоите, Силия се изпълни с усещането, че в цялата тази сцена има нещо силно меланхолично.

Точно тогава забеляза някакво движение. Ако не се намираше в толкова тясно пространство, тя със сигурност щеше да извърне назад глава. Но сега веднага видя, че движението идваше откъм кожената рогозка. Котьо! Силия видя как мекото създание се разгъна и протегна. „Ти, пакостливо същество! — помисли си тя. — Как ме изплаши!“

Котаракът започна да ближе лапите си, но после внезапно спря и като че ли се заслуша в нещо. И точно тогава Силия осъзна, че тя също чува нещо. Затвори очи, за да го чуе по-добре. И наистина, чуваше се съвсем ясно — някой плачеше.

Но не идваше от покоите на валиде султан, а някъде откъм края на тайния коридор. Силия остави шпионката и бързо се промъкна до края на коридора, където едно огромно парче плат изпълняваше ролята на импровизирана завеса. Изпълнена с любопитство, тя дръпна леко завесата и се озова в нещо, което приличаше много на шкаф — само че този път в достатъчно висок шкаф, за да не й се налага изобщо да се навежда. Беше изработен от дърво, а в горната му част имаше малък отвор. Тук плаченето вече се чуваше съвсем отчетливо. Силия се надигна на пръсти и надникна предпазливо в стаята. Но в шкафа бяха натъпкани толкова много неща, че тя едва си поемаше дъх и се опасяваше, че всеки момент ще я чуе някой. Тъкмо се канеше да се обърне и да се върне по тесния коридор, когато ридаенето отново започна. Нещо в този звук — толкова самотен, толкова отчаян — извика сълзи и в нейните очи. Силия се поколеба. „Идиотка! — каза си. — Нямаш никаква представа кой е това. Би могъл да бъде всеки. Твърде опасно е! Връщай се обратно!“ Но въпреки това осъзна, че отново се надига на пръсти и поглежда.

Стаята, която беше осветена от една-единствена лампа, беше доста голяма и, както тя веднага видя, пригодена за жена с висок ранг. Плочките по стените бяха почти толкова фини, колкото и в апартамента на валиде султан, украсени с лалета и букети карамфили. От гвоздей на стената висеше кафтан от изящна масленожълта коприна, обшита в кожи. По възглавниците бяха разпръснати кожи и бродиран брокат. Точно срещу шкафа, в който се намираше тя, имаше доста голяма ниша от вида, който обикновено се използваше за спане. И именно оттам идваше ридаенето. „Толкова нещастен човек не би могъл да бъде опасен! — каза си Силия. — Или може би не?“ Силия бутна вратата на шкафа и пристъпи в стаята.

Плачът моментално спря. Тъмна фигура в нишата се надигна на възглавниците. За момент настъпи тишина, а после един глас прошепна:

— Ти призрак ли си?

Гласът беше нежен и нисък, но напълно непознат за Силия.

— Не — отговори също с шепот Силия. — Аз съм Кая кадън.

Жената вече беше седнала в леглото си, но беше толкова тъмно, че единственото, което Силия различаваше, бе силуетът й.

— Носиш ли ми нещо? — попита гласът и леко потрепери, като че ли отново се канеше да се разплаче.

— Не — отговори Силия и пристъпи още една крачка напред. — Но няма да ти причиня нищо лошо, обещавам ти!

В стаята беше много топло, а във въздуха се усещаше някаква щипеща нотка, сякаш нещо гореше.

— Казват, че ще ми донесат нещо, но никога не го правят… — изви жалостиво тя. Силия забеляза очертанията на много тънка ръка, докато жената вдигаше една от завивките към раменете си. — Толкова ми е студено! — потрепери. — Тук винаги е много студено! Сложи малко въглища в мангала, кадън.

— Както желаете — кимна Силия и се приближи към малкия мангал, който стоеше в долната част на нишата. Зачуди се какво ли гори върху въглените, за да мирише по този странен начин. — Но тук не е студено. Тук е като в хамам.

Силия сложи в мангала малко въглища. Жената се отдръпна в сенките.

— Сигурна ли си, че не си призрак? — гласът й беше не по-силен от шепот.

— Напълно сигурна — отговори Силия и установи, че говори успокоително, все едно на малко дете. — Призраците и привиденията са само в сънищата.

— О, не! Не, не и не! Виждала съм ги! — жената направи някакво рязко движение и леко стресна Силия. — Дай да те видя! Дай да видя лицето ти!

— Добре — Силия вдигна фенера от пода и го вдигна. Лъч светлина падна за кратко в нишата. Беше съвсем кратък лъч, но напълно достатъчен. В нея се взираше жена с хлътнали очи и тяло на умиращо от глад дете.

Когато усети светлината върху себе си, жената вдигна едната си ръка, сякаш за да се защити. После несигурно отново я спусна, а Силия видя, че лицето й изобщо не е лице, а маска, мозайка от цветни камъчета, забити в кожата й. Косата й, която беше спусната около лицето й, беше с цвета на мастило, черна с особен блясък, който беше почти синкав. Черни очи, очертани с плътна очна линия, проблясваха на фона на чудатото й, инкрустирано със скъпоценни камъни лице. Ефектът беше едновременно призрачен и забележителен — като византийска принцеса, надигаща се от гроба.

— Какво са ти сторили? — простена Силия и падна на колене до леглото й.

— Какво искаш да кажеш? Никой нищо не ми е сторил — отговори с жалостив глас жената. А после опипа внимателно лицето си и като че ли се изненада, като че ли беше забравила, че камъните са там. — Казаха ми, че съм се разчесала. Не знам… Не си спомням. Но вече не обичам да се гледам, затова се покривам.

И започна да се чеше, този път близо до рамото си, където Силия забеляза, че има открита рана.

— Моля те, недей! Нараняваш се! — извика тихичко Силия и хвана ръката й. Тя се оказа безтегловна, куха като стар, изровен кокал. На колко ли години беше тази жена? На трийсет, четирийсет? Или може би на сто? Беше невъзможно да се определи.

— Донесе ли ми нещо? — стрелнаха се тревожно към Силия черните очи. — Паяците отново дойдоха, пълзят по цялото ми тяло, кадън — проплака тя и плъзна пръсти през косата си. — Махни ги, махни ги!

— Спокойно, тук няма нищо — отговори Силия и се опита да хване ръката й, но тя я отблъсна.

— Няма паяци?

— Не, няма паяци — отговори Силия, приведе се към нея и попита, хващайки нежно ръката й: — Може ли да ми кажеш името си, кадън? Коя си ти?

— Коя съм аз ли? — изгледа я съжалително жената. Очите зад блестящата маска изглеждаха разводнени, като на стара жена. — Всеки знае коя съм аз!

— Разбира се, че знаят — отбеляза с усмивка Силия. — Ти си фаворитката на султана, нали? Ти си Хандан. Хандан кадън.

При произнасянето на името й жената отново започна да се чеше бясно. Когато приключи, се отпусна уморено на възглавниците. Силия се огледа притеснено, внезапно съзнавайки колко дълго се е забавила.

— Мисля, че вече трябва да се връщам — прошепна.

Но когато се обърна да си върви, Хандан улови края на робата й и попита:

— Ти как разбра, че съм тук?

— Гюлай хасеки ми разказа за теб.

— Гюлай хасеки ли? — гласът на Хандан звучеше безстрастно, като че ли никога не бе чувала това име.

— Да — кимна Силия и се запита дали да й разкаже за ориста, сполетяла хасеки. Но размисли. Освен това в този скъпоценен затвор Хандан вероятно нямаше никаква представа какво става в харема, а и надали й пукаше. После й хрумна друга мисъл. Приседна отново на ръба на леглото и изрече: — Гюлай хасеки ми каза още нещо или поне започна да ми разказва. Мисля, че ти също може би знаеш за това, кадън. За Славеите от Маниса.

Промяната в поведението на Хандан беше осезаема. Жената я огледа подозрително и промърмори:

— Всички знаят за Славеите от Маниса… — и извърна очи, плъзгайки поглед към една муха, която пълзеше по дървената рамка на нишата.

— Казваше, кадън, че… — хвана ръката й Силия, опитвайки се да я накара отново да се концентрира.

— Трима роби били подарени на стария султан от неговата братовчедка Хумашах. Всички те били избрани заради красивите им гласове.

— Кои са били те? Как се казват?

Но мисълта на Хандан отново пое в други посоки. Без да изпуска от очи мухата, която пълзеше към нея, тя се сви в нишата си.

— Моля те, опитай се да си спомниш кои са били те!

— Всички знаят кои са били — Сафийе султан и Хасан ага, разбира се!

— А третата робиня?

— Третата робиня се е наричала карийе Михримах.

— Карийе Михримах ли? Коя е тя? Не съм чувала за жена с такова име тук.

— Тя е умряла. Валиде я е обичала, казват даже, че я е обичала твърде много. Като сестра. Казват, че валиде би сторила всичко заради нея. Но тя била убита. Сложили я в чувал и я удавили. Или поне така твърдят. Обаче аз няма да кажа на никого! — приведе се към Силия и повтори: — Няма да кажа на никого какво знам!

В продължение на няколко секунди цареше мълчание. Накрая Силия внимателно изрече:

— Тогава да попитам Гюлай хасеки, така ли?

— Че тя знае ли? — изненада се Хандан.

Силия кимна.

— Тя знае тяхната тайна! Че карийе Михримах е все още тук, в двореца?

— Да, кадън — кимна веднага Силия, но този път доста по-бавно. — Мисля, че точно това знаеше.

* * *

Сафийе — валиде султан, майка на Божията сянка на земята, се върна при отворения прозорец, където седеше допреди малко. Придърпа обшития със самурова кожа шал на раменете си и повика Котьо, който седеше в другия край на дивана и си ближеше лапите.

Беше в най-тъмната част на нощта. Тя пъхна един от босите си крака под тялото си и свали тежките кристални обеци. Разтривайки нежните си уши, тя издиша доволно и вдиша аромата на градините под нея, ухаещи в хладната нощ. Отвъд тях се простираше спящият град, който беше най-красив през нощта. Различи познатите форми на лодките и галерите, на търговските кораби на кея, черния силует на кулата „Галата“, а отвъд тях — къщите и градините на чуждестранните посланици. Все още не можеше да се избави от мисълта за англичанина — разговорът с него и неговата любезност й бяха доставили огромно удоволствие, но имаше и нещо друго, което не можеше да определи. Нещо в начина, по който той стоеше. Елегантни крака, мъжки крака.

Дали не прибърза, като го повика пак на разговор? Мисълта за него беше крайно притеснителна. През всичките тези години, всичките години, откакто беше станала валиде, тя никога не беше допускала грешка. И точно сега не беше времето да започва. Беше видяла как очите му обхождат трескаво решетката на нейния параван…

Самуровата кожа изведнъж притисна раменете й като олово.

Валиде султан въздъхна и се опъна сред копринените възглавници. Не можеше да го отрече — напоследък заспиваше все по-трудно. Но това не я тормозеше особено. Още от много млада се бе научила да не се нуждае от много сън, което се оказа неоценимо предимство в харема на Мурад, тъй като това й предоставяше време, каквото на останалите липсваше — време да мисли, планира и да бъде винаги на десет крачки пред другите. А когато след повече от двайсет години невероятна самодисциплина тя най-сетне стана онова, което открай време си бе решила, че трябва да стане — валиде султан, най-могъщата жена в Османската империя — тя установи, че старите й навици си остават все така най-добрите.

Самотата се бе превърнала за нея в по-успокояваща от съня. Да бъдеш сама в Къщата на щастието, открай време си беше удоволствие, по-рядко и от ласките на султана, а дори и сега това беше лукс, който тя рядко си позволяваше. Сети се за гъркинята Нурбану и как в онези дни тя обичаше да се кара на Сафийе заради склонността й непрекъснато да се усамотява. Защото, докато за обикновените карийе, живеещи една върху друга като кокошки в курник, самотата беше напълно невъзможна, а за наложниците на султана беше вече непристойна, въпрос на благоприличие. А Сафийе хасеки, втора по ранг и отстъпваща единствено на валиде Нурбану, беше длъжна непрекъснато да бъде обградена от слугини.

Ако зависеше от Нурбану, прислугата й щеше да я дебне дори докато спи. Сега валиде султан се усмихна на себе си. „Де да можеше да ме видиш сега!“ — си каза, протягайки ръка, и се загледа в смарагда на Нурбану, проблясващ на пръста й. От едната си страна пръстенът имаше едва видимо лостче, а вътре — малка кухина, съдържаща едно зрънце опиум — същото, което беше сложено там преди повече от петнайсет години, в деня, в който бе издърпала пръстена от все още топлата ръка на Нурбану. „О, да, господарке! — усмихна се на себе си Сафийе султан. — Вече знам всички твои тайни!“

Тих звук, приглушен, но непогрешим, я накара да вдигне очи. И моментално застана нащрек. Тялото й инстинктивно се стегна и тя огледа стаята. Нищо. Плочките по стените на апартамента й изглеждаха леко размазани напоследък, но това беше от тъмнината и сенките. Тя затвори очи и си пое дълбоко дъх, опипвайки стаята вече с шестото си чувство — с ушите, носа, даже с кожата си — любимият й ловен трик, както обичаше да казва на карийе Михримах в добрите стари дни, умението, на което я бе научил баща й. То никога не я предаваше. Дори най-дребното сгъстяване на въздуха, диханието на сянка, минаваща под пролуката под вратата, миризмата на страха — усещаше всичките.

Но не, наистина нямаше нищо. Само Котьо.

Сафийе се отпусна отново назад. Дори в най-лошите моменти от живота й — деня, в който Мурад най-сетне си бе избрал друга, по-млада наложница, деня, в който дойдоха да отведат карийе Михримах — дори тогава тя не се бе изкусила да вземе позлатеното хапче, както правеха повечето жени в харема. Не и като Хандан, горката глупава Хандан, която беше позволила на друга да заеме мястото й и бе захвърлила всичко заради опиума.

Сафийе щракна пръстена и го затвори. В крайна сметка имаше други мечти и други удоволствия, дори и сега. Изпод една от възглавниците тя извади малко ръчно огледалце, чийто обков от слонова кост бе инкрустиран със смарагди и рубини, и под светлината, която прощаваше множество недостатъци, огледа внимателно лицето си. Наистина ли бе остаряла? В полумрака не изглеждаше никак стара. А нямаше още и петдесет. Естер Нази я бе обучила добре. Ако трябваше да бъде честна към себе си, в горната част на ръцете и по врата й кожата бе започнала леко да се отпуска, но тя отказваше да мисли за това. Кожата на лицето й си бе и до днес бледа и равномерна на цвят, и толкова фина, че имаше кремавата мекота на листенца гардения. Или поне така казваше Мурад, когато двамата бяха заедно в леглото. В онези дни тя нямаше нужда от огледала, защото нейното огледало беше той. Защото какво беше тя, неговата хасеки, ако не отражение на очите му?!

Спомняше си как, когато носеше детето му и на него му беше забранено да я прегръща, въпреки това той продължаваше нощ след нощ да вика само нея в леглото си. Тогава можеше да си вземе други наложници, щеше да бъде напълно нормално, но за огромно разочарование на всички в харема той не го направи.

Тогава самите те не бяха много по-големи от деца. Той беше на деветнайсет, а тя само на шестнайсет, когато роди първото му дете. Караше я да се опъне на леглото до него, само заради удоволствието да я има до себе си. Събличаше я, а после пак я обличаше, но втория път само с бижута, а тя лежеше тиха и неподвижна, както знаеше, че той я харесва, докато той галеше гърдите й и вътрешността на бедрата й с нежните си пръсти.

Спомняше си как той наблюдаваше с удивление, когато детето в нея се обръщаше; как тя започна да лежи настрани, когато коремът й стана твърде голям, за да й бъде удобен, и усещането от завивките — защото през зимните месеци в Маниса ставаше много студено — как кожата бодеше врата й и търкаше грубо изнежената кожа на издутите й гърди. Как го гледаше, докато той изяждаше тялото й с очи, обладаваше я с гладния си поглед, докато тя не потреперваше и, пламнала, не го молеше да я дари с любовта си.

Мурад, тигре мой!

Бавно Сафийе разпусна плитките и къдриците си, увити с толкова труд от прислужниците й, докато косата й не падна под кръста. После разкопча стегнатия колан около талията си и прокара пръсти под полите си до гладката вътрешност на бедрата си. Сънливо плъзна ръка по-нагоре. Там, където някога, през всичките тези години, докато беше хасеки, имаше само гладка кожа, сега имаше косъмчета.

Тя се отпусна с въздишка върху възглавниците.

Постепенно я обгърна огромно спокойствие, но едновременно с това и друго, по-тревожно усещане — малко късче спомен, като далечен облак или гаснещо, полузабравено ехо от детска песен. Напоследък не мислеше често за Мурад. Той я бе обичал много дълго време. За повече от десет години в Маниса, а после почти същия брой години в Константинопол, той бе верен само на нея, независимо какво говореха или правеха другите, за да ги разделят. Казваха, че не било прилично за султана да спи само с една наложница, пък била тя и такава, издигната до официалния ранг на хасеки. Майка му Нурбану и сестра му Хумашах бяха претърсили всички краища на империята, за да му поднесат красиви робини. Бяха изпратили дори специален пратеник при Естер Нази, спомни си сега тя с усмивка, която, колкото и да не беше за вярване след близо двайсет години, продължаваше да търгува в Скутари въпреки невъобразимата си възраст. (Била твърде дебела и стара, за да ходи, както беше уведомена Сафийе от информаторите си, но била богата като паша.)

В продължение на дълго време Сафийе им се противопоставяше успешно. В началото със собствената си красота, но после, когато тя започна да вехне, с помощта на Малкия славей и на карийе Михримах. Защото още от самото начало, още от първите си месеци в Маниса тримата се бяха споразумели. Всеки от тях се бе заклел да прави всичко по силите си, за да помага на останалите двама. И точно така правеха. Когато съдбата се усмихнеше на един от тях, скоро огряваше и останалите. Под патронажа на Сафийе Малкия славей скоро се превърна в Хасан ага, главния черен евнух; а в стария харем, все още управляван от валиде султан Нурбану, карийе Михримах — Сафийе не можеше да мисли за нея с никакво друго име — се бе превърнала във важна сановничка в харема, подчинена единствено на великата управителка на харема Джанфреда Хатун.

Малкия славей и карийе Михримах бяха първият и най-вътрешен пръстен от огромната мрежа безусловно лоялни на нея привърженици, чието създаване й бе отнело цял един живот. Като типична ловджийка, Сафийе разчиташе на изненадата и прикритието, а често само тя знаеше кои са нейните хора — немите, евнусите, робите в двореца и най-вече всички жени от харема, които купуваше на висока цена, а след това освобождаваше само след няколко години служба, като ги омъжваше изгодно за някой благодарен паша или везир.

Но както самата Сафийе добре знаеше, единствено Славеите биха сторили всичко, което поиска от тях, чиято лоялност беше абсолютна. Тя знаеше, че за нея те биха излъгали, шпионирали, мамили, крали, може би дори биха убили. Накратко казано, биха сторили всичко необходимо, което в крайна сметка бе всичко.

Затова, когато Сафийе вече не бе в състояние да задържи интереса на султана, именно Малкия славей беше човекът, който й намери лекаря. А когато работата му беше разкрита, карийе Михримах — че кой друг? — бе онази, която пое вината.

* * *

Друг звук, още по-слаб и от първия, бе регистриран от съзнанието й — лек звук, като мишка, притичваща по дървената облицовка отгоре. Сафийе султан вдигна очи към потъналия в сенките таван и се усмихна. „Много добре, моя малка сестричке на Юда! Крайно време е да разрешим този въпрос веднъж завинаги!“

Двайсет и пета глава

Истанбул

В наши дни

Денят, който в крайна сметка избраха за разходка по Босфора с лодката на Мехмед, беше една събота към средата на декември.

Следвайки инструкциите на Хадба, рано сутринта Елизабет хвана такси, което я откара до малкия кей близо до моста „Галата“, където беше закотвена лодката. Мехмед трябваше да я чака там. Тя звънна на мобилния номер, който Хадба й беше дала, и после го зачака, потрепервайки в студа.

— Елизабет!

Той беше по-висок, отколкото си го спомняше.

— Здравей!

Тя почти се надяваше да й целуне ръка, но той не го направи.

— Както изглежда, в крайна сметка избрахме хубав ден за целта.

Тя си спомни колко много харесваше гласа му.

— Хадба ме накара да донеса това — рече и му подаде една кошница.

— Пикник? Ех, тази Хадба! Помислила е за всичко! Хайде, ела!

И пое кошницата от нея.

— Нали нямаш нищо против да станеш толкова рано в събота? — попита.

— Не, всъщност ми харесва.

— Значи мислим еднакво — отбеляза той и й се усмихна през рамо. — Чичо ми обичаше да казва, че човек, който става рано, обира каймака на деня.

Лодката се оказа катер с малка кабина отпред. Поеха покрай Златния рог по посока на входа на Босфора. По това време на деня водният трафик не беше голям. Беше студено, но ясно, небето прозрачно, обсипано с розови и златисти петна. Елизабет зърна танкерите, събрани в Мраморно море — цели ята, от това разстояние приличащи на хартиени корабчета, боядисани в черно и червено.

Той проследи погледа й и възкликна:

— Харесват ли ти?

— Невероятни са!

Ентусиазмът й го накара да се усмихне.

— Да не би да ми се смееш? — подметна тя, но установи, че и така да беше, тя нямаше нищо против. Мариус също щеше да й се изсмее и тя щеше да се почувства унизена. Но сега не се почувства унизена — за нейна голяма изненада се чувстваше превъзбудена, замаяна от необичайното преживяване, което й предстоеше.

— Повечето хора биха предпочели да съзерцават платноходите или някоя яхта, а защо не и красивите презокеански лайнери, които идват при нас. Но не и… Как се изразявате вие? — изгледа я игриво. — Очуканите стари танкери?

— Но виж ги само! — възкликна Елизабет. — Те са прекрасни! Толкова са огромни и въпреки това… плават! Като облаци, леки като перца, носещи се по хоризонта!

— Там чакат реда си да влязат в Босфора и се отправят обикновено към Черно море. Протокът е толкова тесен, че се налага да бъдат водени. Едно време, когато е имало много повече къщи по самото крайбрежие, се е случвало хората да се събудят и да открият в къщата си половин танкер!

Първо я отведе до западния бряг на Босфора, покрай дворци и малки кейове, покрай елегантните яхти и круизните лайнери, акостирали в Бебек. Водата заглушаваше странно рева на града. Елизабет зърна цели пасажи лилави медузи, носещи се по водата подобно на коси на русалка. Установи, че се чувства съвсем спокойно с Мехмед. Дори и да не говореха, между тях цареше някакво странно разбирателство.

— Много си замислена — изрече той след известно време.

— Опитвам се да си представя как е изглеждал градът някога… знаеш… преди…

— Преди какво? Преди да се появят колите и да задушат всички ни с изпаренията си ли?

— О, не, много преди това — отговори тя. — Имам предвид през шестнайсети век.

И макар че не бе възнамерявала да го прави, тя му разказа историята на Силия и Пол. Разказа му всичко — за търговците от компанията „Левант“ и за чудния дар, който поднасят на султана, механичния орган с часовника, автоматизираните ангели с тромпетите и пойните птици. Каза му и за корабокрушението, и за липсващия фрагмент от разказа.

— Всъщност точно това е основната причина, поради която дойдох в Истанбул — да намеря липсващия фрагмент.

Мехмед я бе слушал внимателно, без да я прекъсва. И едва сега рече:

— Никога не съм допускал, че академичната работа може да бъде толкова вълнуваща! От твоите уста това звучи като детективска история.

— Да, понякога си е точно такава — усмихна се Елизабет. — Предполагам затова толкова много обичам работата си. Въпреки че според Хадба трябва да съм луда, за да стоя затворена по цял ден с книгите.

Порив на вятъра раздруса вратата на кабината. Елизабет потрепери и се загърна по-плътно с палтото си. Предпочете да не споменава за останалите причини, поради които бе дошла в Истанбул.

Зимното слънце най-сетне благоволи да обагри хълмовете по източния бряг на Босфора. Светлината се плъзна по покривите на къщите и превърна сивите води в яркосин килим.

— И? Успя ли да откриеш някакви насоки? — попита Мехмед.

— Засега нищо за Силия. Пуснала съм молба за разрешение да посетя архивите на двореца, но все още продължават да ми искат разни документи — препоръки от научния ми ръководител и не знам какво още — обясни Елизабет. — С архивите навсякъде е едно и също. Искат да им кажеш точно кои документи държиш да прегледаш, което, разбира се, е невъзможно, докато сам не влезеш и не видиш с какво разполагат — допълни с въздишка.

— Съвсем по византийски — отбеляза той и й се усмихна. — Значи тази твоя робиня си остава мистерия, така ли?

— Засега. Но просто имам едно особено чувство… — вдигна очи към него. — Сещаш се.

— Какво чувство?

— Ами, колкото повече мисля за това, толкова повече се убеждавам, че в крайна сметка тя е избягала — или поне би трябвало да го е направила — отговори Елизабет и установи, че неволно отново е сложила ръка на стомаха си. — Как иначе би могла да бъде написана историята й, а?

— Защо ще й трябва да бяга? — изгледа я Мехмед. — Не си ли се замисляла, че би могло да има и друго, доста по-простичко обяснение? Хората приемат, че робството е било до живот, но доколкото си спомням от уроците в училище, по време на Османската империя то изобщо не е било такова. Роби са били освобождавани непрекъснато, по всякакви причини.

— Дори от имперския харем?

— Особено от имперския харем! Ако жената не е успявала да привлече вниманието на султана, след няколко години й давали зестра и я омъжвали за някой високопоставен служител. Това важало с особена сила за личните прислужници на валиде султан. Това се считало за изключително достоен акт от нейна страна. А заради обучението, което са получили, и заради контактите си в двореца такива жени се радвали на изключително голямо търсене. Така че е напълно възможно твоята Силия Лампри да е била една от тях!

— Може и да си прав — кимна отнесено тя.

А после си спомни за странната атмосфера в харема, която бе уловила по време на посещението си в двореца. Не само в апартамента на валиде с негови двойни стени и тайни коридори, скрити в дървената облицовка на таваните, но и в зайчарника от миниатюрни стаички, мухлясали и клаустрофобични, принадлежали на жените от долните нива, в целия този странен лабиринт без прозорци. Вече беше сигурна, че на някакъв етап Силия трябва да е напуснала двореца, но обяснението на Мехмед звучеше просто… ами, толкова лесно.

— И ако наистина е напуснала двореца, какво би могло да се е случило с нея? — попита той.

— Точно това се опитвам да разбера.

— Смяташ, че се е събрала отново със своя търговец, така ли?

— Така ми се иска да мисля.

— Аха! — усмихна се отново той. — Значи не само детектив, но и романтик! Е, ако наистина искаш да знаеш как е изглеждал Истанбул през шестнайсети век — обърна се и посочи назад към Босфора, към посоката, от която току-що бяха дошли, — то точно това е гледката, която ти трябва!

Елизабет се обърна и пред очите й се разкри силуетът на стария град, скупчен на хоризонта зад нея. Сега, когато слънцето беше изгряло, над него се носеше някаква златиста мараня. Сиви стени се спускаха надолу към зелените паркове, позлатени куполи, минарета и острите върхове на кипарисите протягаха пръсти към бледосиньото зимно небе. И благодарение на някаква странна игра на светлината, целият град сякаш се издигаше от ширналата се водна синева — същинска цитадела, създадена от приказните джинове.

* * *

Някъде по обед стигнаха до Андалу Хисари — последното село на азиатския бряг преди Босфорът да се отвори към Черно море. Тук бреговете бяха покрити с гъсти гори. Между дърветата все още висяха валма от утринната мъгла. По скалите наоколо бяха насядали мъже и ловяха риба.

Пуснаха котва в малкото заливче. Тук водата беше плитка — матовозелено, отразяващо дърветата.

— Ела! — подкани я той. — Ще те заведа на обяд. Ако имаме късмет, може дори да видим делфини!

— Ами пикникът на Хадба?

— През декември? Не мисля! — засмя се той и й подаде ръка. — Не се тревожи, Хадба няма да се разсърди!

Заведе я в един рибен ресторант на брега. Въпреки че туристическият сезон отдавна беше минал, ресторантът беше отворен. Почтителен сервитьор ги отведе до маса с изглед към морето. Докато чакаха пристигането на храната си, говореха и наблюдаваха рибарските лодки и чайките, които се носеха като коркови тапи по вълните.

Той й разказа за семейството си — баща турчин, майка французойка, четирима братя. После и тя за своето — родители, живеещи в село в графство Оксфордшир, никакви братя или сестри, освен ако не се брои Иви, която й беше като сестра. Бяха толкова концентрирани един върху друг, че разговорът им сякаш се водеше на стенографско писмо.

— Имаш ли си приятел? — попита накрая той. — Имам предвид в Англия, разбира се.

— Имах — отговори тя, загледана в ято корморани, носещи се ниско над водите. — Но вече нямам.

Други обяснения не бяха необходими. В съзнанието й избликна образът на Мариус — същият Мариус, за когото не се бе сетила през целия ден. Но сега вече го виждаше така, сякаш той беше на някакъв далечен бряг, като подскачащ инкуб, помахващ й докато тя се отдалечаваше, смаляващ се все повече и повече, докато накрая изчезна сред лек облак дим.

— А ти? — обърна се с усмивка тя към Мехмед.

— Същата работа — отговори той. — Или приблизително.

За да минава времето, той поръча чиния пресни бадеми. Докато той говореше със сервитьора, тя го разгледа внимателно. Беше не толкова красив мъж, а просто мъж с ярко присъствие.

— Какво е любимото ти питие? — попита я той.

— Нека позная — контрира го тя. — Твоето е… сок от ананас!

— Сок от ананас ли? Ти майтап ли си правиш с мен?

— Добре де, тогава какво е?

— Водка. „Сива гъска“, разбира се. А твоето?

— Никога няма да познаеш.

— На бас, че ще мога!

Тя поклати глава и с усмивка изрече:

— Ще ти дам един милион паунда, ако успееш!

— Шампанско.

— Шампанско? Е, трябва да призная, че си доста близо, но не, не е то!

Разговорът потрепваше и се виеше спираловидно между тях сякаш на златна нишка.

— Тогава какво е? — предизвика я той.

— Чай от термос за пикник!

— Чай от термос за пикник? — разсмя се от сърце той. — Е, в такъв случай очевидно ще се наложи да си задържиш единия милион паунда. Но мисля, че мога да позная поне любимата ти храна! — отсече и се загледа в нея през присвити очи.

— Така ли? — усмихна му се тя и докато той задържаше погледа и, тя изпита такава невероятна еротична наслада, че едва не припадна.

— Баклава — изрече бавно той, наблюдавайки устните й. — Бих дал всичко на света, за да те видя отново да ядеш баклава!

Храната им пристигна, но Елизабет не яде много. И не защото не беше гладна, а защото не искаше да издава пред него неудобството си. Беше се постарала да не обръща внимание на споменаването му за баклавата, преструвайки се, че не го разбира много добре, но сега се страхуваше да не се издаде по други начини. Изведнъж се превърна в непохватна жена. Знаеше, че всеки път, в който насочва вилицата към устата си, ръката й потреперва. Знаеше, че ако вдигне чашата към устата си, вероятно ще разлее водата си. Значи в крайна сметка той я беше познал. А някъде в дълбините на съзнанието си тя, разбира се, винаги го бе знаела.

И въпреки че на повърхността разговорът им продължаваше като преди, атмосферата се бе променила. Лекотата, която бе съществувала между тях, бе изчезнала. На нейно място се бе появило странно напрежение, като че ли всяка молекула от въздуха между тях бе заредена с него. И защо? Елизабет не смееше да се замисля по този въпрос.

„Не съм готова за това“ — не спираше да си повтаря тя. Знаеше, че в неговите очи вече изглежда силно притеснена и затова той бе започнал да я третира с безупречно кавалерство.

— Студено ти е, Елизабет — не беше въпрос, а твърдение.

— Добре съм — но тя знаеше, че потреперва.

— Ще ти поръчам чаша вино.

— Не, моля те…

— Да. Мисля, че трябва да го изпиеш.

Направи някакъв сигнал с ръка и виното автоматично пристигна.

Елизабет го видя как пак наблюдава устните й, докато тя вдига чашата с вино. „Кара ме да се чувствам като кралица и същевременно като… нещо друго…“ — каза си тя. И положи съзнателни усилия да спре да трепери. А когато той се приведе през масата и докосна устните й, тя едва се сдържа да не се дръпне рязко — имаше чувството, че се е опитал да я удари.

— Един косъм… пръстите му бръснаха устните й. — Просто един косъм, залепен на устните ти.

Там, където той я бе докоснал, кожата й се затопли.

— Елизабет… — започна той.

— Аз не… не мога… — опита се да каже тя.

Внезапно телефонът му иззвъня. Двамата се загледаха в блекбърито, което лежеше на масата между тях.

— Какво ще кажеш? — попита той. — Да го вдигна ли?

Елизабет прокара ръка по бузата си и промърмори:

— Може би е по-добре да го вдигнеш.

Той натисна бутона за приемане и изрече на турски:

— Евет[22]? — а после на английски: — О, да, разбира се. Минутка!

Измина секунда, докато тя осъзнае, че той й подава телефона си.

— За теб е — каза и очите му се плъзнаха по лицето й.

— За мен? — Елизабет пое слисано телефона от ръката му. — Ало… О, да! Здравей! Да, все още съм в Истанбул. Ама как… Разбирам. Много мило от твоя страна! Наистина!? Ама това са фантастични новини… Веднага ще го погледна! Да, много благодаря!

Затвори и двамата се спогледаха.

— Нека отгатна…

Вече и двамата се смееха.

— Хадба й е дала този номер.

— Кой беше? Приятелката ти Иви?

— Не. Научната ми ръководителка. От Оксфорд. Доктор Алис. Когато не ме намерила по мобилния, звъннала в къщата за гости и Хадба й дала твоя номер.

Когато Елизабет му подаде телефона, той хвана ръката й и я задържа. И този път тя не се опита да се дръпне.

— Някакви интересни новини ли? — попита.

— Да — тя сведе очи към ръката му, която държеше китката й. — Много добри новини. Смята, че е успяла да намери портрета на Пол Пиндар! Спомняш ли си, че ти казах, че открих негова репродукция в една книга тук?

— Да, помня.

С все така сведени очи, Елизабет завъртя бавно ръката си, докато дланта й не се озова върху пръстите му.

— Репродукцията беше толкова лоша, че не успях да видя никакъв детайл.

И видя как той прокарва бавно палец по нежната кожа на ръката й.

— Но може би сега… — не довърши. — Както и да е. Писала ми е имейл.

— Искаш ли да използваш това? — и кимна към своето блекбъри.

— Не — поклати глава тя. — Може да почака.

Между тях се настани тишина. Тя вдигна очи и видя, че той й се усмихва, и изведнъж лекотата в отношенията им се възвърна.

— Е, няма ли да кажеш нещо? — попита той.

Може би виното бе виновно за това, че тя бе станала толкова дръзка. Приведе се към него и прошепна:

— Мисля, че от известно време ме съблазняваш!

— Така ли? — той хвана вече и двете й ръце и бавно ги целуна една по една, а след това и дланите й. — А аз си мислех, че е обратното.

Двайсет и шеста глава

Константинопол

4 септември 1599 година, на зазоряване

Утрото все още не бе настъпило напълно, когато Пол Пиндар се отправи за аудиенцията си при валиде султан.

От двореца бяха изпратили съобщение, че секретарят ще бъде взет от една от личните лодки на валиде, но когато тя дойде — малък каяк, управляван само от шест роби — се оказа недостатъчно голяма, за да побере свитата, която Пол с такова старание бе подбрал. Така той се качи съвсем сам в очакващата го лодка, наблюдаван мълчаливо от облечените в ливреи членове на неосъществения му антураж преподобният Мей, господин Шарп и господин Ламбет, чиракът на Джон Сандерсън — Джон Хенгър и кочияшът Нед Хол, които просто се обърнаха и се отправиха обратно към къщата на посолството в Пера.

Гребците загребаха мълчаливо, но не през Златния рог по посока на двореца, както бе очаквал Пол, а в противоположната посока, нагоре по Босфора, и само след половин час седемте хълма на града останаха зад тях. Напредвайки бързо по течението, те се отправиха първо към европейския бряг на протока. Срещу тях, на източния бряг, Пол зърна покривите и минаретата на Юскюдар — селото, където султанът продаваше и купуваше конете си. Тук имаше много къщи и имения, чиито цветни и овощни градини бяха разположени на самия бряг. Пол знаеше, че валиде султан притежава няколко летни двореца тук, така че сигурно се бяха запътили към някой от тях, но малкият каяк не показа с нищо, че възнамерява да прекоси Босфора в тази точка, а нито капитанът, нито неговият придружител — един от дворцовите евнуси, не благоволиха да удостоят с отговори въпросите му.

Не след дълго селищата и къщите останаха далече зад тях. След още половин час безмълвно гребане каякът най-сетне прекоси Босфора по посока на азиатския бряг и се отправи към сенките на горите.

Тук водата беше равна и зелена, повърхността й — стъклена. Когато Пол бръкна за миг с ръка в нея, му замириса на речна вода. Дърветата — кестени, бадеми и ясени — бяха обагрени със съвсем лек нюанс на златистото. В един бор с широка, подобна на чадър корона, се бе установила колония от чапли, прегърбени и посивели като старци. Ниско над водата, съвсем близо до тях прелетя ято корморани. Пол забеляза тук-там по някоя къщичка на дървени колони, надвиснала над водата. Няколко мъже бяха насядали по камъните наоколо и ловяха риба. Но в преобладаващата си част гората бе изпълнена с хлад и призрачна тишина.

Той потрепери. Въпреки че бе едва в началото на септември и дните като цяло бяха топли, по заръка на валиде в лодката го очакваше наметало, обшито със самур, и кошничка с череши и нарове, покрита с бродирана ленена кърпа. Той метна мантията на раменете си и попита:

— Колко още?

Евнухът се оказа ням — издаде някакви нечленоразделни звуци и посочи с брадичка. Пол се обърна и погледна. Бяха стигнали до малко заливче. И там, като че ли носеща се към тях сред дърветата, постепенно се очерта малка розово-червена постройка.

Когато слезе от каяка, Пол беше посрещнат от други двама евнуси, които го ескортираха до красива градина, излизаща направо на морския бряг. Мраморни канали, пълни с вода, минаваха между редиците портокалови и лимонови дървета, борове и чинари с широки корони хвърляха сенки над лехите с рози. Имаше много фонтани и едно езеро с рибки, в което се носеха лениво няколко дебели шарана.

В самия център на градината, в сянката на едно Дърво на Юда[23] имаше павилион. Пол беше виждал често тези малки къщички на удоволствието, доста приличащи на модерните напоследък в Англия банкетни къщички, но точно тази не бе облицована с плочки, а бе направена изцяло от стъкло. След като я огледа, Пол заключи, че който седеше в павилиона, би могъл да вижда цялата градина, но самият той не би могъл да бъде видян.

Зачака. Не се случи нищо. Никой не дойде. Беше съвсем сам в тази градина. Двамата евнуси не се виждаха никъде. После с периферното си зрение забеляза някакво движение, проблясък на нещо зелено, но когато се обърна, там нямаше никого. Той си беше все така сам.

Само дето не беше сам. По пътеката към него вървеше голям котарак — бял, с искрящи очи, едното зелено, другото синьо.

— Здравей, писанчо!

Когато Пол се наведе, за да погали животното, то се отърка собственически в краката му, а после отмина. Пол го видя как се отправя към самия бряг, където приседна с гръб към него и застина подобно на сфинкс.

— Харесваш ли котарака ми, Пол Пиндар ага?

Глас — онзи глас — по-красив от всичко, което беше чувал някога, му говореше иззад стъкления павилион.

Пол едва устоя на желанието си да се завърти рязко. Но вместо това само свали шапката си и застина с приведена почтително глава.

— Много добре, англичанино! — смехът й беше същият, какъвто го помнеше. — Ста бене! Но вече можеш да се обърнеш!

Когато Пол се обърна, установи, че тя действително се намира в павилиона, макар че как се бе озовала там, без той да я види, си оставаше истинска мистерия. Входът на павилиона беше покрит с дебело платно, което я скриваше от нежеланите погледи.

— Ела насам, не се страхувай! Приближи се! Както виждаш, тук сме съвсем сами.

С все така фиксирани в земята очи, Пол се приближи бавно до павилиона.

— И така, ето че отново се срещаме, Пол Пиндар ага — пауза. — Съжалявам, че на малката ми лодка нямаше място за твоите колеги, но мисля, че ще се съгласиш с мен, че така е по-добре.

— Вие ми оказвате голяма чест, ваше величество! — изрече Пол и се поклони ниско на сянката зад паравана.

— Така ли? — възкликна развеселено тя. — Но сигурно вашият посланик се е надявал на… Как да се изразя? Може би на по-голяма церемониалност?

— Моят посланик е повече от благодарен за голямата чест, която оказвате на всички нас! — отговори дипломатично Пол. — Помоли ме да ви предам, че и той, и всеки един от нас е готов да ви служи с всичко, което му е възможно!

— Добре казано, Пол Пиндар ага! Винаги бизнесът на първо място — защо пък не?! Прави ви чест! Всички знаем, че искате да подновите договорите си за изключителни търговски права по нашите земи, а между нас казано, не мисля, че в това отношение ще имате особено проблеми, въпреки несекващата щедрост на посланик Дьо Брев към великия везир. Както често си говорим с везира, търговията е добра за нас, нашият велик град открай време е зависел от търговията. Освен това Франция и Венеция не могат да очакват да ви държат завинаги под свой флаг, нали така? Чувам, че напоследък холандците изявили желание да търгуват под английска протекция — добави. — Но всичко това е от нищожно значение. Важното е, че вече ще бъдем съюзници, нали така? Вашият прекрасен кораб… Как го наричате вие?

— „Хектор“, мадам.

— Ах, да, „Хектор“… — нова пауза. — „Хектор“, това е добра идея — допълни замислено. — Този великолепен кораб е в устата на целия ни град. Хората казват, че само някой много могъщ монарх може да изпрати такъв огромен морски съд. А по щастливо стечение на обстоятелствата установяваме, че имаме общ враг — Испания. И ще си бъдем много полезни едни на други, нали така? Дори испанците ще се видят в чудо да отвърнат едновременно и на нас, и на вас!

— Приятелството с вашата велика империя е най-голямото желание на нашата кралица!

— Любезно казано, Пол Пиндар ага.

Пол отново направи дълбок поклон и при навеждането му погледът му падна върху малко бяло краче с висок и гладък свод, което надничаше изпод долната част на паравана. Бързо извърна очи.

— Но истината е, че не те извиках тук, за да говорим за такива неща, Пол Пиндар ага — изрече Сафийе. — Кажи ми, знаеш ли къде се намираме?

— Може би във вашия летен дворец, мадам? — предположи Пол.

Покритите с пръстенчета пръсти на дребния крак се свиха развеселено.

— Това малко място да е мой летен дворец? Огледай се, Пол Пиндар, наистина ли мислиш така?

Пол се огледа и видя, че малката дървена постройка, която беше видял при пристигането си, е не повече от къщичка на пазач. Въпреки че първоначално не си бе дал сметка за това, сега разбра, че се намира в най-обикновена градина за отмора, очевидно предназначена да бъде колкото е възможно повече отдалечена от формалностите и дворцовия етикет.

— Мадам, вече виждам, че тук наистина няма дворец — изрече накрая, — но тази градина… Никога не съм виждал подобно място! Това е градина, достойна за кралица?

— Не, не за кралица, Пол Пиндар — отвърна валиде. — Това е градина за хасеки, за фаворитката на султана. Подари ми я старият султан, моят господар султан Мурад. Преди много години. С него много обичахме да идваме тук, да се разхождаме край брега и да гледаме лодките. През лятото, когато нощите бяха топли, това беше любимото му място да наблюдава изгрева на луната. Караше прислугата да поставя нанизи от фенери по клоните на дърветата, за да се отразяват като звезди във водата.

В далечината, в края на градината, Босфорът се окъпа в слънчева светлина. Пол забеляза, че белият котарак души изпитателно водата в един от басейните. Под повърхността, в пълно неведение за близостта му, плуваха лениво шараните.

— През целия ми живот, тоест откакто господарят ми премести домакинството си от Маниса в Константинопол — продължи тя, — през цялото това време съм наблюдавала как търговските кораби плават напред-назад по тези води. Някога се питах дали някой от тях се връща в моята родина — опасна мисъл за една робиня — красивият глас галеше ухото му. — А после, по-късно се случиха определени неща. За известно време изгубих благоволението на султана и тази градина стана мое убежище. Място, всъщност единственото място, където от време на време можех да оставам сама. Докато старата валиде Нурбану не сложи край на тези разходки — Сафийе въздъхна тъжно. — Казваше, че не било прилично аз, като хасеки на султана, да идвам тук без придружители. Трябвало да имам прислужници, компаньонки. Било ми забранено да идвам тук без тях.

Слънцето беше изгряло високо над хълмовете на азиатския бряг и градината също започна да се изпълва със светлина. Зад спуснатото платно се раздвижи ветрило. Пол установи, че се опитва да различи контурите на лицето й. Дали имаше мъж на тази земя, който не би се опитал да открие лицето, което вървеше с този глас, след като веднъж го е чул? Дали имаше някой, който би могъл да му каже как изглежда? Кракът й си седеше все така там, под паравана. Пол беше принуден да си наложи да извърне очи.

— Знаеш ли защо те доведох тук, англичанино?

— Не, мадам.

— Отчасти, разбира се, за да ти благодаря за подаръците от вашата кралица, които ми донесе. И да ти кажа също така, че твоят слуга — готвачът, беше освободен. Едно недоразумение, за което дълбоко се извинявам. Точно така трябва да кажеш на вашия посланик — зад паравана той видя лекото помръдване на сенчестия силует. — Но също така — тя отново въздъхна, но този път на Пол му се стори, че е от удоволствие, — е, нека просто кажем, че го направих, защото мога!

Въздухът в градината внезапно застина на място. Пол усети как слънцето започва да прежуря непокритата му глава. За каквото и да го бе извикала всъщност, очевидно тя не бързаше да го съобщава. Нито пък той — да го чуе. Имаше чувството, че би могъл да остане завинаги в тази градина.

— Ти обичаш градините, правилно ли те разбрах, Пол Пиндар ага? — запита тя след известно време.

— Да, много ги обичам. Когато бях чирак, моят майстор — казваше се Парвиш — ме научи на разни неща за тях. Това бе едно от многото неща, които научих от него.

— О? И на какво друго те научи?

— Научих се да разчитам карти, научих се на математика и на мореплаване. Той беше търговец, разбира се, но освен това беше и добър астроном. Както и учен. Надали на света имаше нещо, което да не го интересуваше. Събираше всякакви инструменти — предимно за навигация, естествено, компаси и астролаби, но освен това обичаше всякакви други уреди — стенни и джобни часовници, даже детски играчки, стига те да имат някакъв таен механизъм. Когато станах чирак при него, бях само момче, но заради него аз също обикнах механичните предмети.

За пореден път забеляза, че сводът на крака й е висок и бял. Ноктите й бяха излъскани толкова, че блестяха като морски раковини. На единия от глезените й имаше малка черна татуировка.

— Значи вие също сте учен, така ли?

Пол се усмихна и отговори:

— Не, просто търговец, мадам. Най-обикновен търговец. И благодаря на Бога за това!

— Хайде, стига! В живота, който водиш, няма нищо обикновено! Вие, английските търговци, съвсем скоро ще станете царе на моретата — или поне така ми казват, — че и по-богати от царе. Пред носовете на вашите кораби с всеки изминал ден светът става все по-малък и по-малък. Доколкото знам, дори в този момент вашата компания чертае нови търговски маршрути — до островите на подправките, та дори до Индия! Вие никога не сте се страхували да поемате рискове и това ми харесва! — отбеляза с възхищение тя. — Изненадан ли си, че знам всичко това? Ако е така, не би трябвало. Ние имаме опитни разузнавачи, Пол Пиндар ага. И знаем, че вие, търговците, се радвате изключително много на благоволението на онази велика дама, вашата кралица. Дотолкова, че даже е избрала своя представител от вашите редици — доколкото знам, същински скандал сред франките, които го смятат за повече от скандално, когато то всъщност — кратка пауза — е знак за невероятно признание!

Настъпи мълчание, след което тя продължи:

— Ако бях млад мъж, едва прохождащ в живота, сигурно и аз бих избрала път като вашия. Свобода, приключения, богатства… — прошумоляване на коприна, когато тя се приведе към паравана. — Елате да работите за нас, Пол Пиндар ага! Султанът винаги е приветствал с добре дошли и почитал мъже като вас, интелигентни и амбициозни мъже. Бихте могли да бъдете част от най-великата империя, която светът някога е виждал! Ще ви намерим красива къща, множество роби, красиви съпруги… — пак пауза. — Особено красиви съпруги!

Пол се опита да отговори, но за негово изумление не успя. Пъхна ръка в джоба си и потърси компендиума — познатата гладкост на повърхността му го успокои.

— Но вие не говорите! — в гласа й се усети разочарование. — Изглеждате ми разсеян, Пол Пиндар ага!

И когато той пак продължи да мълчи, тя продължи:

— Но вие вероятно вече си имате съпруга и семейство, които чакат завръщането ви?

През главата му премина безумна мисъл. Това е шансът ти! Възползвай се от него! Покажи й портрета на Силия! Компендиумът сякаш изгаряше кожата му.

— Имах някога една жена, ваше величество — чу той най-сетне звука на гласа си. — И тя ми беше много, невероятно скъпа!

— Бил сте женен?

— Бях сгоден — отговори Пол. Сърцето му препускаше. В съзнанието си отново я виждаше — кожата й, очите й, златото на косата й. Цветовете в градината сякаш потрепериха и се разтвориха пред очите му. — Тя беше дъщеря на партньора на Парвиш — Том Лампри, в дните на старата Венецианска компания. Лампри беше морски капитан. Същински образец на безстрашен и почтен човек. Преди да се присъединя към компанията „Левант“ като самостоятелен търговец, в продължение на много години работех като представител на Парвиш във Венеция. И така опознах добре Том. Най-голямото му желание бе да се оженя за дъщеря му.

— Неговото, а не вашето, така ли?

— О, също и моето, разбира се! Бракът беше подходящ във всяко едно отношение.

Покажи й портрета!

— А тя не го е искала, така ли?

Не мога. Не мога да поема подобен риск.

— Мисля, че тя ме обичаше… много — наложи си да изрече той. — Толкова много, колкото я обичах и аз, ако това изобщо беше възможно. Но тя… бе изгубена.

— Изгубена?

— За мен.

— В какъв смисъл?

Няма да имаш друга възможност!

— Компанията ме помоли да придружа сър Хенри дотук, до Константинопол. И както знаете, мисията ни тук отне доста повече време от очакваното — поколеба се. — Преди две години годеницата ми пое обратно за Англия с кораба на баща си. Това беше последният търговски кораб, който можеше да отплава за онази година преди настъпването на зимните бури. Но се оказа, че бяха закъснели. Извила се страшна буря и корабът, заедно с всичко в него, потънали. Цялата ни стока. Както и Том, и дъщеря му. Казаха, че било край бреговете на Далмация.

Палецът му повдигна лостчето.

— Името й?

— Силия, мадам — отговори Пол и извади празната си ръка от джоба си. — Казваше се Силия.

С изключение на водата, която бълбукаше в мраморните канали, всичко беше потънало в тишина. Не се чуваха нито птици, нито прошумоляване на листа в гъстите гори, обграждащи градината от двете страни.

След известно време Сафийе султан заговори:

— Нурбану, която беше валиде султан, когато пристигнах в Константинопол, ме научи на всичко, което знам. Тя беше великолепен учител, точно като твоя майстор — как му беше името?

— Парвиш.

— Така. Точно като твоя Парвиш. Човек никога не забравя първите си уроци, не мислите ли? Въпреки че моите със сигурност са били различни от вашите — пауза. — Нурбану не знаеше нищо за карти и математика, но знаеше много неща за света. Това изненадва ли ви? Вие, европейците, сте убедени, че тъй като ние, жените тук, сме защитени от стените на харема, не знаем нищо за света навън. Но това е далече от истината. Нурбану ме научи, че само две неща на този свят са по-ценни от любовта — властта и лоялността. Никога не споделяй властта си — ето на това ме научи онази велика жена. А в подчинените си най-много цени лоялността.

Ново мълчание, малко по-продължително от предишното.

— Мина много време, откакто идвах тук за последен път, Пол Пиндар ага — продължи по едно време тя и на Пол му се стори, че долавя лека нотка на меланхолия в гласа й. — Много харесвам розите тук, особено Дамаските. Султанът заръча да ми ги докарат чак от Персия. Представяш ли си? Керваните ги докараха, пакетирани в лед, през цялата пустиня! После той ми каза, че моите рози му излезли по-скъпо и от смарагди. Но не мисля, че майка му разбра за това.

— Може ли да откъсна една за вас?

— Разбира се! Откъсни, англичанино!

Пол откъсна една-единствена, наполовина отворена червена роза. Протегна ръката си и видя, че силуетът зад паравана се привежда към него.

— Съветът ми е следният: върви си у дома! Върни се в Англия, Пол Пиндар ага! Докато лоялността е ненакърнена, вие ще имате вашите изключителни търговски права! — тя вече беше толкова близо до него, че въпреки паравана на входа той зърна проблясъка на скъпоценните камъни по роклята й, зърна даже косата й. И като че ли почти усети парфюмирания й дъх. — Но сега задръж розата ми, господин Пиндар. Мисля, че е справедливо, защото сега установявам, че вече съм взела нещо, което принадлежи на теб!

Двайсет и седма глава

Константинопол

4 септември 1599 година, през деня

Прибирайки се в посолството, Пол завари пълна суматоха. Пред входа се тълпяха слуги — и от посолството, и от официалните османски власти, а самият вход се охраняваше от цял батальон еничари — перата по характерните им високи бели шапки потрепваха на вятъра. Два коня, покрити богато с червени и сини покривала и с юзди със скъпоценни камъни, потрепваха нетърпеливо по камъните на калдъръма.

В двора Пол беше посрещнат от Томас Глоувър.

— Крайно време беше! — извика колегата му, докато нагласяше на главата си огромна шапка с пера. — Тъкмо се канехме да пратим да те търсят!

— Какво е това? — посочи Пол към чакащите коне. — Комитет по посрещането ли?

— Конете са на хората на великия везир, които в момента са при сър Хенри.

Пол изгледа изненадано Глоувър и възкликна:

— И ти го остави с тези висши сановници съвсем сам?!

— Посещение на добра воля, само това. Съобщиха ми, че не са тук по работа, така че надали може да стане кой знае колко зле.

— Не бих заложил на тази мисъл.

— Не се тревожи. И без това тъкмо се качвах при тях.

— За да поразпръснеш мъглата ли?

— Може и така да се каже — ухили се Глоувър. — И без това съм длъжен да съобщя на сър Хенри за твоето завръщане. Има и други добри новини, Пол. Далъм приключи с поправките и точно сега изпращат съобщение, че нашият посланик вече може да представи акредитивните си писма! Но трябва да побързам, преди той да е сторил нещо, което да ги накара да променят решението си — и тръсна модерните си разрязани ръкави, които разкриваха ивици в черешово-розово. — Как изглеждам?

— Не достатъчно шарен за моя вкус, но и така става — усмихна се измъчено Пол, изпращайки го до подножието на стълбите.

— А валиде? Как мина там? — започна Глоувър, но млъкна и заоглежда разтревожено колегата си. — Но какво има, скъпи ми приятелю? Изглеждаш изцеден!

— Нищо ми няма. Просто лека морска болест. Тези евнуси не биха могли да карат по права линия и за всичките монети от съкровищницата на султана — поясни Пол, опита се пак да се усмихне и сложи ръка на рамото на Глоувър. — Ще понесеш ли още малко добри новини? Ще получим нашите търговски споразумения, Томас! Но после ще ти разкажа подробностите. Сега бързай при сър Хенри, докато не е надробил някаква каша!

Томас тръгна нагоре по стъпалата.

— Кое според теб мели по-бавно — мелниците на боговете или кабинетът на великия везир? — подвикна след него Пол.

— Питай ме нещо друго! — извика в отговор Томас Глоувър и по средата на стълбата пак спря. — Между другото, и още добри новини — макар че за последните е съмнително. Онзи разбойник Карю тази сутрин се появи, надут като пуяк. Оказва се, че било някаква грешка. Еничарите хванали грешния човек или нещо такова — не разбрах нищо от приказките му — сви рамене. — Не че това е нещо ново. Ако питаш мен, един по-продължителен престой в окови не би му се отразил никак зле. Както и да е. Важното е, че се върна.

И с тези думи той изчезна в приемната на посланика.

* * *

И за пореден път Пол намери Карю, седнал на градинската стена.

— Значи в крайна сметка те пуснаха, а?

— Добро утро и на теб, секретарю Пиндар!

— Къде беше? В Седемте кули ли?

— Не, всъщност бях в избата на твоя приятел Джамал. Благодаря за милостивите пратки, между другото — отговори Карю, без да вдига очи. В едната си ръка държеше лимон и усърдно го разглеждаше. Изражението на лицето му под буйния несресан перчем беше както винаги смръщено.

— Е, нека бъдем благодарни поне за едно — този път поне си с ризата си — отбеляза Пол и се изкатери на стената до него. — И между другото, вече е добър ден. Не трябва ли да помагаш някъде?

Карю извади един от няколкото ножа, които носеше в кожения калъф, прикрепен на колана му, и с прецизността на шивачка направи малък разрез в горната част на лимона.

— Смили се над мен, аз съм осъден човек! — промърмори.

— Това беше вчера.

Карю изсумтя и мрачно отбеляза:

— Както изглежда, нашето момче Кътбърт най-сетне успяло да намери някой да пришие обратно пръста му и затова отново ми позволяват да влизам в кухнята. За да готвя девичи гърди за лейди Лило, като че ли нейните вече не са достатъчно големи — и с яростна концентрация се зае да сваля обелката на лимона на фина спирала. — Не се смей! — проблеснаха очите му. — Бих предпочел да се върна в избата на Джамал и да ловя плъхове!

— А аз познавам много хора, които с удоволствие биха те върнали там — каза Пол. След като Карю не отговори, той добави: — Значи Лило ти е позволил да си вземеш обратно ножовете, така ли?

— Както виждаш! — вдигна Карю ръката с ножа, на чийто връх бе увиснала лимонената кора. Ръцете му бяха набраздени от порязвания и стари изгаряния.

— Кога те пусна Джамал?

— Рано тази сутрин.

— Каза ли защо?

— Онази стара жена, облечената изцяло в черно — помниш ли я? Есперанца Малхи. Та тя му донесе съобщение. Очевидно това й се превръща в навик — Карю примижа срещу слънцето. Белегът на бузата му беше буквално бял на фона на мургавата му кожа. — Оказва се, че тя е нещо като пощенски гълъб на валиде султан. Затова информацията, с която двамата разполагат, винаги е много добра, точно както подозираше и ти — обърна се към Пол и възкликна: — Ти знаеше ли, че Джамал прави хороскопи за някого в двореца?

— Не знаех, но е напълно логично. Все пак е звездоброец, нали?

— Да де, ама се питам дали това е единственото, което прави — промърмори Карю. — Като че ли вече са открили кой всъщност е отровил главния черен евнух и точно затова ме пуснаха. Говори се, че била някаква жена от харема. Чу ли топовните изстрели тази нощ? Точно това са известявали, както разбрах от Джамал — изтри ножа в ръкава на ризата си. — Хвърлили бедната жена в Босфора, зашита в чувал!

— Да, чух топовните изстрели — кимна Пол и се загледа в Златния рог. Водите му проблясваха невинно под следобедното слънце. — Ти беше прав за Силия — изрече внезапно. — Тя наистина е там.

— Откъде знаеш? — изгледа го изненадано Карю.

— Каза ми го валиде султан.

— Какво!

— Е, не с чак толкова много думи. Тя е твърде умна за подобно нещо.

— Тогава как?

— Ами, всичко беше невероятно странно — отбеляза смръщено Пол. — Но мисля, че точно затова е поискала да ме види втори път. На Мъглата трябва да кажа, че аудиенцията ми е била във връзка с подаръците на посолството и че е извикала именно мен, защото може да говори с мен на венециански. Така трябва да мислят всички, включително нейните хора. Но нямаше нищо общо с това — пауза. — Срещата се състоя не в някой от нейните летни дворци, а в малък павилион на азиатския бряг. Каза ми, че градината с павилиона й била подарена от султана преди много години, когато все още била фаворитка. Градина край водата — Пол си спомни за цветовете на късната лятна градина, за блясъка на светлина, за белия крак с високия свод, извит като на танцьорка. — Но тази градина се оказа едно от най-красивите места, които някога съм зървал, Джон, излязла сякаш от някакъв сън!

— Какво каза тя?

— Точно в това е проблемът, че не каза нищо. Иначе говорихме, говорихме много и за всякакви неща. За градини. За живота на търговеца. За Парвиш и за неговите механични уреди — и едва сега, докато разказваше, той си даде сметка за абсурдността на целия този разговор. — И накрая тя изрече нещо от рода на: „Установявам, че съм взела нещо, което принадлежи на вас“ — бръкна в чантата, която носеше преметната през рамо. — И ми даде това!

Джон Карю пое захарния кораб от ръката на Пол. Погледа го безстрастно известно време, а после му го върна с думите:

— Току-що прекарах две денонощия в изба, пълна с гадини, и то само заради това! Не, мерси, вземи го!

Пол пое малкия кораб и го вдигна към слънцето, докато платната, захарните въжета и малките, покрити с карамел фигурки не се завъртяха под светлината.

— Този път буквално си надминал себе си, приятелю — промълви накрая. — Мога да се закълна в живота си, че това е „Силия“, търговският кораб на Лампри до последното парче от такелажа! — постави го внимателно на стената до тях. — Дори името му е изписано точно така, както си беше!

— Тя може ли да чете на английски?

— Надали. Но със сигурност има много около нея, които могат.

— Онова, което обаче изобщо не е толкова сигурно, е, че този кораб има нещо общо със Силия. Защо изобщо е направила подобна връзка?

— Не забравяш ли нещо? Твоето тайно и не толкова тайно захарно лакомство — изрече смръщено Пол — се оказа за известно време в центъра на скандал в харема. Главният черен евнух едва не умря. Всичко беше покрито много професионално, макар да не знам защо, но ясно е едно — че в продължение на известно време са смятали, че този кораб има нещо общо с отравянето — прибра внимателно захарното копие в торбата си. — Бъди сигурен, че надали са много нещата, които убягват от вниманието на валиде, Джон! И се басирам, че тя е винаги с три крачки през нас! — очите на Пол се свиха от умора. — Бъди сигурен също така, че тя ни е разкрила!

— Сигурен ли си?

— Напълно — Пол вдигна нетърпеливо ръка към рамото на другата и смъкна ръкава си. Лицето му изглеждаше измъчено, под очите му имаше големи тъмни кръгове.

— И какво, според теб, ще направи?

— Ако искаше да направи нещо, досега щеше да го е сторила.

— Смяташ ли, че е казала на някого другиго?

— Ако някой от Великата порта бе чул дори и намек за интрига, съпътстваща една от жените на султана, досега щяхме да сме на дъното на Босфора.

— Значи може би това е просто предупреждение.

— Може би — Пол прокара пръсти през косата си. — Не знам защо, но оставам с впечатлението, че всичко това е част от нещо друго… от някаква по-голяма игра.

В продължение на няколко минути двамата потънаха в мълчание. Под тях се виждаха водите на Златния рог, пълни с корабчета и лодки. На борда на „Хектор“ един моряк се катереше високо по мачтата. А зад златните покриви на султанските сараи слънцето бавно пътуваше към заник.

— Тя иска от нас да заминем, Джон — изрече накрая Пол. — Когато след два дена „Хектор“ вдигне платна, за да се върне в Англия, ние с теб трябва да сме на него!

Играейки си безмълвно с ножовете, Карю само кимна.

— А аз ще трябва да кажа на останалите.

— Какво? На Мъглата? — погледна го отвратено Карю.

— Да не си луд? Разбира се, че не. Имам предвид на Томас Глоувър и останалите. Най-вече на Томас — той е тук от по-дълго време и е работил повече от всички нас за тази компания. Както изглежда, Далъм бил приключил с поправките си и току-що научихме, че Лило вече може да представи акредитивите си. И когато всичко това свърши, и „Хектор“ потегли, ние трябва да сме на борда му!

— Щом така казваш.

— И повече никакви опити за предаване на съобщения до Силия!

— Щом така казваш.

— Добре че Джамал отказа да ни помогне, когато…

— И аз благодаря за това на Бога всеки ден.

— Явно тя няма представа, че ние сме тук, а онова, което не знае, не може да й навреди, нали така?

— Така.

И отново се възцари тишина. Тя бе пронизана от напевния глас на мюезина, който призоваваше вярващите към молитвите по залез-слънце.

— Аз едва не й казах, Карю!

— На кого?

— На валиде султан.

— Боже всемогъщи, Пиндар, и ти обвиняваш мен, че поемам рискове!

— Бях буквално на крачка от това да й покажа портрета на Силия!

И образът му отново изплува в съзнанието му. Но не както изглеждаше на миниатюрата в компендиума, а Силия като русалка с коса, увита около врата й, носеща се, зелена и златиста, из океанските дълбини. „И сега се чудя защо не го направих! — помисли си с болка той. — Имах възможност и не се възползвах от нея. Трябваше да се оставя на милостта й, да я помоля да се съжали над мен!“ Разтри яростно с юмруци очите си — в ума му избухнаха дъги светлина. „Валиде беше единственият човек, който можеше да ми каже със сигурност дали тя е там! Понякога си мисля, че е по-добре да знаеш и да умреш, отколкото да не знаеш.“

— Дали би могло да е вярно, Джон? — обърна се той към Карю. — Силия, върнала се от мъртвите, така ли? Кажи ми, че не сънувам!

— Не, не сънуваш — отсече Карю.

В този момент в градината се появи позната фигура в работно облекло. Беше Томас Далъм, майсторът на органи. Когато ги видя, ускори крачка.

— Какво става, Том? Какви са новините? — подвикна Пол и слезе от стената. — Чух, че трябва да те поздравим, а? Подаръкът за султана бил вече като нов!

— Така си е.

Далъм, който не беше много по приказките, просто стоеше и мачкаше притеснено шапката в ръцете си.

— Какво мога да сторя за теб, Том? — попита Пол.

— Ами, господин Пиндар, вероятно не е нищо особено, но…

— Но?

— Ами, онази работа, за която говорихме из онези дни…

— Говори, човече!

Далъм погледна от Пол към Карю, а после обратно към Пол, като че ли се чудеше как да продължи.

— За бога, човече, ако си подхвърлил на някого и думица за това…

— Намерих това! — отсече директно Далъм и извади от вътрешността на жакета си някакво листче. — Нямам представа какво е, но реших, че все пак трябва да го видите!

Пол пое листчето от ръцете му.

— Какво е това? — надникна над рамото му Карю. — Прилича на някаква картина, на рисунка може би…

— Кога го откри? — попита Пол, който беше пребледнял като платно.

— Рано сутринта, сър, когато отидох да направя последна инспекция на органа — отговори Далъм. — Смятам, че е било оставено от някого тази нощ.

— Сигурен ли си?

— Напълно сигурен! Всяка вечер проверявам абсолютно всичко, за да се уверя, че не сме забравили някой от инструментите си.

— Къде беше оставено?

— На самия орган. Беше навито и пъхнато в един от тромпетите на ангелите. Никой не би го пропуснал.

— И си сигурен, че не е дело на някой от твоите хора?

— Напълно сигурен!

— Но каква е тази рисунка? — попита Карю, все така проточил врат над рамото на Пол. — Прилича ми на червей… Не, по-точно на змиорка. На змиорка с перки…

— Брилянтно, Карю! Не виждаш ли какво е, глупако? — извика Пол, опитвайки се да овладее треперенето на ръката си. — Това е минога[24], Джон! Това е рисунка на минога!

Двайсет и осма глава

Константинопол

4 септември 1599 година, през нощта

Високо в обсерваторията си в Галата, Джамал ал-Андалус работеше още от залез-слънце.

Както беше обичаят му, бе седнал в кабинета си на самия връх на кулата. Тази стая беше над обсерваторията, в която държеше повечето инструменти и книгите си и където приемаше гости и пътуващи учени, които от време на време се отбиваха при него. Тази стая бе неговото убежище, където не влизаше никой друг освен него, даже слугите му. Седеше с кръстосани крака на пода пред широка, ниска масичка и записваше някакви числа в голяма книга. Пред него бяха разстлани голяма звездна карта, притисната в четирите ъгъла с камъни, и таблици с астрономически данни. В продължение на много часове единственият звук в стаята бе скърцането на перото му върху тънкия велен. От време на време вдигаше глава и поглеждаше към стълбите, сякаш очакваше някого, но там не се виждаше жива душа.

Ако някой би могъл да наблюдава Джамал, щеше веднага да забележи, че в тази стая лицето му беше доста по-различно от лицето, което показваше на външния свят. По-стар ли беше, или може би доста по-млад от годините, които му се приписваха? Наблюдателят трудно би отгатнал. В спокойно състояние игривостта, която толкова оживяваше чертите му, когато се намираше в компания, отстъпваше напълно на огромната концентрация. Защото именно тук, в тази тайна стаичка, протичаше истинският живот на Джамал — живот на ума, едно толкова пълно потапяне в дълбините му, че когато отново изплуваше на повърхността, излизаше със замаяния, почти невиждащ поглед на човек, който бе общувал с ангели.

Масичката, пред която седеше, беше чиста и непорочна като математическите изчисления, върху които работеше тази нощ. Ала другата част на тайната му стаичка разказваше съвсем друга история и приличаше по-скоро на ателие на художник, отколкото на астрономическа лаборатория. Хаванчета и чукала, разнообразен набор от стъкленици, фунии и сита, петна от черно мастило, парчета фини платна, покрити със златни листи, и стъклени съдове с пъстроцветни прахчета — червени, зелени и сини, смлени от какви ли не вещества: лапис лазули, малахит, цинобър, бяло и червено олово, зелен витриол (железен сулфат), хематит, стипца, зелен меден окис и гипс. В прецизни редички бяха подредени всевъзможни четчици, линии и пера. А до всичко това, разстлана прецизно на пода, се намираше настоящата му задача — дълга риза, отворена от врата надолу като кафтан. Едната страна на ризата беше все още бяла, но другата беше покрита с толкова дребни знаци за закрила, че изглеждаше като изписана от джинове.

Джамал свали очилата от очите си и разтри носа си там, където металната рамка го беше прежулила. После ги остави много внимателно в дървената им кутийка и от масата пред себе си взе два странни на вид инструмента. После дръпна завесата на стената зад него, отвори скритата зад нея врата и по тесни стълбички се качи на покрива.

Нощта беше перфектна. Небето беше безоблачно, без дори шепот на вятър, а луната беше пълна. Джамал извади от джоба си един астролаб и с професионални движения започна да го настройва, притискайки два метални диска в кръглата външна обвивка. Първо тимпана, който показваше точната географска ширина и координати на Константинопол, а после завъртя над него звездната карта, покрита с остри заврънкулки — така наречената рете. Част от тази рете беше втори, по-малък диск — еклиптичният кръг, върху който бяха отбелязани дванайсетте знака на зодиака. Когато всички дискове застанаха по местата си, Джамал вдигна очи към небето и изпита същия онзи замайващ прилив на удивление, който го спохождаше всеки път, когато идваше тук. Звездите на небосклона над него блестяха. Някои бяха по-ярки от други и му намигаха с неземната си светлина — Алдебаран, Бетелгейзе, Маркаб, Алиот, Вега. Дори самите им имена звучаха като напев, могъщи като поезия.

„Кои от вас ще използвам тази нощ, братя мои? — запита се Джамал. Ниско над хоризонта зърна Кучешката звезда. — Аха, ето те и теб, Сириус, приятелю мой! Ще свършиш прекрасна работа!“ И с отработено движение вдигна астролаба до очите си, задържайки го за металния пръстен в горната част, и завъртя алидадата в задната част така, че дупчицата в края беше на нивото на очите му. После, когато постави Сириус в тази дупчица и като държеше инструмента неподвижен, с експертни пръсти нагласи рете, обръщайки го внимателно така, че една от стрелките, онази, която отговаряше на Сириус, бе правилно изравнена.

Свали астролаба и тъкмо се канеше да го отчете, когато зад него се обади нечий глас:

— Няма нужда, Джамал. Седмият час след залез-слънце, точно както поръча.

Първоначално астрономът не вдигна глава, но с усмивка в гласа изрече:

— Не са много хората, които споделят ентусиазма ми по определяне на часовете по звездите.

— Дори неравните часове ли, Джамал?

Астрономът най-сетне се обърна, а когато заговори, гласът му беше тих и спокоен:

— Не аз съм този, който ги е създал неравни, приятелю.

В сенките зад него стоеше тъмна фигура.

— Ал-салам алейкум, Джамал ал-Андалус!

Джамал сложи ръка на сърцето си и се поклони на госта.

— Ва алейкум ал-салам, англичанино. Тъкмо бях започнал да мисля, че няма да дойдеш. Мина много време, откакто двамата гледахме звездите заедно.

— Прав си, мина много време — отговори Пол, излезе от сенките и се озова на покрива на кулата.

— Изглеждаш ми много угрижен, Пол. Нали не са те спрели на идване към мен? Надявам се, че приятелят ми Джон Карю не се е забъркал в поредната неприятност! — изрече Джамал и черните му очи проблеснаха.

— Не, Карю не се е забъркал в неприятности — засега — отговори Пол, примигвайки под лунната светлина. — Трябва да ми простиш, Джамал, че още не съм ти благодарил за всичко, което стори за него! И за мен, разбира се. Въобще, за всички ни!

— Опасявам се обаче, че не сторих достатъчно. Онази другата работа, Пол, момичето… Онзи път, последния път, когато беше тук, имах чувството, че ще ми се ядосаш. Отказах ти и съжалявам за това, но…

— Моля те, недей! — вдигна ръка Пол. — Не казвай нищо повече! Моя беше грешката, че изобщо те помолих!

Замълчаха, загледани в нощното небе.

— А Карю? — обади се накрая Джамал. — Добре е, нали?

— Да, благодаря.

— Предполагам, че на твоя Карю ще му трябват много повече от няколко дена в подземие, за да го извадят от равновесие.

— Правилно предполагаш.

— А твоят посланик, сър Хенри Лило? Надявам се, че не го е приел твърде навътре батальон от еничари да хлопат по вратите ви?

— Успяхме да запазим тази случка в тайна от сър Хенри, докато не пуснахте Карю. Така че всичко е наред. Казаха ми, че великият везир е споменал за това тази сутрин, по време на посещението си при посланика — засипал го с извинения за грешката — така че, вместо да се опозори, посолството ни като че ли извлича известни ползи от всичко това. Механичният орган най-сетне е поправен и може да бъде поднесен на султана. Което ще стане утре.

— Значи сър Хенри ще може да поднесе акредитивите си, така ли?

— Да.

— Е, в такъв случай всичко е наред.

— Да, в това отношение всичко е наред — кимна Пол и огледа терасата на покрива. — Спомена, че искаш да ми покажеш нещо?

— Всъщност да. Става въпрос за едно нещо, върху което работя през последните няколко месеца. Исках ти да го видиш първи!

И му поднесе интересен на вид предмет — дълъг тесен цилиндър с дължина около шейсет сантиметра, изработен грубо от кожа, тесен в единия край, малко по-широк — в другия.

— Това ли е? — възкликна Пол. — Как наричаш тази панаирджийска играчка? — и пое цилиндъра от Джамал.

— Аха! Значи ти също си ги виждал? — погледна го със светнали очи астрономът.

— В колите на калайджиите — отбеляза с усмивка Пол, — както и в магазина на добрия господин Пърл край Бишопсгейт, където търговецът Парвиш ходеше да си купува лещите за очилата.

Вдигна инструмента и го разгледа и от двата края — не един, а три свързани един с друг цилиндъра, покрити с шагрен.

— Детски далекоглед ли, Джамал? Много е хубав, в това няма спор, но… Ами, мислех си, че трябва да си открил най-малко философския камък!

— Че за какво ми е философският камък?! Говориш глупости! — промърмори Джамал и си взе цилиндъра. — В интерес на истината именно лещите за очилата ми дадоха тази идея. Но можеш да бъдеш сигурен, че това не е детска играчка! Отвън може и да изглежда груб, но все още не е успял да покаже истинската си сила. Красотата и майсторството ще блеснат впоследствие. Гениалността му се състои в тези две прости лещи — тук и тук — и посочи към два дебели диска прозрачно стъкло, поставени в двата края на цилиндъра. — Тази тук е слаба изпъкнала леща, а другата е силна вдлъбната леща. Вярно, че разгледани поотделно, в тях няма нищо специално. Но ако ги събереш заедно така, с вдлъбнатата леща към окото си… — доближи единия край на далекогледа до окото си, а другия насочи към небето. — Точно това те извиках да видиш с очите си! Заповядай, но внимавай, постави го на това — придърпа дървена поставка и помогна на Пол да балансира уреда върху нея. — Ето, увери се сам, Пол!

И отстъпи, докато Пол се приближи и настрои далекогледа към окото си.

— Не виждам нищо — изрече след известно време. — Само чернота.

— Трябва да бъдеш търпелив — каза Джамал, приближи се и завъртя цилиндъра. — На очите ти им трябва време да се приспособят. Освен това е по-лесно, ако решиш какво искаш да гледаш.

— Какво ще кажеш за Луната? Все пак е достатъчно голяма.

— Не, исках да ти покажа нещо друго — и Джамал завъртя цилиндъра така, че сочеше високо към лъчистата ивица млечна светлина, която се носеше като вълна по нощното небе. Пол пое инструмента от него и пак погледна. Гледа дълго, без да отрони и думица. Когато накрая се обърна отново към астронома, погледът му беше замаян, зашеметен.

— Звезди, Джамал! Хиляди, милиони звезди!

— Милиони по милиони, Пол! Повече звезди, отколкото някога сме допускали, че съществуват!

— Невероятно е!

— Моят инструмент има силата да приближава всичко далечно. Благодарение на стъклените лещи. Идеята ми хрумна малко след като самият аз започнах да използвам очила и я доразвих с помощта на трудовете по оптика на Ибн ал-Хайтам — Китаб ал-Маназир — поясни Джамал със скромно изражение. — Когато ги използваш самостоятелно, лещите нямат кой знае каква мощ, но използвани заедно, едната пред другата… е, сам се увери колко могъщи могат да бъдат заедно!

— Изумително! — възкликна Пол и пак се обърна към далекогледа. — Абсолютно изумително! С колко приближава?

— По мои изчисления двайсет пъти — сви рамене ученият. — Или може би малко повече.

— Значи лъчистата мъгла, която всички виждаме по нощното небе, всъщност е съставена от звезди — отбеляза Пол. — Милиони по милиони звезди — повтори. — Невероятно е!

— Виждал съм и други неща, за които не би повярвал, Пол.

— Луната ли?

— Разбира се. Но Венера е по-интересна. С този инструмент успях да установя, че Венера също има фази, точно като Луната. Мога да ти ги покажа.

Разтривайки очите си, Пол отстъпи назад, отдалечи се до парапета на терасата и се вторачи в звездния небесен свод над главите им.

— Мисля, че вашият еретичен доктор е бил напълно прав с модела, който предлага — отбеляза Джамал.

— Кой, Николай Коперник ли?

— Точно той — усмихна се Джамал. — Онова, което току-що ти показах, доказва извън всякакво съмнение, че вселената е безкрайно по-голяма, отколкото някой някога си е представял.

— И че се движи не небето, а ние, нали? — допълни Пол.

— Защо не? Смятам, че моят инструмент може да помогне за доказването му — рече Джамал и му се усмихна пакостливо. — Вие, християните, сте толкова закостенели във възгледите си!

Джамал се приближи до госта си и в продължение на няколко минути двамата съзерцаваха мълчаливо звездното небе. По едно време домакинът се обади:

— Когато станах астроном, което беше преди много години, работата ми беше да съставям карти — карти на небето и на фиксираните звезди. Работата ми беше още да предсказвам движенията на Слънцето, Луната и планетите, както и датите и часовете на по-особените събития като затъмнения, опозиции, съвпади, слънцестоения, равноденствия и останалите. Смяташе се, че не е моя работа да разсъждавам върху причината за случването им. Тези събития се случваха, но от мен не се очакваше да търся причините зад тях. Обаче сега — посочи към цилиндъра — установявам, че обикновеното отчитане на небесните събития не ме задоволява. Имам нужда да потърся причината, която ги предизвиква.

— Аз също имам нужда да търся причините, които предизвикват нещата, Джамал — отбеляза Пол. — Тази нощ видях много повече неща, отколкото англичанин някога е виждал… И въпреки това, Джамал, налага се да бъда искрен с теб, точно тук, точно под носа ми има неща, които не са ми толкова ясни, колкото бих искал да бъдат. Преди да си тръгна, трябва да знам, разбираш ли?

— Преди да си тръгнеш ли?

— Тя иска от мен да си замина, Джамал. Валиде султан го иска. Когато вдругиден „Хектор“ отплава, аз и Карю трябва да бъдем на борда му.

Джамал погледна тъжно госта си и изрече:

— Нямам думи да опиша колко много ще ми липсваш, Пол Пиндар ага!

— Какво? Не си изненадан? Не задаваш въпроси? Няма ли поне да ме питаш защо тя държи да се махна оттук?

— Мисля, че и двамата знаем отговора на този въпрос, нали?

Докато говореше, астрономът вдигна качулката на робата над главата си, така че лицето му се скри в сенките. Пол остана с впечатлението, че приятелят му внезапно е станал по-висок и по-слаб.

— Какво има, Пол? — направи крачка към него Джамал. — Гледаш ме много странно.

— Така ли? — Пол инстинктивно отстъпи крачка назад. — Може би това е едно от нещата, които имам нужда да знам. За какво е всичко това? Кой си ти всъщност, Джамал?

— Не говори глупости! Много добре знаеш кой съм. Аз съм астрономът Джамал ал-Андалус.

— Но това ли е всичко, което си?

— Нямах представа, че проявяваш интерес към метафизиката — отбеляза сухо астрономът.

— Онзи ден дойдох тук, за да те помоля за помощ, защото знаех, че влизаш и излизаш свободно в двореца. Но всъщност нямах представа колко свободно! Онази жена, която дойде за теб, Есперанца Малхи…

— Аха! Значи все пак си разбрал за нея! Питах се кога ли ще го направиш.

— Всъщност беше Карю. Той може да бъде много полезен. И тази жена Малхи се оказа една от най-доверените хора на валиде султан. Както и жената, от която там се страхуват най-много, доколкото разбирам от информаторите си. И въпреки това ти се разбираш добре с нея…

— Твоите информатори?!

— Ти знаеше всичко за главния черен евнух и за захарния кораб на Карю — продължи настъпателно Пол. — Скри Карю тук, за да го защитиш, а след това го освободи в мига, в който намериха истинския виновник, и всичко това без никаква суетня, без много шум, без дори и най-дребната вълничка от това да успее да проникне в двореца, доколкото мога да преценя, дори преди самият велик везир да успее да кихне — пауза. — Как въобще успя да направиш всичко това?

— Е, трябва да призная, че съм доста горд с това колко гладко премина всичко и…

— А после и всичко това — кимна Пол към новия инструмент за наблюдение на звездите, който имаше Джамал. — Колкото и да ме е яд на Карю, той е прав. Имаш невероятна колекция от астрономични пособия, Джамал! Най-прецизните инструменти, които някога съм виждал — астролаби, глобуси, карти, книги… Откъде дойдоха те, а?

— Защо не попиташ за това информаторите си, а? — изрече Джамал, но усмивката бе изтрита от лицето му. — Шпионираш ме, а после имаш наглостта да смяташ, че ще накараш и мен да шпионирам за теб, така ли?

— Не да шпионираш. Просто исках една информация за…

— Има ли някаква разлика?

— Разбира се, че има.

— Никой в двореца не би го възприел по този начин. Вие, чужденците, сте все един дол дренки — като деца сте. Непрекъснато искате да знаете за неща, които са харам. Не си мисли, че си единственият, който е пробвал подобен подход с мен!

— Съжалявам, но, Бог ми е свидетел, имах основателни причини. Надявам се, че разбираш, нали? — Пол прокара пръсти през косата си. — Все пак говорим за Силия, за жената, която обичах и която все още обичам — в гласа му вече се долавяше отчаяние. — Жената, която щеше да стане моя съпруга, за бога! И през всичките тези години аз я мислех за мъртва, Джамал! А после се оказа, че тя не е мъртва, а живее точно тук, в Константинопол! През цялото това време е била тук, под носа ми! — стисна главата си. — А аз не сторих нищо, за да й помогна!

— Може би Карю да е сгрешил, а?

— Не е сгрешил. Ето, виж това! — и пъхна в ръцете на Джамал листче хартия.

— Какво е това?

— Рисунка на минога, вид риба, подобна на змиорка. Игра на думи, разбира се, игра, която насочва към името й. Далъм го е открил, скрито в органа!

Без да каже каквото и да било, Джамал му го върна.

— Какво? Няма да кажеш нищо, така ли? Но тя знае, че съм тук, Джамал, сигурен съм и…

— Все още не разбираш, нали, англичанино? Женското крило в дома на всеки един мъж, да не говорим за това на султана, е харам — заговори бавно Джамал, все едно обясняваше на дете. — Това означава забранено, абсолютно забранено за всички останали мъже! Забранено е не само да виждаш жените там, но и да говориш с тях, даже да мислиш за тях! Така че, ако твоето момиче Силия Лампри действително се намира в Къщата на щастието, както казваш, значи вече принадлежи на султана! И за теб повече не съществува! Независимо каква е била преди, сега тя е негова робиня, негова собственост! И нищо, нищо на този свят, с изключение на някакво чудо не би могло да промени това!

Джамал въздъхна и добави:

— А аз те мислех за различен, Пол — сведе очи към цилиндъра, опакован в шагрен. — Мислех си, че идваш тук, защото се интересуваш от работата ми.

— Не говори глупости! Знаеш, че се интересувам! — възкликна с болка в гласа Пол.

— Да — изрече Джамал, вече доста по-любезно. — Знам, че е така. Погледнах в сърцето си и видях какъв си всъщност — един почтен човек. Дори когато бях наясно, че нещата между нас не са… Как да се изразя? Не са такива, каквито изглеждат.

— Аз си мислех, че те познавам, а изведнъж ти се оказа един непознат — въздъхна Пол и разтри челото си.

— Макар че непознатият всъщност си ти, Пол — изгледа го скръбно Джамал. — Понякога забравям, че ти си точно това — странник, непознат за нашите земи. Все пак говори, кажи си спокойно онова, което те е довело при мен. Но първо ела с мен! — подкани го, като сложи ръка на рамото му. — Нощта застудява и ти започваш да трепериш!

Астрономът отведе госта си обратно в обсерваторията си. В ъгъла гореше малък мангал и помещението беше топло. Появи се един от слугите на Джамал и им донесе миниатюрни чашки горещ ментов чай.

— Поседи при мен и се стопли — рече Джамал. — А докато си пиеш чая, ще ти кажа нещо. Нещо, което се надявам, че ще обясни защо помогнах на Карю.

Намести се и започна:

— Когато бях дете, не повече от десетгодишен, ме дадоха чирак при един писар, един от калиграфите на двореца. Бях сръчен и способен и не след дълго научих занаята си, при това добре, но това не ме задоволяваше. Нещо дълбоко в мен искаше от живота много повече, отколкото да преписвам думите, написани от други, дори когато бяха свещени слова, сури от Корана. Точно до работилницата на моя майстор в двореца се намираше работилницата на друг занаятчия — човек, който изработваше часовници — слънчеви и обикновени, както и всякакви други инструменти за султана. Непрекъснато се дивях на нещата в неговата работилница — не само защото бяха много красиви, но и заради предназначението им. Започнах да прекарвам всеки свободен миг при този друг майстор, научавайки всичко, което успявах да го накарам да ми покаже, включително основите на аритметиката и геометрията — за удивление на останалите майстори в двореца и за жалост на моя истински майстор. За мое голямо щастие той беше добър човек, беше ми почти като баща и когато осъзна, че не може с нищо да ме накара да се откажа от другите си интереси, и се увери, че имам истински математически заложби, някак си успя да уреди да посещавам дворцовото училище.

В училището бях много щастлив. Най-накрая имах чувството, че правя онова, за което ме е предвидил Бог. Съвсем скоро стана ясно, че аз съм момче с необичайни способности. В рамките на броени години бях научил всичко, на което учителите можеха да ме научат за математиката, но не ми пукаше. Продължих да се уча, често съвсем сам. Единственото, което ме интересуваше, бяха числата, тяхната красота и яснотата им. Вие в християнския свят все още си мислите, че вселената се движи, водена от музиката на сферите, но аз, Пол, знам, че езикът на вселената, неговата най-дълбока и изначална музика, са числата! — Джамал въздъхна и се усмихна. — Повечето от момчетата на моята възраст се интересуваха от езда и от стрелба с лък, обаче аз си седях по цял ден в стаята и се трудех над проблемите на Евклид!

Когато бях на тринайсет, султан Селим почина и на власт дойде султан Мурад, бащата на настоящия султан. Той доведе със себе си своя стар учител и учен ходжа Сад ал Дин, който прояви интерес към мен, когато ме видя. За мой голям късмет този човек беше приятел с главния астроном Такиудин. В продължение на доста години Такиудин беше молил да му построят нова обсерватория в Константинопол. Наличните астрономически таблици вече бяха остарели и той искаше да състави нови, базирани на нови наблюдения. Когато се яви с тази молба пред султана и пред Дивана — Съвета на везирите, ходжа Сад ал Дин бе един от главните поддръжници на идеята му. И Такиудин построи обсерваторията си съвсем близо до това място, в квартала „Топхане“ в Галата, а две години по-късно, когато обсерваторията бе напълно готова, аз бях приет в нея като един от главните му асистенти. Е, по-нататък знаеш какво се случи — въздъхна Джамал. — През същата тази година — 1577, в небето се появи голяма комета. Такиудин моментално подготви хороскоп за султана. Каза му, че кометата е вестител на хубави неща и знак, че османската армия ще спечели победа във войните срещу Персия. И беше прав, разбира се. Персийците бяха победени, ала османската армия претърпя невиждани поражения. Освен това през същата тази година градът ни беше покосен от чумата и редица важни сановници починаха съвсем скоро един след друг. И всичко това беше далече от благоприятните събития, предсказани от моя господар.

Моят стар покровител ходжа Сад ал Дин и неговият съюзник великият везир Сокулу Мехмед паша, си бяха създали неколцина доста опасни врагове в двора. Един от тях беше шейх Ал Ислам — главният авторитет по ислямския закон в Константинопол. Та шейхът отиде при султана и се опита да го убеди, че причината за всички тези беди е нашата обсерватория. Твърдеше, че надничането в тайните на природата носи само беди на хората. Повтаряше, че империите, в които имало построени обсерватории, до една вече били разрушени.

Първоначално султанът не желаеше да го слуша, защото беше човек, който питаеше дълбоко уважение към знанието и учените, но накрая, след няколко години, шейхът и неговата тесногръда фракция взеха превес. Изпратиха разрушителен батальон и… Е, останалото го знаеш — допълни тъжно Джамал. — Нямаше никакво предупреждение, просто един ден нахлуха и толкова. Наблюдателната кула, всичките ни инструменти, библиотеката, безценните карти… Невъзвратима загуба! Но което беше още по-лошото, екипът ни беше разпръснат. Ние бяхме опозорени. Къде можехме да отидем? Какво можехме да правим? Целият ни труд беше унищожен, до последната таблица. Повечето от другите асистенти си имаха семейства, при които да се завърнат, но аз нямах такова. Затова дойдох тук, в тази кула.

Това място, което все още беше заобиколено от поля, беше известно като Малката обсерватория — част от големия комплекс, но и достатъчно отдалечена от него. Тя също беше разрушена от войниците на султана, но не така пълно, както по-голямата обсерватория. От нея беше останало точно толкова, колкото да успея да си построя импровизирано убежище в едната й част. И именно оттам успях да спася някои от книгите си, както и някои от по-малките инструменти.

Когато хората от града научиха, че един от астрономите все още живее тук като отшелник, започнаха да идват и да ме наблюдават. В началото от любопитство. В преобладаващата си част бяха обикновени хорица, със съвсем рудиментарна представа за предмета на астрономията. Първоначално ме питаха за дребни неща — да изтълкувам някой сън, да им направя хороскоп за раждането на някое дете или да им посоча благоприятна дата за сватба или обрязване. Постепенно молбите им взеха да стават все по-сложни. Започнаха да искат талисмани за защита против уроки, за здраве и за такива неща. А от време на време… и нещо по-сериозно.

— Имаш предвид магьосничество ли? — попита Пол.

— Така ли го наричате? — погледна го с интерес Джамал. — Е, в преобладаващата си част бяха безобидни неща. Понякога бяха само няколко стиха от Корана, поставени в малка платнена кесийка. Защото аз все още можех да пиша калиграфски, както знаеш. Та както казах, безобидни неща. В повечето случаи.

— А после?

— После, един ден имах посещение от един човек, който промени всичко — един черен евнух от двореца. Името му беше Хасан ага.

— Главният черен евнух?

— Същият. Въпреки че това беше преди повече от двайсет години и той още не беше главен черен евнух, разбира се.

— И поиска от теб да му направиш хороскоп?

— Не точно. Той каза, че имало някаква много важна дама, която се нуждаела от услугите ми, въпреки че всичко трябваше да се пази в пълна тайна, естествено. Каза, че ако успея да й помогна, ще бъда възнаграден така, както дори не съм сънувал. Но ако спомена пред някого и думица за нейната молба, ще завърша кастриран като него — добави с тъжна усмивка.

— И ти помогна ли й?

— Всъщност отказах. Един мъдър човек обикновено не би отказал на молба от двореца, но аз отказах. Естеството на молбата й ме ужаси дотолкова, че не посмях да приема, макар че дори и да бях приел, надали щях да мога да й помогна. Обаче те започнаха да ме обработват. Казаха, че мога отново да изградя кулата си, че щели да ми доставят нови инструменти и нови книги. Казаха, че ще мога отново да заработя като независим учен и да правя всичко, което си поискам, само че този път под нейния патронаж.

— Могъща жена значи.

— О, да!

— И тогава ти направи онова, което тя поиска от теб?

— Тя искаше от мен да направя магия на султана. Магия, която да го направи неспособен да легне с никоя друга жена освен с нея самата.

— С други думи, да го направиш импотентен?

— Именно.

— Коя беше тази жена?

— В онези дни тя беше хасеки, фаворитката на султана. А ти я познаваш като Сафийе султан.

Пол се ококори срещу домакина си. Едва след няколко секунди изломоти:

— И получи ли се?

— Ха! — изсмя се внезапно Джамал. — Мой талисман да не се получи? Разбира се, че се получи! — а после, отново сериозен, добави: — За известно време. Султан Мурад бе останал верен на Сафийе близо двайсет години. По онова време това се превърна в нещо като скандал, ако трябва да бъда честен. Всички знаеха, че той не взема нито една друга наложница и бе избрал да има деца само от нея. Но когато се върна в Константинопол, вече като султан, нещата се промениха. Особено като се има предвид, че тук беше майка му Нурбану, която намрази веднага Сафийе и властта, която тя имаше над сина й. И затова започна да се опитва да убеждава Мурад да си вземе нови наложници. Двете с дъщеря й Хумашах търсиха под дърво и камък, за да открият най-красивите робини в империята, но напразно. Въпреки че по онова време Сафийе султан вече не беше в първа младост, той имаше очи само за нея — Джамал отпи глътка от миниатюрната чашка с ментов чай и я върна внимателно на масичката до него. — А после, един ден, откриха две робини, красиви като ангели. И в мига, в който ги видя, Сафийе разбра, че е победена. Именно тогава изпрати хората си при мен.

Джамал отпи нова глътка от чая си и изрече:

— Талисманът, който й направих, действаше много дълго време. Колкото и да се стараеше, султанът не можеше да ощастливи никоя друга освен хасеки. Но накрая те го откриха.

— Кое, талисмана? — възкликна Пол, запленен от този разказ.

Джамал кимна.

— Вината била поета от една от нейните лични прислужници, която после хвърлили в Босфора. Или поне така ми казаха.

— А Сафийе? Какво се случи после с нея?

— Започна сама да търси момичета за султана, всяка от тях по-красива от предишната. И така преди смъртта си той стана баща на деветнайсет деца от тях.

— Но сърцето му е било нейно, нали?

— Нещо такова.

— Значи ето как си построил твоята кула. И си се сдобил с всичките тези астролаби, глобуси, с книгите в библиотеката…

— Да. Сафийе султан удържа на думата си. Велика покровителка е тя, много щедра!

— И все още работиш за нея от време на време?

— Да, макар и все по-рядко — кимна бавно Джамал. — Но до тази история с Хасан ага тя не е искала нищо от мен години наред, въпреки че често ходя в двореца да преподавам в училището там. Валиде султан знаеше, че Карю няма нищо общо с отравянето, затова ме помоли да й помогна. И толкова — направи пауза. — Но трябва да знаеш, Пол, че аз не съм единственият, когото тя използва. Има много хора, към които валиде може да се обърне при нужда. Мен нарича свой лекар. Когато Хасан ага беше отровен, аз бях извикан да помогна. Не че имах голямо желание — поклати глава. — Човекът беше погълнал твърде много отрова и да му помогна беше пряко силите ми, но мисля, че тя го знаеше. Оставането му жив всъщност е Божие дело, а не човешко. Помогна му Божията ръка и…

— И какво?

— Кой знае? — сви рамене Джамал. — Очевидно има нещо много важно, за което да живее. Но той е евнух, така че кой знае какво би могло да е то!

Когато Джамал завърши историята си, Пол се умълча и се загледа в ръцете си. Изведнъж почувства такова изтощение, че нямаше сили да говори, а какво остава — да мисли.

— Ами аз, Джамал? — промълви накрая, затвори очи и отпусна назад глава, подпирайки я на стената. Горчивият вкус на поражението размазваше думите му. — Аз няма ли да имам нещо важно, за което да живея?

— Имаш живота си, за който да живееш, Пол — изгледа го състрадателно Джамал. — Позволи ми да ти дам един съвет. Прибери се у дома, Пол! Валиде султан ти даде възможност и знай, че втора няма да получиш!

* * *

Зората вече настъпваше, когато двамата най-сетне се сбогуваха.

— До нови срещи, Пол Пиндар ага!

— До нови срещи!

Прегърнаха се.

— Джамал?

— Приятелю?

— Една последна услуга, може ли?

— Каквото кажеш! — усмихна се Джамал. — Какво е това?

— Моят компендиум.

— Да, това го виждам — промърмори Джамал, държащ компендиума в ръката си.

— Дай й го! Моля те!

В продължение на много секунди, които се сториха на Пол като цяла вечност, астрономът съзерцаваше предмета, без да каже нищо.

— Това не е поглед, не е дума, не е дори мисъл! — изрече умолително Пол. — Но тя ще разбере! Ще знае, че поне съм опитал!

— Много добре! — отсече накрая Джамал и сключи пръсти около компендиума. — Както вече казах, Пол Пиндар ага, нищо на този свят не би могло да ти помогне, но може би има един човек, който би могъл!

Двайсет и девета глава

Истанбул

В наши дни

Елизабет успя да отвори имейла от научния си ръководител доктор Алис едва на сутринта след разходката си по Босфора с Мехмед.

Скъпа Елизабет,

Радвам се, че прекарваш толкова продуктивно в Истанбул! При нас има добри новини — от факултета одобриха преминаването ти от магистър по средновековна литература към доктор на философските науки. Ще обсъдим какво да правим от тук нататък, когато се върнеш, но междувременно ти изпращам сканирано копие на портрета, който търсеше — надявам се, че е по-ясен от твоето копие…

Изпълнена с нетърпение, Елизабет прекъсна четенето на другата част от писмото и отвори прикачения файл. След известно време на екрана се появи съобщение: „Има временен проблем с достъпа до тази страница. Натиснете бутона за повтаряне или опитайте по-късно“. Тя повтори няколко пъти опита си, но все така нищо.

По дяволите! Върна се към писмото и продължи:

Ако се чудиш какъв е предметът, който държиш в ръка, това е компендиум — инструмент, който е отчасти математически, отчасти астрономически. Ако се вгледаш внимателно, ще видиш, че се състои от различни части — нощна, магнитен компас, таблица с географските ширини и равноденствен диск. Побирал се е във външната метална кутийка, бил е достатъчно малък, за да се носи в джоба, но както виждаш, той го държи отворен, за да се вижда какво има вътре. Необичайното за точно този е, че на дъното има някакво допълнително отделение, вероятно за съхранение на нещо — може би нещо за чертане? Според мен въпросът, който трябва да си зададеш, е: защо той е избрал да бъде нарисуван с този предмет? Какво е значението му? Елизабетинците са обичали символите, средствата за кодиране на съобщенията. Може би датата (едва видима в долния десен ъгъл) ще ти даде някакви насоки.

Дата ли? По дяволите тази машинка! Елизабет пак опита да отвори прикачения файл, но пак получи същото съобщение. Защо в тези интернет кафенета винаги имаше някакви проблеми? Но сега не можеше да направи нищо. Щеше да й се наложи да изчака до понеделник, за да опита отново на терминалите на университета.

* * *

Когато се върна в къщата на Хадба, за нея беше оставен официален на вид кафяв плик. Имаше местна пощенска марка и беше адресиран до баян Елизабет Стейвли. По-късно вечерта тя позвъни на Иви.

— Разрешението ми за архивите най-сетне излезе! — извика.

— Крайно време беше! Какви са последните новини?

Елизабет й разказа за портрета на Пол Пиндар с компендиума и за дневника на Томас Далъм.

— Странно, но знаеш ли за какво не мога да спра да мисля?

— За какво?

— За къщата на Пиндар. Спомняш ли си, че вече ти казах за нея?

— Мммм, смътно. Доколкото си спомням, беше голяма.

— Повече от това. Чуй какво намерих, докато се разхождах онзи ден из Гугъл: „Един от най-прекрасните образци на облицована с греди местна архитектура в Лондон, изградена около 1600 година от богатия лондонски търговец Пол Пиндар. Фасадата на тази сграда се оказва доста прочута“ — и продължи с подробностите.

— Съществува ли все още?

— Не. През 1787 година станала общинска собственост, а през 1890 година е била разрушена, за да направят място за разширението на днешната метростанция „Ливърпул Стрийт“. Но пък фасадата е в архитектурния музей и някой ден ще отида да я видя.

— Окей, схванах идеята! — прекъсна я нетърпеливо Иви. — Но все още не разбирам как тези неща могат да ти помогнат да откриеш нещо за Силия Лампри!

— Е, непряко — отговори Елизабет. — Намерих няколко изображения на къщата на Пиндар. Някой си е направил труда да създаде сайта, наречен „Старият Лондон в картини — 1791 година“. Така видях не само самата къща, но също така и портата към оригиналния парк, който тогава е обграждал къщата и който очевидно е продължавал да съществува и тогава на място, наречено „Алеята на полумесеца“. „Някои от местните жители — прочете надписа тя — все още си спомнят черниците и други особености на парка от тогава.“

— Е, и? Имал е голяма къща с градина. Бишопсгейт се е намирал точно до старите градски стени, а в края на шестнайсети век всичко наоколо сигурно все още е било само поля и градини!

— Не разбираш ли? Казва се, че къщата е построена през 1600 година, което е само една година, след като търговците поднасят онзи орган на султана! Знаем със сигурност, че през 1599 година Пиндар е бил в Константинопол, защото Далъм го споменава в дневника си. Знаем още, че той е бил един от двамата секретари, които са придружавали посланика, когато е представил акредитивните си писма. Искам да кажа обаче, че тази къща не е просто каква да е стара къща, а огромно имение от ранга на онези, които са имали Томас Грешъм и останалите големи финансисти на Лондон. Но ако още е бил сам, тоест ерген, без съпруга и семейство, защо тогава да си прави труда да строи нещо толкова голямо?

— Може би защото е бил много богат? — предположи Иви. — Ти го каза сама — Пиндар е бил един от първите търговци, превърнали се в банкери, та какво друго да прави с парите си? Нали тъкмо това е била най-характерната черта на елизабетинците — показността и екстравагантността?!

— Да де, ама той не е бил нито едно от тези неща — отбеляза Елизабет, спомняйки си за портрета на мъжа със скромния черен жакет. — В твоите уста той звучи като някой отвратителен новобогаташ, докато той не е бил нищо подобно. Бил е джентълмен, бил е учен!

— Като нищо може да е бил и гей! — контрира я Иви. — Така де, с онези пищни интериори…

— Не, не мисля! — отсече Елизабет. — Къща като тази е за бъдещето, за поколенията. Нещо, което да бъде оставено на следващите поколения!

— Може да се е оженил за друга, не си ли помисляла и за този вариант?

— Разбира се, че съм! — промърмори Елизабет и притисна с пръсти очите си. — Обмислила съм всяка възможност. Но не, той не е обичал никоя друга освен нея, сигурна съм! Сигурна съм също така, че Силия е избягала!

Елизабет погледна през прозореца и зърна в далечината Златния рог и Топкапъ сарай — величествена гледка към стария Константинопол, същата, която търговците от компанията „Левант“ трябва да са виждали от къщите си в Галата. Странно, че изобщо не я бе забелязала през първите дни след пристигането си! След няколкото седмици, прекарани тук, стаята й беше станала толкова позната, че вече почти не я забелязваше, а сега, за частица от секундата внезапно я зърна такава, каквато я бе видяла тогава — голите, криви дъски на пода, двете легла — всичко беше простичко и изчистено като в корабна каюта.

Иви говореше нещо.

— Моля, какво каза?

— Казах, че може да мислиш каквото си искаш, но не разполагаш с доказателства — повтори Иви, като натърти на последните няколко думи.

— Няма нужда да ми говориш така, сякаш съм пълен идиот. Не мога да обясня защо, но просто го знам! — сряза я внезапно Елизабет. — И доказателства не ми трябват, поне за това!

Думите бяха навън, преди да бе успяла да ги спре. За няколко секунди по линията настъпи мълчание. Накрая Иви изрече:

— За докторска дисертация ли? Мисля, че точно за нея ти трябват!

— Исках да кажа, че… — Елизабет въздъхна. — Всъщност какво исках да кажа? — изрече почти на себе си. — Имала ли си някога чувството… Имала ли си някога чувството, че миналото ти говори?

Пак тишина по линията.

— Не по шантавия начин, по който говори на теб — промърмори накрая Иви.

Елизабет не каза нищо.

— Звучиш уморено — изрече накрая приятелката й.

— Има нещо такова — отговори Елизабет и пак разтри очи. — Напоследък не спя много добре.

Пак мълчание по линията.

— Има ли нещо друго? Мариус не се е опитвал да се свърже с теб, нали? — изрече след време Иви. — Разбрах, че вече два пъти се е обаждал в колежа.

— Кой, Мариус ли? — почти се изсмя Елизабет. — Не, не се е обаждал.

Пред очите й изплува образ, но не на Мариус, а на Мехмед. „Изтрий Мариус.“ Тя наистина ли го направи?

— Е, това е почти нещо.

Нова неловка пауза. После:

— Окей. Вече по-добре да затварям.

— Окей.

— Чао!

— Чао!

Елизабет легна на леглото си и се загледа в тавана. Но какво й ставаше? Беше на косъм от това да се изпокара с Иви. Можеше да й каже за Мехмед, но не го направи. Защо? Тя, която винаги споделяше с Иви всичко в живота си. Претърколи се, взе мобилния си телефон от нощното шкафче и започна да разглежда снимките, които беше направила предишния ден. Вторачи се в профила му, в изящния като на статуя нос… Какво не би дала сега да го зърне от плът и кръв, да чуе гласа му! Но той беше далече. Беше заминал в Анкара по работа и щеше да отсъства цели два дни.

Елизабет изключи телефона си и се излегна отново на леглото. В далечината, в мрака от другата страна на прозореца, чу гласа на мюезина, призоваващ правоверните към молитва.

Затвори очи. Не бе излъгала, когато каза, че е уморена. Снощи почти не бе успяла да мигне от мисли за Мехмед. Сънят й беше повърхностен и трескав. В него тя се връщаше ту в хамама и в онзи момент, когато си бе представила погледа му върху голото си тяло, ту към мига в ресторанта, когато той беше поел ръката й и бе прокарал палеца си по нежната кожа на китката й.

Вчера, на връщане, бяха стояли близо един до друг. Телата им не се докосваха, но тя усещаше дъха му във врата си.

— Добре ли си?

— Да.

— Трепериш.

— Не, аз…

— Сигурна ли си? — и той протегна ръка, за да втъкне зад ухото й един непокорен кичур дълга коса.

— Сигурна съм.

— Виж! Там има нещо, което искам да ти покажа!

И посочи към редица красиви дървени къщи, надвиснали над водата в малко заливче.

— Това са ялите, за които ти говорих. Виждаш ли онази там? — и посочи към една от най-големите, боядисана в ръждивокафяво. — Това е вилата, която Хадба искаше да ти покажа.

— Красива е — каза Елизабет. — На кого е?

— На моето семейство — отговори Мехмед. — Една от моите пралели, всъщност по-малката сестра на баба ми, все още живее там, но през зимата обикновено ходи в Европа — погледна я изпитателно и добави: — Някой ден ще те заведа и там. Ако искаш.

После бяха продължили в мълчание. Слънцето, което вече бе слязло ниско на хоризонта, се бе скрило зад няколко облака. Край тях, ниско над водата, прелетя ято корморани.

— Страхуваш ли се? — попита я той.

— Не — отговори тя.

— Това е добре — кимна и се обърна към нея. — Защото няма от какво да се страхуваш. Знаеш го, нали?

— Да — бе кимнала Елизабет. — Знам.

Все така мислейки за него, тя постепенно се унесе и заспа. Имаше моменти, когато не беше сигурна дали сънува, или е будна. По едно време през нощта й се стори, че чува вратата й да се отваря с трясък, а после някой да се втурва, бягайки, в стаята й. Елизабет седна в леглото си и извика.

Над нея се надвеси сянката на млада жена — с разрошена коса, с перли на врата.

Чу нечий глас — може би беше нейният? — пак да извиква. Силия?

В стаята нямаше никого.

Трийсета глава

Константинопол

5 септември 1599 година, сутринта

Едва два дена след като бе открила Хандан, Силия имаше възможността да поговори с Анета. Завари приятелката си сама, седнала сред възглавниците. Въпреки че все още изглеждаше бледа, вече беше облечена, а косата й — сресана и сплетена.

— Изглеждаш по-добре.

— А ти изглеждаш ужасно — плъзна критично поглед Анета по Силия, а после погледна към коридора зад нея. — Къде са ти днес жените?

Силия сведе очи и промърмори:

— Управителката на харема каза, че й трябвали за друга работа.

— Това означава ли, че вече не си гьозде? — попита Анета, без да подбира думите си.

— Така изглежда — Силия си спомни за султана, за тежката му бяла плът, за малката козя брадичка, за увисналите му челюсти. Спомни си и крехкото тяло на Ханза, което се издигаше и падаше над него, и странните, подобни на хълцане звуци, които издаваше, като дете, което се опитваше да не плаче. — И не ме интересува какво ще кажеш, но аз не съжалявам за това! — отсече и сграбчи ръката на приятелката си.

— Всичко е наред, гъсчице!

— Предполагам, че съвсем скоро ще се върна при теб — рече Силия и огледа малката спалня без прозорци, която Анета споделяше с пет други карийе. — И няма да съжалявам и за това!

Анета стисна ръката й и прошепна:

— Ще се държим заедно, каквото и да става! Сега повече от всякога!

— Да, трябва — кимна Силия и я погледна право в очите. — Поради което трябва непременно да ми кажеш какво се случи всъщност в нощта, когато Хасан…

— Мадона, не пак тази песен! — възкликна Анета и се облегна назад във възглавниците. Усмивката й угасна. — Защо просто не го забравиш?

— Да го забравя ли? Ти обеща да ми кажеш! „Никакви тайни повече“, помниш ли? Да не си мислиш, че като не говориш за това, то просто ще отмине, а? Няма да стане. Знай, че ако Хасан ага действително те е видял там, значи аз съм загазила точно толкова, колкото и ти! Шшшт! — прошепна изведнъж Силия. — Какво е това?

— Кое? Не чувам нищо.

— Почакай! — Силия притича до вратата, огледа коридорите от всички страни, а после и Двора на карийе. Наоколо не се виждаше никой. Когато се върна, лицето й беше пребледняло. — Бяха преровили нещата ми, сигурна съм в това! Където и да отида, усещам, че ме наблюдават! Наблюдават и слушат! Непрекъснато! Даже хора, на които си мислех, че мога да имам доверие — Гюлбахар, Зюмбюл… всичките. Нямаш представа какво е! А аз вече не знам кой кой е!

— Защо? Заради захарния кораб ли? Но нали вече доказаха, че той няма нищо общо с отравянето?

— Доказаха ли, наистина? Не съм много сигурна. Не мога да спра да мисля за това, Анета! Ами ако са разбрали за Пол, ако той също е в опасност? — Силия притисна с ръка мястото под ребрата си, където болката вече беше станала постоянна. — Анета, знай, че това още не е свършило! На кораба беше изписано моето име! — отново усети, че не може да си поеме въздух. — Виж какво, нямаме много време. Просто ми кажи какво си видяла! Повярвай ми, тази работа няма да отшуми от само себе си!

— В интерес на истината, мисля, че най-доброто за нас е да оставим цялата тази работа да отшуми от само себе си. Което ще стане, стига някой особено добросъвестен да не продължава да мъти водата! — тросна се Анета и я изгледа на кръв. — Истината е, че нищо не се е случило! Откриха кой го е сторил — Ханза или хасеки, или и двете може би, и аз съжалявам за това — допълни нацупено, — защото знам колко я харесваше, имам предвид хасеки. Но ако Хасан ага наистина ме бе видял там, досега щеше да каже нещо, нали? Нали не смяташ, че не съм го обмислила, а? Обаче никой не е казвал нищо и никой няма да каже нищо, затова защо просто не оставим всичко да отшуми?

— Не би говорила така, ако беше там! Беше ужасно, Анета! Бях там, когато ги отведоха — Силия показа китката си. Гривната на хасеки с нейните сини и бели стъкълца проблесна. — Главният черен евнух беше отровен, а сега две жени са мъртви заради това! Завързаха ги в чували и ги хвърлиха в Босфора. Представяш ли си? — започна да опипва стъклените мъниста на гривната. Гладкостта им я успокояваше. — Фактът, че Хасан ага не е казал нищо за теб, може и да е добър знак, може би наистина не те е видял. Но може да означава също така, че чака подходящия момент. Защото точно това правят тук, помниш ли? Наблюдават и чакат. Нали ти ме научи на това?

Анета се претърколи и легна с гръб към Силия, като се стараеше да не я слуша.

— Хасеки се опитваше да ми каже нещо, но така и не получи възможността да довърши историята си — каза Силия, като разтърси рамото на Анета. — Ти смяташ, че Есперанца Малхи те е урочасала, но аз не мисля, че тя има нещо общо с всичко това! Замесен е някой друг! Поне това схванах от разговора с хасеки. Някой, който е много по-опасен.

— Още по-основателна причина да не си пъхаш носа там, където не ти е работа — промърмори Анета, все така обърната към стената.

— Не мога! Не и сега!

Продължително мълчание.

— Направила си го, нали? — изрече Анета и най-сетне се обърна към нея.

— Кое?

— Не ми се прави на невинна! Ходила си до Портата на птичарника, нали?

Силия запримигва бързо. Нямаше смисъл да отрича. Не и пред приятелката си.

— Никой не ме видя — смотолеви.

— Така ли мислиш? — извика Анета и отчаяно затвори очи.

— Боже, не мога да повярвам, че чувам това!

— Тогава смятам, че трябва да чуеш и нещо друго!

И Силия набързо й разказа за Хандан и за откритията си отпреди две нощи. Анета изслуша това в пълно мълчание. Когато накрая заговори, гласът й беше като гневно съскане:

— Но какво изобщо те е прихванало? Санта Мадона, не аз съм тази, за която трябва да се тревожиш! Трябва да се тревожиш за себе си!

— Шшшт! — сложи пръст на устните си Силия и се огледа. — Карийе Михримах. Чувала си някой с това име?

— Знам, че някога главният черен евнух се е наричал Малкия славей. Но за карийе Михримах не съм чувала, не — тръсна глава Анета. — Никога не съм чувала за жена, наричана с подобно име!

— Открием ли коя е, ще открием и ключа!

— Какъв ключ?

— Ключът към всички загадки! Ще разберем кой е отровил главния черен евнух и кой всъщност стои зад смъртта на Гюлай хасеки — поясни нетърпеливо Силия. — Ключът към това защо захарният кораб — сладкиш във формата на кораба на моя баща, с моето име на него — е намесен във всичко това. Всичко е свързано! Сигурна съм, че точно това се опитваше да ми каже хасеки, но така и не получи възможността.

— Но нали откриха кой го е направил? През цялото време е била тя! — едва не изкрещя Анета. — Ами хороскопа, който Ханза откри?

— Никога не съм вярвала на това, а ти? И има ли изобщо някой, който да повярва? Всеки би могъл да го подхвърли. Помниш ли, когато видяхме Есперанца Малхи да доставя нещо в апартамента й? Някой го пое, но така и не видяхме кой, нали? Мисля, че Гюлай знаеше, че нещо подобно ще й се случи. Подсказа ми го достатъчно. Със сигурност знаеше, че има врагове. Врагове, които са достатъчно опасни, за да я накарат да се откаже да бъде хасеки.

— Значи така ти е казала, а? — дари я с изпепеляващ поглед Анета. — Да не би да забравяш нещо? Гюлай имаше син. Той можеше да бъде следващият султан, което означава, че тя можеше да бъде следващата валиде. Няма по-голям залог от това. Когато настоящият султан се е възкачил на трона, всичките му деветнайсет братя били убити. Помниш ли историите на карийе Лала? А Гюлай знаеше, че освен ако не победи, същото ще се случи и с нейния син. И все още може да се случи — допълни мрачно.

— Това не го отричам. Но все така смятам, че е било част от плана й.

— Не ти ли е хрумвало някога, че тя може би е искала да си помислиш точно това? Че е имала свои причини да ти разкаже за Славеите? — Анета потрепери и придърпа по-нагоре завивката си. — Колкото повече слушам за тази история, толкова по-малко ми харесва.

— Грешиш! — отсече Силия. — Точно затова трябва да ми се довериш! А сега, ако обичаш, кажи ми какво видя?

— Добре де, ще ти кажа — промърмори Анета и затвори очи. — Онази нощ, същата нощ, когато те отведоха при султана за първи път, аз не можах да заспя — започна. — Непрекъснато мислех за теб. Питах се дали си… добре. Чудех се на какви трикове те е научила карийе Лала и дали са си стрували парите, които й дадохме — клепачите на Анета изпърхаха. — От това зависеха толкова много неща и аз си знаех, че това може да се окаже единственият ни шанс да успеем. От тук минават десетки момичета, повечето от които никой не ги поглежда. Но ти, Силия, си красива и нежна и се държиш като благородничка. Знаех си, че ще те забележат. Докато аз съм… Погледни ме! — засмя се. — Аз съм едно невзрачно същество с черна коса, както обичаха да казват някога монахините. Никой, най-малко султана, не би ме забелязал. Но пък имам ум, при това остър ум, така че двете… Е, две е по-добре от една.

Както и да е. Та през онази нощ, както ти казах, не можех да заспя. Ако си спомняш, тогава тук не бяхме много жени. С изключение на новите, повечето от жените бяха все още в летния дворец на валиде и трябваше да се върнат едва на следващия ден. Слязох в банята за вода. Беше толкова тихо! Спомням си как зърнах собствената си сянка под лунната светлина и си казах, че сигурно това означава да си призрак.

И точно тогава чух шум — гласове, които си говореха много тихо. Идваха откъм покоите на валиде султан. Зачудих се дали това няма нещо общо с теб, затова отидох до вратата, която свързва Двора на карийе с предните й стаи, за да чувам по-добре. Тогава, точно когато стигнах там, вратата се отвори рязко и оттам излезе карийе Лала. Носеше нещо — захарния кораб. И двете почти не припаднахме от страх — имах чувството, че положихме големи усилия да не се разпищим на висок глас — и за един кошмарен миг си помислих, че тя ще ме изпрати при управителката на харема. Но тя просто ми подаде захарния кораб и заяви, че й е заповядано да го отнесе в стаята на главния черен евнух, но че аз също мога да свърша тази работа.

— Значи ето как се озовал там! Ти си го занесла! Господи, Анета! — Силия се втренчи в приятелката си. — Значи вече има двама души, които знаят къде си била онази нощ?

— О, карийе Лала е напълно безобидна, всички го знаят! — цъкна нетърпеливо с език Анета. — Въпросът, който трябва да си зададем, е кой е пратил нея?

— Така де, но едно по едно — кимна Силия и разтърка очи. — Първо ми кажи какво стана, когато влезе в стаята на Хасан ага!

— Това бе най-странното — там нямаше никого — отговори Анета. — Сложих кораба на подноса, който беше оставен до неговия диван, но не и преди да го разгледам добре. Съжалявам, гъсчице, знам, че трябваше да ти кажа! — погледна към Силия и преглътна. — Както и да е. След като оставих захарното лакомство върху подноса, се зачудих какво да правя. Хрумна ми, че може би трябва да изчакам и да кажа на Хасан ага какво съм му донесла, но никой не се появи. И така — хвърли поглед към Силия, — реших, че така и така съм там, най-добре да огледам. Кога друг път ще имам този шанс?!

— Какво? — сега беше ред на Силия да се ужаси. — В стаята на Хасан ага?!

— Точно ти нямаш право да се възмущаваш! — сряза я Анета, приведе се към нея и допълни: — И чуй това: наистина открих нещо или по-точно чух нещо! Чух глас на котка!

— Котка ли? Че какво му е толкова необичайното на това? Този дворец е пълен с котки!

— Но звукът идваше от вътрешността на една от стените. Заслушах се внимателно и най-накрая го проследих зад плочките на една от стените, точно срещу дивана на евнуха. Плачът на горката котка ставаше все по-силен и по-силен, затова аз прокарах пръсти по плочките и най-накрая открих в стената нещо като лост. Дръпнах го и веднага цяла част от стената просто се отвори пред очите ми!

— Тайна врата! Още една!

— Именно. И зад тази врата имаше шкаф, доста голям, достатъчно голям в него да се скрие и по-едър човек, например дебел черен евнух. И там намерих котката…

— Горкичката!

— Но беше не коя да е котка! Представяш ли си? Беше големият бял котарак на валиде, с призрачните очи? Знаеш ли го?

— Разбира се! — възкликна Силия. — Но какво изобщо е правел Котьо там?

— Ще стигна и до това. Когато отворих вратата, котаракът се изстреля от шкафа толкова бързо, че едва не ме събори. И тогава видях, че в задната част на шкафа има друга врата!

— Мисля, че се сещам какво ще кажеш.

— Точно така! Зад втората врата открих тайна стълба! Точно като онази, която ти си открила в апартамента на хасеки.

— Значи затова се интересуваше толкова от различните входове към нейния апартамент. Мислиш ли, че двете врати са свързани?

— Разбира се! Нали именно така Котьо се е озовал там! Трябва да се е промъкнал незабелязано през някой от входовете, а после се е озовал в капан. Та бях все още в шкафа, когато чух гласове, идващи откъм стаята зад мен — тук Анета погледна стеснително Силия. — Какво можех да сторя? Нямаше време да изляза. Имах време само колкото да затворя тайната врата към шкафа, този път с мен вътре, и Хасан ага се появи!

Силия се ококори срещу нея.

— Да, знам, знам! — махна с ръка Анета. — Не ме гледай така. Беше глупаво, но може би не толкова глупаво, колкото звучи. Та дъртият носорог не беше сам. Беше, представи си, с момиче! Помощницата на карийе Лала от банята на валиде. Виждах и двамата съвсем ясно през една шпионка в задната част на вратата.

— Момичето със сплетената коса? Помня я — отсече Силия. — Онази нощ тя ми помагаше в подготовката. Но не мисля, че след това съм я виждала някъде.

— Защото е мъртва.

— Мъртва ли? — ахна Силия. — И тя?

— О, да.

— Ама как?

— Това момиче, твоето невинно на вид момиче, се оказа личната любовница на главния черен евнух!

— Невъзможно!

Забелязвайки ужасената физиономия на Силия, Анета се засмя сухо.

— Смяташ, че тъй като са кастрирани и не могат истински да развратничат, евнусите нямат предпочитания и желания, така ли? — и направи многозначителен жест с пръстите на едната си ръка. — Или че не могат да задоволят една жена и по други начини? — наклони глава. — Е, ако се съди по онова, което видях онази нощ, нещата стоят по точно обратния начин — сбърчи отвратено нос. — Но от всички неестествени, от всички животински актове, които някога съм виждала…

— Невъзможно! — повтори Силия.

— Е — сви небрежно рамене Анета, — вече ти казах, че един бардак не се различава много от друг. Но проблемът не е толкова в това, което той й направи, нито в това, което тя му направи, а във всичките онези ахкания, охкания и ласкателства. Пфу! — потрепери. — Направо ми се догади! Но мисля, че той може и наистина да е чувствал нещо към нея, горкият заблуден глупак! Ама то не бяха малкото ми лебедче и малкото ми цвете, не бяха съблечи се за мен, мое малко птиче, нека те видя гола, нека целуна краката ти, дай да засмуча зърната ти, толкова меки, толкова сладки, като нежни розови лалета… — Анета сгърчи лице, имитирайки странния фалцет на евнуха. — Бебешки приказки! Този отблъскващ дърт хипопотам да я души и лиже цялата! Идваше ми да изскоча от шкафа и да го зашлевя в грозното тлъсто лице!

Все така съзерцаваща я като онемяла, Силия едва не припадна от тази мисъл.

— Но, както виждаш, не го направих — добави Анета.

— Очевидно.

— А после я видях да протяга ръка и да взема нещо от захарния кораб.

— Искаш да кажеш, че си е отчупила парченце от него, така ли?

— Не — смръщи се Анета. — Мисля, че в този кораб вече е било скрито нещо. Всъщност сега, като се замисля, съм сигурна. Лично аз не го видях, защото беше тъмно, а и изобщо не съм търсила нещо подобно. Но тя трябва да е знаела, че ще го намери там, защото се протегна право към него и веднага го сложи в устата си.

— И той не я видя да го прави?

— Не. Той се беше обърнал да потърси шал, за да наметне раменете й. Тя нарочно го изчака да й обърне гръб.

— И после какво?

— Когато се увери, че тя се чувства удобно — очевидно нямаше нищо против да й прислужва, представяш ли си? — та тогава той се опита да я целуне по устата. Първоначално тя не искаше. Видях я как извърна глава, но той настоя. Бутна я назад на дивана и я приклещи под себе си, така че тя не можеше да помръдне. И после чух — боже, беше отвратително! — звука от влажните му устни, които сякаш я смучеха, дъвчеха устата й, облизваха цялото й лице като куче! — потрепери от отвращение. — Не можех да гледам повече. Затова просто се облегнах назад в шкафа и затворих очи. Едва доста по-късно си дадох сметка, че нещо не е наред. Първо изплака момичето, но беше вик на болка. А аз си помислих, че й е сторил нещо, че действително я е наранил по някакъв начин — не знам как, с пръсти или може би дори с фалшива мъжественост… О, повярвай ми — отбеляза, забелязвайки ужаса в очите на Силия, — виждала съм и по-лоши неща от това! Обаче после извика и той. А после чух други звуци. И замириса… Боже, гъсчице, нямаш представа как замириса! — лицето на Анета пребледня. — Навсякъде повръщано и изпражнения, непоносима воня! Но скоро всичко приключи. След броени минути момичето беше мъртво.

— Значи, според теб, тя е сложила в устата си отрова — изрече бавно Силия, — а когато той я е целунал, се е отровил и той, така ли?

— О, не! Не! — извика енергично Анета. — Басирам се на хиляда дуката, че и на повече, че тя нямаше никаква представа, че взема отрова, а какво остава — че ще отрови евнуха! Вероятно си е мислела, че е някакъв вид любовна отвара…

— Е, тя със сигурност имаше достъп до доста подобни неща. Карийе Лала има в онази своя специална кутия цяла аптека! За нея не би имало нищо по-лесно на този свят да си грабне нещо, когато старицата не гледа.

— Но тогава защо да си прави целия този труд да го крие в захарния кораб? Пък и тя не би могла да знае, че аз ще го внеса в стаята и ще го сложа на онзи поднос… О, боже! — Анета се хвана за главата. — Зави ми се свят от мислене. Не, тук нещо не е наред! Защо ще хапе ръката, която я храни, а? Да бъдеш любовница на главния черен евнух, колкото и отблъскващо да звучи това, би могло да даде на момичето власт, много по-голяма от всичко, за което си е мечтала. Почти толкова власт, колкото има и самата хасеки. Не, помни ми думата, някой я е използвал! Сигурна съм, че това момиче нямаше никаква представа какво всъщност прави! Някой друг стои зад всичко това, убедена съм!

— Някой, който е знаел, че момичето ще отиде при него тази нощ.

— Може би дори някой, който е изпратил там момичето нарочно, който знае? — изгледа я въпросително Анета. — Почакай обаче да ти кажа какво стана по-нататък! — Пое си дъх и продължи: — Стоях си аз в този шкаф доста дълго време и чаках — или поне ми се стори, че беше дълго време — преглътна притеснено при спомена. — Бях толкова уплашена, гъсчице, че не смеех да помръдна! Ако някой ме беше намерил там, бях сигурна, че щеше да реши, че аз съм сложила отровата! Накрая, след може би часове наред, събрах кураж да изляза. Към този момент бях напълно сигурна, че и двамата са мъртви. Отворих вратата и тъкмо бях започнала да се прокрадвам в стаята, когато чух нови гласове. Идваха други хора. Затова се върнах обратно — къде другаде да отида? — обратно в този благословен шкаф. И кой, мислиш, се появи, ако не самата валиде султан, придружена от Гюлбахар и Есперанца Малхи!

— Валиде ли? Значи тя е знаела за това през цялото време! Но никой не обяви тогава тревога! Как, за бога, са разбрали?

— Нямам представа, но някой трябва да им е подсказал — Анета поклати глава. — Първоначално просто останаха на прага, като че ли ги беше твърде много страх да влязат. Но дори и така бяха достатъчно близо, за да чувам всяка тяхна дума. Бях сигурна, че ще ме открият. Веднъж дори неволно прошумолих, но, слава на бога, че си помислиха, че е котката…

— Какво направиха? — попита пребледняла Силия.

— Валиде попита: „Мъртви ли са?“. Есперанца влезе навътре в стаята, погледна и отговори: „Момичето — да“. После огледа много внимателно Хасан ага, като вдигна огледалце пред носа му. И тогава се оказа, че той всъщност не бил още мъртъв и тя предложи да извика дворцовия лекар, но валиде рече нещо от рода на: „Не, все още не!“.

— Отказала е да му помогне?

— Не точно. Беше сякаш… — Анета сбърчи чело в старанието си да си спомни. — Като че ли вече имаше друг план. Като че ли вече знаеше или най-малкото бе очаквала нещо подобно да се случи.

В продължение на няколко секунди Силия не каза нищо. Накрая прошепна:

— Мислиш ли, че го е направила тя? Имам предвид валиде?

— Да, би могла, но защо да го прави? Главният черен евнух е един от основните й съюзници. Нейната дясна ръка. Човек, на когото тя винаги е разчитала. Освен това, ако го беше направила тя, смяташ ли, че щеше да се втурне към стаята му толкова бързо? Не, щеше да си остане далече в своите покои! — отсече Анета и поклати глава. — Според мен валиде султан се озова там, защото се е опитвала да предотврати това, което се случи!

— Искаш да кажеш, че е знаела, че това ще се случи?

— Искам да кажа, че е допускала, че това може да се случи.

— И оттогава насам се е заела да пази човека, който го е направил — отбеляза тихо Силия.

— Да, тя знае кой го е направил, повече от сигурна съм! — кимна енергично Анета. — Ти не я познаваш, колкото я познавам аз. Защо, според теб, нямаше истинско разследване?

— Е, очевидно е, нали? — отбеляза Силия, като се изправи.

— Така ли?

— Разбира се. Има ли на този свят други хора, освен султана, разбира се, за които валиде султан би положила толкова усилия, за да ги предпази? Останалите Славеи, разбира се. И тъй като Малкия славей със сигурност не се е отровил сам, значи трябва да е бил…

— Третият Славей?

— Именно!

— Карийе Михримах.

— Онази, която би трябвало да е мъртва.

— И ако искам да открия коя всъщност е карийе Михримах — продължи Силия, — мога да се обърна само към един човек!

— Кой?

— Ще трябва пак да посетя Хандан.

— Но това е лудост! — сграбчи я за ръката Анета. — Моля те, това е абсолютна лудост! Ще те заловят! А дори и да не те заловят, Хандан и без това е наполовина луда, както чувам. Как би могла да си сигурна, че онова, което ще ти каже, е истина? Идеята не е никак добра, повярвай ми!

— Но успях да я накарам да ми каже за карийе Михримах, нали?

— Да, но…

— Значи може би ще успея да я накарам да ми каже и останалото. Освен това изобщо не мисля, че е луда. Превърнали са я в болна и слаба чрез опиума, но със сигурност не е луда!

Точно тогава в двора зад тях се чуха гласове. Когато Силия скочи на крака, Анета я хвана за ръката.

— Моля те, гъсчице, умолявам те, не ходи там!

— Трябва! — Силия се приведе и я целуна по бузата и преди Анета да бе успяла да я уплаши дотолкова, че да я накара да промени решението си, излезе.

* * *

Силия заслиза по тесните дървени стълби и се озова в Двора на карийе. Две стари черни слугини метяха плочите с метли, направени от палмови листа. Когато зърнаха Силия, отстъпиха и промърмориха почтителен поздрав. На покрива изпърха гълъб. Ударът от крилете му отекна като изстрел сред сънливия въздух. Това напомни на Силия за утрото, когато Анета я привика за първи път на среща с валиде султан. Двете стояха заедно точно тук, пред вратата към покоите на Сафийе султан. Възможно ли е оттогава да бе минала по-малко от седмица? А онова момиче, онази Силия — онази Кая кадън, която беше гьозде — Силия едва я познаваше.

Една от прислужниците изпусна метлата, която носеше. Метлата изтропа върху плочките и Силия за първи път ги погледна истински. Това бяха същите жени, които и тогава метяха този двор, нали така? Анета им бе казала нещо рязко, но това като че ли беше единственият й спомен. В Къщата на щастието, където всеки живееше върху всеки, една слугиня приличаше много на следващата. Така ли го беше направила карийе Михримах? Беше се промъкнала обратно в харема, преоблечена като слугиня, така че никой да не я познае?

Силия импулсивно спря и се обърна към двете жени. Когато я видяха, те сведоха глави и едновременно се поклониха.

— Кадън! — Силия се канеше да отмине, когато осъзна, че една от жените й подвиква. — Господарке!

Жената носеше тънка златна верижка на глезена си. Другата имаше изтъняла коса с доста повече бяло, отколкото в косата на другарката й, и едното й око беше притворено. Първата старица със златната верижка хвана другата за ръка и двете затътриха крака към нея.

— Моля ви, господарке…

Но след като бяха приковали вниманието й, като че ли не знаеха как да продължат.

— Искате ли нещо от мен, карийе? — изгледа ги любопитно Силия. — Как се казваш? — обърна се към жената със златната верижка.

— Карийе Тюса.

— А ти? — обърна се към другата.

— Карийе Тата, господарке.

Все така ръка за ръка, двете я гледаха с обожание. „Но те са безпомощни като деца!“ — помисли си Силия и изведнъж осъзна нещо.

— Но вие сте сестри, нали? Близначки?

— Да, кадън — отговори карийе Тюса и прегърна сестрински другата. Втората старица, онази с притвореното око, се вторачи право в Силия. Или по-точно не в нея, а през нея. Силия се обърна, за да провери дали не гледа към някого другиго, но дворът беше празен.

— Ти — кимна тя към втората жена, — карийе Тата, знаеш ли коя съм?

Старицата огледа лицето на Силия с единственото си здраво око. Бялото беше синьо, с яркото синьо на метличина. Сестра й карийе Тюса започна да отговаря вместо нея, но Силия я спря.

— Не, не ти! Нека отговори тя!

— Аз… аз… — карийе Тата започна объркано да върти посребрената си глава на всички страни. После погледна косо над рамото на Силия, но все така с празен поглед — поглед, с който все едно виждаше призраци по пустия двор. — Вие сте една от кадъните — изрече накрая. — Да, точно така. Знам, че трябва да ви наричам кадън — сведе старата си глава и започна да повтаря: — Моля ви, точно така трябва да ви наричам, точно така, господарке!

— Моля ви! — старите очи на карийе Тюса се изпълниха със сълзи. — Моля ви, недейте, Кая кадън! Простете, моля, на сестра ми! Не е искала да ви обиди!

— О, но аз съм тази, която трябва да иска прошка от теб, карийе! — изрече Силия, този път доста по-мило. — Не видях… — поправи се. — До този момент нямах представа, че сестра ти е сляпа!

В този момент в съзнанието си Силия внезапно ги видя такива, каквито трябва да са били някога — две малки робини, с черна кожа и сини очи, пасващи си като двойка перфектни морски перли. Всеки си имаше своята история, но каква ли беше тяхната? На колко ли години са били, когато са дошли тук? На шест или може би седем? Сигурно са се държали здраво една за друга, две уплашени малки деца, а после са остарели и ослепели в служба на султана. Докато Силия размишляваше, карийе Тюса протегна ръка и тя видя, че старицата й поднася нещо — нещо, което току-що бе извадила от джоба си и което проблясваше като метал.

— За вас, Кая кадън! — старата й лапа се сключи около ръката на Силия и набута в нея нещо гладко и кръгло. — Ето това дойдохме да ви кажем. Една от кирите остави това за вас!

Силия отвори пръстите си. И в ръката й, под лъчите на слънцето, проблесна позлатената месингова кутия на компендиума на Пол.

— Какво има, кадън? — сложи нежно карийе Тюса ръка на рамото й. — Не сте ли добре?

Силия не отговори. Натисна тайното лостче в основата, компендиумът се отвори и оттам я погледна собственото й лице.

И тогава, преди да си даде сметка какво прави, Силия приседна на стълбите пред банята и се разплака. Плачеше ли, плачеше и сълзите й сякаш извираха от някакъв дълбок извор в гърдите й, за който до този момент тя не си бе давала сметка. Плачеше за карийе Тата и карийе Тюса — две старици, които до този ден не бе познавала; плачеше за Гюлай хасеки, удавена на дъното на Босфора. Но преди всичко и най-вече плачеше за себе си, защото беше оцеляла след корабокрушението; плачеше и за моряците на борда, които не бяха оцелели; плачеше и за мъртвия си баща, и за изгубената си любов — любов, която никога не бе по-изгубена от сега, когато отново беше намерена.

Трийсет и първа глава

Истанбул

В наши дни

В деня след бурните сънища Елизабет остана в стаята си почти през целия ден, потънала в четене. В късния следобед, когато слезе долу, надявайки се да намери Рашид, за да го изпрати за сандвич, с изненада установи, че Хадба я очаква във фоайето.

— Елизабет, значи наистина си била тук… Току-що звъннах в стаята ти. Радвам се, че те хванах! — и с напълно неразгадаема физиономия Хадба я подкани с ръка към стаичката под стълбите. — Имаш посетител, скъпа.

— Мехмед? — светнаха очите на Елизабет. — Той се върна?

Тъкмо се канеше да се обърне и да побегне към дневната, когато Хадба сложи ръка на рамото й и изрече:

— Не, скъпа, не е Мехмед…

Но преди да успее да си довърши изречението, Елизабет чу зад гърба си познат глас:

— Здравей, Елизабет!

Завъртя се на пета. И ето го пред нея, съвсем същия. Избелели дънки, кожено яке, подканящи за секс очи. Пряко сили тя изпита прилив на истинско животинско желание към него.

— Мариус?

— Здравей, красавице!

— Но какво правиш тук? — глупав въпрос. — Как ме намери? — още по-глупав. От нерви ли бе започнала да му се усмихва?

— Дойдох да те намеря, скъпа — гласът му беше мек, почти гукащ, глас, който в недалечното минало я караше да се предаде на почти всяко унижение, само и само да го чуе отново.

— Съжалявам, Мариус, но аз не…

Но преди да успее да каже каквото и да било повече, той вече я бе прегърнал и я целуваше по устните.

— Ти избяга от мен — прошепна.

— Недей… — Елизабет се опита да се отскубне от него, но бедрото й се удари неловко в неговото.

„Какъв му е проблемът на този човек? — почти чу думите на Иви. — Не те иска, но същевременно не може да те пусне!“

— Как ме намери?

Оглеждайки го, тя леко потрепери. От ужас или от вълнение? Косата му, която беше винаги разрошена, беше станала още по-дълга и се къдреше около яката на якето му. Той беше толкова близо, че тя усещаше познатия му аромат, на косата и кожата му, миризмата му на цигари и мръсни чаршафи, не толкова неприятното, леко кисело ухание на кожата на якето му.

— Липсваше ми — изрече той. И нахален, на всичко отгоре! Не отговори на въпроса й. Незнайно защо Елизабет установи, че ръката й беше преметната през врата му, пръстите й пълзяха в косата му. Близо шест седмици на забрава и за какво?

— Какво ще кажеш да отидем в стаята ти, а? Трябва да поговорим — промърмори той и плъзна пръсти по гърба й. — Опитах се да убедя портиерката тук да ме пусне горе — промърмори в ухото й, — но тя не отстъпи. Коя е старата чанта, между другото?

Изведнъж Елизабет си даде сметка за солидната и невъзмутима фигура на Хадба, която стоеше само на няколко крачки от тях.

Той си играе със сърцето ти.

Стресната, тя погледна Хадба.

— Какво каза?

— Нищо не съм казвала — промърмори Хадба и продължи да си стои там. Крещящата липса на благоприличие в поведението на Мариус бе изписана така ясно върху лицето й, че сякаш заля Елизабет с ледена вода. Засрамена, младата жена се отдръпна от него.

— Извинявам се! Хадба, това е Мариус. Мариус, това е моята хазяйка Хадба.

Мариус подаде ръка, но Хадба презрително я отказа. Смарагдите в обеците й проблеснаха като котешки очи в меката светлина на лампата. Елизабет забеляза, че старицата гледаше Мариус с изражение, което би изпекло живи повечето обикновени смъртни.

— Добър ви ден! — отсече, безсъмнено изхвърляйки го.

* * *

Когато излязоха навън, дори Мариус изглеждаше притеснен.

— Ама че гадна дърта харпия! — промърмори и за облекчение и разочарование на Елизабет не я прегърна, а пъхна дълбоко ръце в джобовете си, вървейки малко пред нея по улицата. — Винаги ли й позволяваш да те командва така?!! Ама, разбира се, като те познавам.

— Не говори така за нея! Тя ми е приятелка!

— Портиерката на хотела?

— Не е портиерка! — подвикна Елизабет, на която вече й се налагаше да подтичва, за да го настигне. Навън беше толкова студено, че зъбите й затракаха.

— Така ли? — изгледа я кисело той. — На такава прилича.

Елизабет едва потисна усмивката си. Не се случваше често Мариус да не успее да омагьоса жена, пък била тя млада, стара или на средна възраст никоя жена не бе имунизирана срещу него. Нищо чудно, че беше толкова бесен.

Известно време двамата вървяха, потънали в мълчание, нагоре по стръмните тесни улички към Истиклял Кадеси. Падаше мрак, небето бе пълно с ярки пурпурни облаци. Кльощави котки търсеха убежище под стрехите. Минаха покрай бюфетите — малките магазинчета по ъглите на улиците, където Рашид купуваше чай и вестници, старите бръснарници и сладкарници, мъжа на ъгъла, който продаваше печени кестени. Колко познат й беше станал този пейзаж само за няколко седмици!

На ъгъла имаше почти съборена къщичка, чиято врата беше закована с гвоздеи. Мариус спря и внезапно я придърпа рязко към себе си, притискайки я в нишата на прага.

Устните му потрепнаха над нейните.

— Как да те целуна?

Залюля я към себе си, придърпвайки я за реверите на палтото й.

„Не!“ — пищеше онзи познат глас в главата й, но кой да го чуе! Тя усещаше дъха му върху гърлото си, в косата си. Въздъхна и затвори очи, повдигайки глава към него. „Той дойде да ме намери! — бе единственото, за което можеше да мисли. — Колко пъти бях мечтала за това! Имаше време, когато бих продала душата си за този момент!“ Но когато го целуна, езикът му върху устните й се оказа студен.

— Божичко, тук е като във фризер! — извика той и се дръпна от нея. — Не можем ли да отидем някъде?

— Да, сещам се за едно местенце.

Заведе го в любимото си кафене на Истиклял Кадеси. Навън вече цареше пълен мрак и беше толкова студено, че във въздуха като че ли миришеше на сняг. Този път тя водеше — нагоре по улицата, където продаваха музикални инструменти, покрай гробищата на Текето на дервишите, по чиито плочи във формата на тюрбани играеха лунните лъчи.

— Къде се намираме точно? — попита Мариус, докато я следваше по тесните сокаци.

— Намираме се в Бейоглу. В старите времена е бил известен като Пера — кварталът, в който са живеели чужденците.

Тръгна напряко през един тесен пасаж. Той излизаше на нещо като полуплощад, където старци пиеха чай и играеха домино под светлината на улична лампа от трийсетте години на двайсети век. Когато видяха Елизабет, вдигнаха глави. Зад нея Мариус се поколеба.

— Сигурна ли си, че е безопасно?

— Безопасно ли? — възкликна Елизабет през смях и се обърна към него. Въобразяваше ли си, или той наистина изведнъж стана различен? По-дребен. Не толкова забележим. — Предполагам зависи от това какво считаш за безопасно.

Вътре в кафенето беше топло. Беше осветено с месингови лампи като във виенска сладкарница. Стените бяха облицовани с огледала и махагонова ламперия. Елизабет поръча чай и сладкиши. Когато сервитьорката се отдалечи, тя забеляза, че Мариус я наблюдава.

— Изглеждаш различно — изрече накрая той. Вече не беше настроен романтично, а съзерцателно. — Изглеждаш красива, Елизабет. Истински красива!

Тя имаше чувството, че той я вижда истински за първи път.

— Благодаря — отговори простичко.

— Не, наистина го мисля!

Обикновено Елизабет се опитваше да запълни неловката тишина с думи, но този път реши да го остави той да говори.

— Не отговори на есемесите ми — изрече след известно време той.

— Така е.

Пак тишина. Той вдигна една от чаените лъжички на масата и започна да бие с нея по дланта си. Божичко, не може да бъде! Мариус е нервен!

— Липсваше ми, скъпа.

— Така ли?

Наистина ли? Звучеше искрено.

— Да, наистина.

Колко странно! Колко странно да седи тук с Мариус! Очевидно водеше разговор, но той като че ли нямаше нищо общо с нея. Сега, след като първоначалният шок от срещата с него бе преминал, тя установи, че може да го наблюдава спокойно. Добре изглеждащ, небръснат — мазната красота на служител в лунапарк.

— Какво искаш, Мариус? — леко любопитство. — Какво стана с нея? Имам предвид другата, блондинката?

Но дори тази мисъл, тази единствена, изгаряща мисъл вече нямаше никаква власт над нея.

— О, ами тя… не означаваше нищо.

— Вероятно е така — кимна Елизабет и остави чашката в чинийката си. Ръката й почти не потрепваше. — Е, защо всъщност си тук? — чу се с изумление да повтаря.

— Дойдох да те взема с мен.

Той си играе със сърцето ти.

Този път тя чу тези думи съвсем ясно. Огледа се, почти очаквайки да види някого на пейката до себе си. Но откъде дойдоха тези думи? Веднъж, докато беше в Оксфорд, й се стори, че ги чува изречени от Иви. А днес от Хадба. Но този път наоколо нямаше никого другиго.

В другия край на кафенето зърна млада жена в тъмносиньо палто, с дълга тъмна коса, растилаща се по раменете й. Елизабет се стъписа от умиротвореното й изражение и в същия момент осъзна, че това всъщност е собственото й отражение.

— Защо се смееш? — обади се Мариус. — Казах, че дойдох да те взема, да те отведа у дома — повтори, като че ли тя изобщо не го бе чула.

— Искаш да кажеш, че си дошъл да ме спасиш?

— Може и така да се каже — изгледа я озадачено той. — Но не виждам защо това ти е толкова смешно.

— Извинявай — кимна Елизабет и изтри очи. — Прав си, не е смешно. Всъщност е малко… тъжно.

Телефонът в чантата й иззвъня с ново текстово съобщение. Тя само погледна екрана, а после, без да казва нищо, върна телефона обратно в чантата си.

Последва нова кратка тишина.

— Срещнала си някого — изрече накрая Мариус.

Когато Елизабет го погледна, имаше чувството, че й се завива свят и започва да пада, само че не надолу, а някак си нереално, нагоре.

— Да, както ти се изрази, наистина срещнах някого — отговори и го изгледа с леко наклонена глава. — Но не в това е причината.

— За какво?

— Че няма да се върна с теб.

Тя се изправи, а после се приведе и го целуна леко по бузата. Докато я гледаше как си събира нещата, той рече:

— Надявам се, че знаеш какво правиш, Елизабет! Ще бъдеш ли в безопасност?

— Дали ще бъда в безопасност? — подвикна тя, вече от вратата на кафенето. — Не, ще бъда доста по-добре от това. Ще бъда свободна!

Трийсет и втора глава

Константинопол

5 септември 1599 година, сутринта

Двете стари жени оставиха Силия да се наплаче. Успяха някак си да я извлекат от двора и да я вкарат в банята, където я набутаха зад един от мраморните басейни, за да я скрият от очите на другите жени и официални лица от харема, които от време на време преминаваха през Двора на карийе. Не казаха нищо — само се редуваха да галят главата й и от време на време издаваха странни цъкащи звуци с език.

Накрая на Силия вече не й останаха повече сълзи. Седнала на мраморния под между двата басейна, тя позволи на стариците да изтрият лицето й и да наложат с влажни студени кърпи подпухналите й очи. Постепенно дишането й се върна към нормалното, но пък я изпълни толкова силно изтощение, че можеше да легне директно на мраморния под и да заспи.

— Но не мога да остана — изрече по-скоро на себе си, отколкото на тях. И на мястото на умората в душата й изпълзя ужас от мисълта за онова, което все още й предстоеше да направи.

Огледа се, огледа и дълбоките мраморни басейни със златните им кранчета във формата на делфини и се опита да си събере мислите. Последният път, когато се къпа тук, беше с Анета и другите прислужници на валиде. Имаше разговор, но за какво?

Погледна отново двете жени и изведнъж се изпълни с усещане за безпокойство. Хвана ръката на карийе Тюса и попита:

— Карийе, на колко години си?

— Не знам, Кая кадън — сви рамене старицата. — Просто съм стара.

В съзнанието на Силия постепенно се плъзна една мисъл. Или може би беше спомен?

— Помниш ли… стария султан?

— Разбира се.

— Ние бяхме тук преди всички останали — изрече сестра й, кимайки и усмихвайки се гордо. — Останалите бяха изпратени в Двореца на сълзите, но ние не. Ние служехме на управителката на харема, на Джанфреда Хатун!

Това име — Джанфреда Хатун. Да, беше спомен. Определено спомен.

— Точно така, всички си тръгнаха. Всички. Даже малките принцове. Всичките деветнайсет. Умряха, до един. Как плакахме само!

Къде беше чувала тези думи? Сърцето на Силия претупа. И тези очи — не толкова сини, колкото… млечни. Къде беше виждала преди такива очи?

— В такъв случай вие, които сте толкова старши дами тук — усмихна им се окуражително тя, — може би ще ми помогнете да намеря някого? — в стремежа си да не издаде треперенето в гласа си, тя заговори бавно: — Ще ми помогнете ли… Познавате ли… карийе Михримах?

Карийе Тюса поклати глава.

— О, не, нея я няма! Няма я много отдавна. Не знаете ли?

— Какви ги говориш, сестро! — намеси се карийе Тата и слепите й очи се ококориха изненадано. — Непрекъснато я чувам наоколо!

— Ти я чуваш, сестро? — обърна се към нея карийе Тюса, определено сащисана. — Никога не си ми казвала!

— Никога не си ме питала — отговори карийе Тата с невинно като на дете лице. — Тя идва често тук, даже в този хамам.

— Сигурна ли си? — възкликна Силия и усети, че очите й отново се насълзяват. — Сигурна ли си, че е карийе Михримах?

— Да, само че вече не я наричат така, кадън. Върнаха й старото име, не знам защо. Наричат я Лили или поне така я нарича Хасан ага. Лили. Красиво име. Само че ние, останалите, не я наричаме така, а Лала — рече старицата и й се усмихна лъчезарно. — Ето как трябва да я наричаме вече, моля ви се карийе Лала!

* * *

Силия стигна на бегом до двора на валиде султан, където завари апартамента на хасеки точно така, както го бе оставила предишната нощ. На пода лежеше счупената чаша, самотната пантофка с мънистата — малко по-нататък. После дойде вратата в дъното на шкафа, а след нея тесните стъпала, отвеждащи до тайния коридор. На върха им намери втората врата. Проправи си бързо път в тайния проход, през разклонението в пътя, покрай шпионката към апартамента на валиде и накрая, през вратата в шкафа — право в стаята на Хандан.

Както и преди, в стаята беше много топло и задушно. Въпреки богатството на мебелите, въпреки брокатите и бродираните завеси и обшитите с кожи роби, които висяха от гвоздеите си на стената, Силия за пореден път се удиви на неподдържания вид на стаята, на странното, почти първично излъчване. В единия ъгъл се виждаше ракла от сандалово дърво. Върху нея имаше купа с изсъхнали цветя и златна кутийка, инкрустирана с планински кристали и рубини, в която бяха натъпкани всякакви бижута — предимно диаманти и великолепен гребен, изработен от смарагд, голям колкото юмрук. Но дори и те изглеждаха прашни и запуснати — безполезните богатства на изхвърлената наложница.

При звука на стъпките й нещо в леглото се раздвижи.

— Хандан султан! — приближи се до нея Силия. — Не се страхувай, аз съм, Кая!

Откъм крехкото тяло под завивките дойде тиха въздишка.

— Хандан султан, мисля, че знам коя е карийе Михримах! — извика момичето. — Но искам да ми кажеш дали е вярно!

Изписаните с очна линия очи на Хандан се взираха в нея насред маската от скъпоценни камъни, която беше лицето й. Те бяха отворени, но толкова стъклени, че Силия се зачуди дали жената изобщо е будна.

— Хандан! Моля те, чуваш ли ме? — заговори тихо в ухото й. Разтърси подобното на скелет рамо и при това движение завивката се свлече надолу. И оттам излезе ужасна смрад, едновременно на гнилост и сладост, като от гнездо на стари мишки, и удари толкова силно Силия в носа, че тя едва не повърна.

— Не мисля, че може да те чуе, кадън.

Силия се завъртя толкова бързо, че едва не събори мангала.

— Но не се тревожи — продължи един познат глас. — Не е будна, но не е и напълно заспала. Хандан върши онова, в което е най-добра — сънува. Множество красиви сънища. Да не я притесняваме, а, какво ще кажеш?

— Вие? Но всички си мислехме, че вие сте…

— Мъртва? — изрече Гюлай хасеки и пристъпи навътре в стаята. — Е, както виждаш, не съм — усмихна се. В едната си ръка държеше малката пантофка със скъпоценните камъни. — И виж, намерих обувката си! — засмя се щастливо. — Горкото ми дете, изглеждаш така, сякаш всеки момент ще припаднеш! Съжалявам, че те уплаших така! Искаш ли да ме пипнеш? — протегна ръка. — Да се увериш, че не съм призрак?

— О, да! — извика Силия, втурна се към нея и притисна ръката й към устните си. — О, слава на бога, слава на бога! — целуна пръстите й, притисна дланта на хасеки към бузата си. Кожата й беше студена в сравнение с лицето на Силия. — А аз си мислех, че те… — очите й се насълзиха. — Мислех си, че…

— Да, знам, какво си мислела — изрече Гюлай. — А аз знаех, че ще се опитат да ме обвинят. Тази нещастна история с главния черен евнух беше твърде добра възможност за тях, за да я пропуснат. Валиде султан поръча да направят хороскоп, който предсказваше смъртта на Хасан ага и който уреди да подхвърлят в стаята ми. За щастие аз го намерих и го размених, така че, когато го отвориха — през онзи ден в Голямата зала, когато всички гледахме акробатите, — намериха рецепта за правене на сапун — изкиска се тихичко. — Представи си лицата им! Представи си нейното лице, на бедната малка глупачка! — изтегли бавно ръката си от прегръдката на Силия. — Доста нескопосано от тяхна страна, не мислиш ли? Валиде очевидно се уморява.

— Значи през цялото време е била валиде, така ли? — едва отрони Силия. — Божичко, знаех си, че не може да сте вие! Ами Ханза?

— О, не се тревожи за нея! — засмя се отново безгрижно Гюлай. — Няма да се върне от мъртвите.

Силия я проследи с поглед как се насочва към дивана на Хандан с познатата люлееща се походка. В тихата стая се чуваше как твърдият брокат на роклята й шумоли. Тя седна на дивана, вдигна ръката на Хандан и провери пулса й. След това се загледа замислено в Силия, наклонила глава настрани. Лицето й с перфектните си пропорции беше съвсем същото, каквото го помнеше Силия — нежната бяла кожа, меката тъмна коса и очи, сини като зимно небе. В ушите й и по лентата на главата й проблясваха диаманти — бяха толкова много, че тя изглеждаше като попарена от слана.

— Ханза… — изрече накрая хасеки, почти на себе си. — Малката кучка започваше да си въобразява твърде много. Знаеш го не по-зле от мен.

Силия отвори уста, за да каже нещо, но после пак я затвори.

— Трябва да благодариш на всичко, което считаш за свято, че не ти беше избрана за вестоносец — допълни Гюлай. — Първоначално изобщо не бях сигурна коя от двете ви ще избере. Но после за мен стана очевидно, че ще бъде Ханза. Амбициозните винаги са най-лесни за манипулиране, онези, които си мислят, че могат да се издигнат и сами. Това беше един от първите уроци, които научих тук.

Между тях се възцари тишина, но тишина, приличаща на писък на банши — толкова силен, че на Силия й се прииска да си запуши ушите.

— А какво ще стане с апартамента ви? Те са взели всичко, всичките ви неща — изрече накрая. — Все още ли смятате да се преместите в Ески сарай, Стария дворец?

— Ти наистина ли си мислиш, че ще го направя? — разсмя се съвсем искрено Гюлай. — Да напусна и да я оставя да се разпорежда сама, така ли? — устните й се свиха. — Ако наистина го вярваш, значи си по-голяма глупачка, отколкото те смятах. Не, просто се местя в нов апартамент, това е. Последните два дена изкарах със султана в летния му дворец. След цялата тази суматоха онази вечер и двамата преценихме, че така е най-добре. Освен това решихме, че старият ми апартамент е доста… ветровит.

— Цялата тази суматоха ли?

В леглото до нея Хандан се размърда. Изпод завивките й излезе тих звук, подобен на жалостиво мяукане на коте. Гюлай пусна отвратено ръката й.

— Пфу! Как вони напоследък!

— Не виждате ли, че тя не е добре? — отбеляза, треперейки, Силия. — Не мога да повярвам, че валиде е могла да й стори всичко това!

— Хммм — наклони замислено на една страна глава Гюлай хасеки. — Всъщност, не е точно валиде.

— Как така не е точно? Кой е тогава?

— Аз, разбира се, малка ми Кая! — отговори хасеки и я фиксира с небесносиния си поглед. — Всъщност беше даже доста мило от моя страна. Защото, когато синът й принц Ахмед се роди, тя имаше известни проблеми — женски проблеми, разбира се. Беше много болна. Затова й дадоха опиум, за да облекчат болките й. Е, всеки си има своите малки слабости. Сториха всичко по силите си, за да я спрат, валиде дори уреди да я затворят тук, бедното създание, но… — въздъхна, — но приятелите й винаги намираха начини да й помагат. Приятелите винаги ти помагат, както знаеш — допълни и я фиксира с очи. — Както аз помогнах на теб!

— Вие сте ми помогнали?

— Разбира се! Веднага, щом стана гьозде. Казах си: „Трябва да помогна на бедното дете в това изпитание!“. Затова изпратих малката прислужница с питието.

— О! — изчерви се Силия и постави ръка върху горещото си лице. — А аз си мислех, че карийе Лала е била тази, която ми е дала твърде много опиум.

Гюлай се засмя отново, този път изненадано.

— Е, съжалявам за това, но се опасявам, че трябваше да бъде сторено — сви леко рамене. — Знаеш ли, че по едно време наистина се страхувах, че той може да те хареса?

— Да де, но не го направи — отбеляза с глух глас Силия. — Предпочете Ханза.

— Тази мършава торба босненски кокали? — махна Гюлай с обсипаната си с пръстени ръка. — Такива като Ханза идват и си отиват. През годините съм виждала много от тях, затова можеш да ми вярваш, като ти кажа, че тя никога нямаше да изкара много дълго. Няколко бързи ръгания… — направи неприличен жест с пръсти — и бум! Няма ги вече! Обратно в претъпканите си спални помещения. О не, никога не съм се притеснявала от такива като Ханза — повтори и насочи отново сините си очи към Силия. — Онова, което той харесва, е мекота, сладост… — отпусна се на възглавниците на Хандан така, че Силия зърна белите й като мляко гърди през фините гънки на ризата й. — Сладка, мека плът… — погледът, който хвърли на Силия, беше почти похотлив. — О, не ме гледай така, за бога! Всички правим каквото трябва, за да спасим кожите си! Дори най-близките ни го правят! Даже приятелката ти Анета…

— Не, не и тя!

— Така ли мислиш? Колко мило! — Гюлай сви рамене. — Виж какво, така правим всички, така ще направиш и ти!

— Какво искате да кажете?

— Искам да кажа, че ти ще ми помогнеш да унищожа Славеите от Маниса.

Пак тези Славеи. Защо винаги трябваше да се стига до тях?

— Но защо Славеите са толкова важни?

— Защото, щом мога да ги унищожа, значи ще ги унищожа!

— Кого по-точно?

— Кого, според теб? — махна нетърпеливо с ръка Гюлай. — Валиде султан, естествено! — въздъхна, като че ли си имаше работа с особено глупаво дете. — Добре тогава. Разбирам, че ще трябва да обясня още малко. Въпреки че в интерес на истината ти вече значително ми помогна, много повече, отколкото някога съм очаквала!

— Значи Анета в крайна сметка се оказа права — изрече бавно Силия. — Ти си се опитвала да ме накараш да ти върша черната работа. Ти също не си знаела коя е карийе Михримах, затова ме изпрати да я открия вместо теб.

— А ти какво би сторила на мое място, а? — засмя се Гюлай и пак започна да я увещава. — В моето положение надали можех да обикалям и да задавам твърде много неловки въпроси, нали? Ти сама видя как валиде султан ме шпионира. Трябваше да намеря някого, някого, който е нов за този начин на живот, някой малко по-голям от обичайната карийе и с достатъчно статус, за да се движи относително спокойно из двореца. Но най-вече някой, който си има собствена причина да открие истината. Някой, който ще пораздуха малко нещата…

— Но аз нямах абсолютно никаква причина да искам да разбера коя е карийе Михримах! — контрира я Силия. — Не знаех дори, че я търся, докато…

— Докато? — сините очи на Гюлай изглеждаха почти черни в сумрака в стаята на Хандан.

— Докато не се появи онази работа със захарния кораб — изрече тихо Силия и приседна в другия край на леглото. Изведнъж краката й отслабнаха, стана й много горещо и й се зави свят.

— Много умно от моя страна, нали? Постарах се да се уверя, че ти знаеш, че тук има английско посолство. И че именно те са изпратили захарния кораб…

— … за който казаха, че е отровил Хасан ага…

— … иначе познат като Малкия славей.

Силия бе отново принудена да замълчи.

Хасеки се изправи и се приближи до мангала. Взе няколко бучки смола от близката купа, смачка ги и ги хвърли върху горещите въглени. Те автоматично избухнаха в пламъци и сладкият им мирис започна да изпълва зловонната стая.

— Иначе грешиш, като мислиш, че не знаех коя е карийе Михримах. От доста време подозирах, че третият Славей трябва да е карийе Лала, но не можех да го докажа със сигурност, затова исках да бъда сигурна. Тази незначителна дребна помощник-господарка от банята да общува така спокойно с валиде и главния черен евнух? Не ми изглеждаше нормално. Затова започнах да я наблюдавам. Наблюдавах я много внимателно. В малкото случаи, в които я виждах в присъствието на валиде, нито една от тях не даваше никакъв знак, че между тях има някаква връзка. Но Хасан ага беше различен. Само през нощта, когато наоколо нямаше много хора, сваляха маските си. Точно тях ги виждах доста по-често. Когато той и неговата охрана от евнуси ме придружаваха до покоите на султана късно през нощта, карийе Лала често беше там. Първия път забелязах между тях само един разменен поглед, но после, с течение на времето, започнах да виждам и други неща, дребни, но непогрешими жестове, недоловими за онзи, който не се оглежда за тях — усмивка, няколко прошепнати думи, докосване на ръката му. И така, вече от няколко месеца аз подозирах, че именно тя е карийе Михримах, третия Славей, но все още нямах стабилни доказателства.

— Но защо всичко това трябва да бъде такава тайна?

— Защото за карийе Михримах се предполага, че е мъртва! — прошепна хасеки.

— Мъртва ли?

— Да, като Ханза. Завързана в чувал и хвърлена на дъното на Босфора.

— Че какво е направила?

— Било е по времето на стария султан, преди много години. Тогава всичко се е държало в тайна, защото била намесена и Сафийе султан, но нищо не бе успяло да спре слуховете. Първо ги чух от един от старите евнуси, когато самата аз живеех в Маниса, преди който и да било от нас да дойде тук. Казваха, че старата валиде организирала заговор срещу нея, опитвайки се да й измъкне султана с нови наложници. Сафийе султан обаче била ужасена да не изгуби влиянието си, ужасена, че султанът може да предпочете друга пред нея или още по-зле — да избере сина на друга наложница за свой приемник, а не нейния! Разправяха, че направила магия на султана, използвала вещерство, даже черна магия, за да му попречи да обича, която и да било друга жена. Но един ден била разкрита. Сигурно я е издала някоя от прислужниците й, кой знае? Каквото и да е станало обаче, вината поела карийе Михримах. Била осъдена на смърт, разбира се, но някак си… — хасеки сви рамене — в крайна сметка не умряла.

— Какво е станало с нея?

— Нямам представа. Предполагам, че са подкупили охраната и после са я скрили някъде далече, докато старият султан не умре. С неговата смърт, както знаеш, всички жени, които са били част от неговия харем, били изпратени в Ески сарай — всички, с изключение на Сафийе султан, разбира се, която тогава станала валиде и поела управлението на цялото домакинство на сина си.

„Останали са също и карийе Тата, и карийе Тюса“ — помисли си Силия, но не каза нищо.

— Така в харема на султан Мехмед не останал нито един, който да знае коя е — продължи Гюлай, — никой, който да я познае. Тогава я довели отново тук, променили името й и на никого не му хрумнало, че тя може да е друг човек.

— Но какво значение има това сега? — възкликна Силия.

Гюлай смачка още малко смола в мангала — дребните червени въглени изсъскаха и проблеснаха.

— Много — отговори. — Отне ми години да гледам и да чакам, да се усмихвам и да наблюдавам. Да се усмихвам винаги, като че ли нямам никакви грижи на този свят. Но накрая открих слабото й място! Точно както открих нейното! — пъхна пръсти в косата на Хандан и с едно рязко движение вдигна главата й. Тъжните, празни очи се обърнаха към тях. Силия видя, че пламъците се отразяваха в зениците на очите й като две миниатюрни искри.

— Хасеки султан — обади се, когато отново събра кураж момичето, обръщайки се отново официално към Гюлай, — карийе Лала вече е стара жена. Защо искате да я нараните?

— Не тя ме интересува, глупачке! Важната е валиде султан! Не разбираш ли? Когато султанът разбере, че тя съзнателно е пренебрегнала царска заповед — карийе Михримах да бъде убита — това ще я дискредитира толкова силно в очите му, че ще я прогони оттук веднъж завинаги!

— Смятате, че султанът ще стори подобно нещо със собствената си майка? — възкликна удивено Силия. — Но нали се говори, че не може да направи и един ход без нейния съвет!

— Султанът е дебел, слаб и ленив — заговори Гюлай така, сякаш бе лапнала лимон. — В началото, когато станал султан, действително се е нуждаел от нея. Но наистина ли вярваш, че му харесва тя непрекъснато да му се меси? Тя се опитва да влияе върху всяко негово решение, от това към кои чужди посолства да покаже благоволение до това кого да назначи за следващия си велик везир. Поръчала е дори да направят тайна врата в неговата приемна зала, за да може да присъства на аудиенциите му! Знаеш ли, че имаше дори време, когато се опитваше да му попречи да ме направи негова хасеки? По някаква неясна причина беше решила, че аз ще мога да бъда контролирана по-трудно от тази тук — каза и кимна по посока на Хандан, — а това беше най-голямата й грешка!

„Значи за това било всичко“ — помисли си Силия. Усети как по челото й изби пот. През целия им разговор Гюлай бе говорила със същия спокоен, мил тон, който Силия помнеше от първата им среща в градината. Но когато се обърна и я погледна, зърна пак онзи поглед — на чист, безкомпромисен интелект, а зад него такава ужасяваща концентрация на волята, че Силия сведе очи като попарена.

— Нищо няма да попречи на сина ми да се възкачи на трона като следващия султан!

— А така вие ще станете следващата валиде султан.

— Да, а аз ще стана валиде!

В продължение на няколко секунди в стаята цареше гробна тишина.

— Та значи сама виждаш, малка Кая, че в моето положение мога както да спечеля, така и да изгубя всичко — отбеляза хасеки и с обсипаните си с пръстени пръсти приглади тънкия воал, спускащ се от лентата на главата й. — Ако изгубя, рискувам не само да бъда прокудена заедно с всички останали в Стария дворец, но и да убият сина ми. Той ще бъде удушен с тетива за лък, като всички останали — за миг през лицето й премина сянка. — Бях там, видях ги! Онези деветнайсет малки ковчега, жените, коленичили до бебетата си… — задави се. — Нямаш никаква представа, Кая кадън, никаква представа какъв кошмар беше!

Зад нея, в леглото крехката фигура на Хандан се размърда леко под завивките.

— На султана му е дошло до гуша от намесата на майка му. Често е заплашвал да я изпрати в Стария дворец, а това, помни ми думата, тази история ще я прогони оттук завинаги!

— А другите двама?

— Ще бъдат безсилни без нейната защита. Може би ще вземе със себе си Хасан ага, но що се отнася до карийе Лала, съмнявам се да избегне срещата си с Босфора за втори път.

— Но карийе Лала е стара! — прошепна Силия. — Защо отново да поема вината за нещо, което не е сторила?

— О, но този път тя стори нещо! Не разбираш ли, че именно карийе Лала отрови главния черен евнух?

„Не, не е вярно!“ — искаше да се разпищи Силия. Вместо това овладя гласа си и със завидно спокойствие изрече:

— Но нали вие ми казахте, че Хасан ага е неин приятел?

— Мисля, че е бил повече от приятел — изсмя се Гюлай хасеки. — Имам интуиция за тези неща. Не си ли чувала за подобни разбирателства? В повечето случаи става въпрос за невинни уговорки, които лесно се престъпват, детински надежди, откраднати целувки и държане за ръце — случват се непрекъснато — Гюлай се изправи, приближи се до раклата, извади чифт прашни диамантени обеци и ги вдигна пред очите си. — Но някои от тези детски уговорки са много страстни, има и такива, които траят цял живот — пусна небрежно обеците в кутията. — Поради което аз бях сигурна, че тя ще направи нещо, може би дори нещо ужасно, особено, ако… — Гюлай подбираше думите си внимателно. — Особено ако го открие с друга.

— Какво искате да кажете?

— Искам да кажа, че целта ми беше да я накарам да излезе от дупката си — отговори хасеки с внезапно променен, отровен глас. — Да я принудя да направи нещо, което да я разкрие веднъж завинаги — вдигна смарагдовия гребен и пробва внимателно острието му на пръста си. — Затова уредих той да бъде съблазнен от една от моите прислужници. Открих идеалната нощ за това. По случайност това се оказа същата нощ, в която ти бе избрана — което впрочем е дело на валиде султан — да влезеш в спалнята на султана. Ако си спомняш — всъщност спомняш ли си изобщо нещо от онази нощ? — тогава харемът беше почти празен, повечето жени и евнуси бяха все още в летния дворец.

Както и да е. Та след като се отървах от теб, двамата със султана… си починахме… мъничко, а когато той наистина заспа, изпратих един от стражите да намери карийе Лала и да ми я доведе. Дадох й захарния кораб — същия, който беше оставен до леглото на султана, който след малката ни почивка заедно вече по право принадлежеше на мен — и й заръчах да го отнесе в стаята на главния черен евнух — тук Гюлай се усмихна — с извиненията ми, че съм му нарушила спокойната вечер.

— Но вие знаехте, че тя ще го завари с момичето.

— Да.

Гюлай захвърли смарагдовия гребен за украсяване на коса и той се приземи до все още спящото тяло на Хандан на дивана.

— И тя… Завари ли ги? — попита колебливо Силия, усещайки, че по корема й се стича ручейче пот. Надяваше се поне гласът й да звучи нормално.

— Разбира се! Нали знаеш какво стана после? Тя ги отрови, отрови ги и двамата! В крайна сметка кой друг би желал смъртта им?!

— Ама… — започна Силия, изправяйки се на крака, но думите отказваха да излязат от устата й. От задуха в стаята започваше да й се вие свят.

— В крайна сметка той не умря, разбира се, но ние трябва да бъдем търпеливи, ти и аз, винаги търпеливи…

— Вие и аз ли?

— Точно така. Едно от нещата, които трябва да научиш, е, че нещата невинаги се развиват така, както си очаквал — Гюлай като че ли вече говореше на себе си. — Този път валиде покри цялата работа, но дори и тя не може да продължава да защитава приятелката си завинаги…

— Ама карийе Лала… — пак опита Силия.

— Да, карийе Лала! — извика Гюлай с пламнал поглед. — Карийе Лала, карийе Михримах, както и да се нарича тази жалка, съсухрена, износена дърта крава, която валиде вероятно наистина обича! — изплю думата. — Спасяването на тази безполезна жена вероятно е единствената грешка, която някога е допускала — по бузите на хасеки се появиха две ярки червени петна. — Е, в крайна сметка получих своя шанс! Сега ще ги изоблича веднъж завинаги, а ти ще ми помогнеш да го направя! Ще я пречупя! Ще разбия сърцето й! Ще й отнема цялата власт!

— Но карийе Лала не го е направила.

— Какво?

— Карийе Лала не го е направила! — почти изкрещя Силия.

— Не карийе Лала е отровила главния черен евнух, а вие!

Миловидността на хасеки изведнъж се превърна в студена ярост. Очите й — в две тесни цепки.

— Ти си полудяла!

— Ни най-малко!

Шокирана пауза.

— Никога няма да можеш да го докажеш.

— Мога да докажа, че карийе Лала не го е сторила!

— Не ти вярвам.

— Не тя е отнесла захарния кораб в стаята на Хасан ага онази вечер. Направил го е друг човек.

Силия отстъпи крачка назад, но хасеки беше по-бърза от нея. Сграбчи я за китката и изсъска:

— Кой?

— Би било лудост от моя страна, ако ви кажа, не мислите ли? — изрече смело Силия, макар да усещаше как ноктите на Гюлай се врязват в китката й. — И тя е видяла как момичето взема нещо от подноса и го слага в устата си, а захарният кораб няма абсолютно нищо общо с тази работа…

— Значи вече знаем, че е „тя“ — и това е някакъв напредък…

— Онова, което момичето е лапнало, сте й го дали вие, нали? Казали сте й, че е някакъв афродизиак, когато всъщност е било отрова…

— Кажи ми коя е била тази, която ги е видяла, иначе ще убия и теб!

Силия имаше чувството, че горят ръката й с нажежено желязо — толкова силна стана болката около китката й. Но въпреки това изрече:

— Момичето е умряло от ужасна смърт и е истинско чудо, че той също не умря! Така ли възнамерявахте да накарате карийе Лала „да излезе от дупката си“? Като я принудите да гледа всичко това?

Стаята изведнъж се изпълни с призрачен вой. С периферното си зрение Силия видя някакъв зелен проблясък, а след това една дребна фигурка, гол демон, само кожа и кости, носещ се към тях. И после нов проблясък. Хасеки пусна ръката на Силия и сложи своята на врата си, крещейки от болка. От врата й стърчеше острието на смарагдовия гребен.

— Малката кучка! Виж само какво ми стори!

В яростта си тя се обърна и замахна към Хандан с такава сила, че я запрати на леглото с лекота, с която човек убива муха. От раната на врата й започна да капе кръв, черна като катран.

— Ще си платиш за това! — изкрещя хасеки.

Пристъпи напред и вдигна ръка, възнамерявайки да я стовари върху треперещата фигура на Хандан, когато внезапно се вцепени. В продължение на няколко секунди хасеки стоеше така, като вкаменена, устата й оформила едно малко „О“ от изумление, а после, пак внезапно, се люшна напред, просна се на колене на пода и зарови лице в прахта.

— Твърде късно е за това, Гюлай — изрече един познат глас.

Една част от стената, същата, на която висяха робите на Хандан, се бе отворила безшумно зад тях.

— Опасявам се — изрече валиде султан, застанала на прага, — че ти си тази, която ще си плати!

Трийсет и трета глава

Константинопол

6 септември 1599 година, сутринта

Сафийе, валиде султан и майка на Божията сянка на земята, седеше в един павилион в градината на двореца и съзерцаваше сливането на Златния рог и Босфора. Лекият бриз изпъстряше повърхността на водата с миниатюрни пенести вълнички, превръщайки ги от тюркоазени в пурпурни, а после в перленобели. Когато духна в нейната посока, довя едва доловимите звуци на удари с дърводелски чукове.

— Казват, че подаръкът на английското посолство за султана ще бъде готов днес и ще го видим — каза тя на своята събеседничка. — Чуваш ли ги, Кая кадън?

Силия кимна. Тя също беше чула чукането на дърводелците край Портата на птичарника.

— Казват, че било орган, който сам си свири музиката, както и часовник със слънцето и луната, и ангели, които надували тромпети, и всякакви други чудеса.

— Дали ще се хареса на султана?

— О, да, той много обича часовници.

— В такъв случай английското посолство ще получи благоволението му, нали?

— Искаш да кажеш дали ще получат договорите си, правото да търгуват свободно из нашите земи? — изгледа я Сафийе султан и се отпусна леко на възглавниците си. — Французите открай време са се радвали на това еднолично право и надали ще се предадат толкова лесно. Казват, че френският посланик бил поднесъл на великия везир подарък от шест хиляди дзекини, за да не се поддава на английските искания… — остави тази мисъл да увисне между тях. — Но лично аз не бих се притеснявала за тези английски търговци, защото, както често съм имала възможността да установя, те са много изобретателни — взе една аленочервена дамаска роза, която бе оставена край подноса с плодове и сладки, и я вдигна замислено към носа си. — Освен това си имат и приятели.

В продължение на няколко минути двете жени просто седяха и съзерцаваха гледката под тях, морето и кипарисите. Около стените на павилиона растеше жасмин и разпръскваше уханието си с вятъра. Силия вдиша сладкия въздух — приятна смесица между ухание на солено море и цветя и за миг почти успя да повярва, че времето й, прекарано в Къщата на щастието, винаги е било такова — изпълнено с красота и учтивост и нито капчица страх. После погледна към валиде, към нежната й кожа на куртизанка, без почти нито една бръчка въпреки възрастта й, и към даровете на султана под формата на тюркоази и злато, които висяха от ушите й и около врата й. Но въпреки всички тези труфила от нея се излъчваше някаква простота. Колко неподвижно седеше винаги, с профил, обърнат към хоризонта! Вечно наблюдаваща, вечно чакаща — какво?

Силия сведе очи към ръцете си, чудейки се как да започне. Беше ли позволено да се задават въпроси? Затова ли беше доведена тук? От инцидента в стаята на Хандан тя не бе чула нищо, нищичко, което да й подскаже какво се бе случило с тях.

— Ваше величество? — изрече бързо, преди да успее да размисли.

— Да, Кая кадън?

Силия си пое дълбоко дъх и попита:

— Жените, Хандан и Гюлай хасеки, какво ще стане с тях?

— Хандан постепенно ще се възстанови, повече от сигурна съм. Дълго време беше истинска мистерия, дори и за мен, защо става толкова зле от опиума. После обаче заподозряхме, че Гюлай е тази, която винаги намира начин да й донесе повече. Точно тогава преместих Хандан в стаята над моите апартаменти — най-безопасното място, което ми е известно, но дори и тогава тя намери начин да се добере до нея по старите коридори, които бяха запечатани след края на стария султан.

— Какво ще стане с нея?

— С Гюлай ли? Ще бъде изпратена в Стария дворец, където няма да може да стори повече зло на никого.

— И повече няма да бъде хасеки?

— Не, разбира се! — разсмя се валиде. — Със сигурност повече няма да бъде хасеки. Вслушвайки се в моя съвет, султанът реши, че вече няма да има хасеки. След онова, което стори Гюлай, има късмет, че все пак ще запази живота си.

Силия огледа малкия павилион с мраморните му стени, където се намираха — същото място, където някога бе седяла и разговаряла с Гюлай.

— А аз повярвах на всяка нейна дума — промърмори и поклати унило глава. — Вярвах й за всичко!

— Не се ядосвай на себе си. Мнозина други също й вярваха.

— Но вие как разбрахте, че Гюлай знае за Славеите от Маниса?

— Каза ми го самата тя, по странен начин. Спомняш ли си деня, в който Гюлай изпрати да те повикат? Е, точно тогава е започнала да ти намеква за Славеите, нали? Не бъди толкова изненадана, съобщи ми го Ханза.

— Да, помня, че тя беше една от прислужниците, които донесоха плодовете.

— Ханза имаше много добър слух — отбеляза сухо Сафийе. — Не че имаше представа какво означават тези думи, разбира се. Но от страна на Гюлай това беше голяма грешка!

— Значи изпратихте Ханза да… — потърси подходящата дума. — Да наблюдава Гюлай?

— Не. Изпратих я да наблюдава теб! Да не би да забравяш нещо? Ти и твоята приятелка Анета ми бяхте подарък от хасеки! И от самото начало видях, че сте доста необичайни момичета — повечето къзлар, които идват тук, са много млади. Самата аз бях на тринайсет, между другото. И започнах да се питам каква е истинската цел, с която Гюлай ми е направила този подарък, за какво е решила да ви използва. И се оказах права, нали? Не е толкова трудно да се досетиш. Когато мъжете излизат в планината на лов, често използват едно животно, за да хванат в капана другото.

— Значи аз съм била това — капан?

— Нещо такова — отговори валиде султан и я дари с една от ослепителните си усмивки. — Но вече няма никакво значение, Кая кадън. Всичко свърши!

Все така държаща розата между двата си пръста, тя се унесе в мечтание, плъзгайки поглед по азиатския бряг на Босфора.

— В случай че се питаш, не търся планини — изрече след време, сякаш прочела мислите на Силия. — Престанах да ги търся много отдавна. Освен ако не наречеш планина това! — възкликна внезапно. — Виж!

На една тераса далече под тях две фигури вървяха бавно между дърветата. Въпреки че едната беше леко прегърбена и вървеше неуверено, никой не би могъл да сбърка в нея познатите очертания на главния черен евнух. А до него — доста по-дребната фигурка на жена, в простото облекло на дворцова прислужница.

— Моите Славеи! Така ни наричаха някога, ако не знаеш, когато станахме роби — промълви валиде, затвори очи и плъзна кадифените листа на розата по бузата си. — Не можеш да си представиш колко отдавна ми изглежда всичко това! Тогава всички можехме да пеем… — допълни тихо.

Тъгата, която долови в тези думи, вдъхна нова смелост на Силия.

— А какво ще стане с карийе Лала? — попита дръзко. — Ще бъде ли свободна?

— Вече говорих със султана — бе единственото, което отговори валиде.

И Силия разбра, че не е нейна работа да задава повече въпроси, затова млъкна.

— Погледни я само, щастлива е! — рече Сафийе султан. — Неговата малка Лили — така я наричаше той винаги. И моята малка Михримах. Може и да ти изглежда стара, но за мен винаги ще бъде малката ми Михримах. Тогава беше толкова дребна, толкова уплашена! Едно уплашено дете. Казах й, че ще се грижа винаги за нея, ще я науча на всички ловни номера, които знам. Но в крайна сметка тя беше тази, която ме спаси.

Силия проследи погледа й. Двете фигури се спряха. Не говореха много, но стояха близо един до друг, загледани в морето и в корабите, които се носеха като хартиени лодчици по далечния хоризонт.

— Вярно ли е, че тя го е обичала? — думите излязоха, преди Силия да успее да ги спре.

— Любов? — по лицето на валиде премина сянка на слисване. — Че какво общо има любовта с всичко това? Любовта е за поетите, глупаво дете! За нас най-важното не е било никога любовта, а оцеляването. Тя го е спасила, между другото. Или поне така смята той.

— Как?

— Някога, много отдавна. В пустинята.

— В пустинята?

— Да. След като го кастрирали. Преди много, много време.

Валиде откъсна няколко листчета от розата и ги подхвърли във въздуха, където вятърът ги завъртя.

— Неговата Лили. Неговата Лала. Неговата Ли!

„Ами аз? Какво ще стане с мен? — помести се на мястото си Силия. — Надявам се ще ми каже какво е намислила за мен?“ Но валиде не каза нищо. Под тях лодките и корабчетата се движеха напред-назад между двата бряга на Златния рог. Чукането откъм Портата на птичарника беше престанало. В неподвижната градина изведнъж се възцари пълна тишина.

Накрая Силия не издържа и безразсъдно изтърси:

— Тези договори…

— Какво за тях?

— Чух да говорят, че не са само за търговски права.

— Така ли?

— Че въз основа на тях всеки англичанин, който е попаднал в плен, трябва да бъде освободен при условие, че английската страна възстанови изцяло парите, които са платени за него. Вярно ли е това?

— Да, така беше. Но не трябва да забравяш, че през последните четири години този договор не беше в сила и не е подновяван от смъртта на стария султан насам.

На борда на „Хектор“ — търговският кораб, който беше толкова голям, че на неговия фон всички останали морски съдове наоколо приличаха на джуджета, Силия различи миниатюрни фигурки, които се тълпяха по такелажа и мачтите, а високо горе, в наблюдателния кош, стоеше самотен моряк.

— Виждам, че английският кораб се подготвя за завръщане у дома — изрече накрая валиде.

— И аз така разбрах — започна Силия, но внезапно установи, че не може да продължи. — Съжалявам… — хвана се за гърлото, едва поемайки си дъх, неспособна дори да преглътне. — Съжалявам, ваше величество…

— Недей да съжаляваш! Само се успокой! Всичко ще бъде наред, Кая кадън! Просто така трябва да стане — докато говореше, валиде протегна ръка към белия котарак, който спеше на възглавничките до нея, и пръстите й потънаха в гъстата му козина. — Спомням си, че когато се видяхме за първи път, аз ти казах, че някой ден ще ми разкажеш историята си. Мисля, че това време дойде. Е, ще ми я разкажеш ли? Ще ми се довериш ли?

Плачещото момиче вдигна глава и за своя голяма изненада видя, че очите на Сафийе султан също са пълни със сълзи. Двете се гледаха дълго време. Накрая Силия каза:

— Да, ще ви я разкажа.

Трийсет и четвърта глава

Истанбул

В наши дни

Скоро след като Елизабет бе оставила Мариус в кафенето, над града се бяха понесли първите снежинки. И за броени минути целият град беше потънал в бяло. Беше станало много студено. От другата страна на моста „Галата“ призрачните куполи и кули на стария град проблясваха във водата. Въздухът беше чист и толкова вледеняващ, че беше трудно да се диша.

Както преди, така и сега Мехмед я чакаше на доковете.

— Заповядай! Мисля, че ще имаш нужда от това — рече той и метна нещо на раменете й. Беше меко, но толкова тежко, че сякаш беше обшито с олово.

Усетила тежестта на палтото, тя възкликна:

— От какво е направено?

— От самур — отговори той, но щом видя изражението й, вдигна ръка и извинително се засмя. — Знам какво се каниш да кажеш, но не се притеснявай, просто приеми дрехата като антика. Каквато си е, между другото, защото принадлежеше на баба ми. Една доста практична антика. И знам, че ще ти е необходима, защото край водата е много студено.

Пое ръката й и я вдигна бързо до устните си.

— Изглеждаш като кралица — изрече, все така държащ ръката й. После я дръпна по-близо и пак я целуна, този път с дланта нагоре.

— И се чувствам като кралица! — изрече тя.

Спогледаха се усмихнати.

После поеха по Босфора. Водите му приличаха на посребрено мастило. Въпреки че по това време на вечерта трафикът не беше голям, от време на време се разминаваха с някоя лодка, блеснала като светулка.

— Кога се върна?

— Днес следобед — отговори той, без да пуска ръката й. — Добре ли направих, че ти се обадих? Хадба каза, че си с някого… — и плъзна поглед покрай нея.

— Аха, Хадба значи! Знаех си аз, че тя има пръст във всичко това! — разсмя се Елизабет. — Всъщност есемесът ти пристигна в най-подходящия момент — замълча и после добави: — И, да, наистина бях с някого, но… — зачуди се какво да му каже за внезапното пристигане на Мариус.

— Няма проблеми. Не е нужно да ми обясняваш.

— Не, аз искам да ти обясня! Не ми се мисли какво може да ти е казала Хадба!

Спомняше си с нещо подобно на срам начина, по който Мариус се бе опитал да я целуне и да я изтика горе в стаята й, и как тя почти му бе позволила, подчинявайки му се като кученце.

— На твое място не бих се притеснявал. Хадба трудно може да бъде изненадана от каквото и да е. Просто смята, че той не е подходящ за теб и толкова.

— Наистина не е… не беше — поправи се тя, — макар да нямам никаква представа как Хадба изобщо е разбрала. Аз никога не съм й споменавала за него.

— Хадба е… как казвахте вие? Магьосница. Често съм го казвал.

— Магьосница ли?

— Когато става въпрос за сърдечни дела. Шегувам се, разбира се. Но тя е наистина гений в това отношение. Трудно е да се обясни — изрече с усмивка той. — Все пак именно тя ни събра, нали?

В сърцето на Елизабет се настани чувство, което не бе в състояние да опише. Чувство на лекота, на яснота.

— Това ли ще имаме с теб — сърдечно дело? — адресирани към когото и да било другиго, думите биха прозвучали сковано, почти плахо. Не и пред него. Въпреки тежестта и топлината на палтото, обшито със самур, тя установи, че трепери, но този път не от студ.

— Мисля, че трябва — отговори той.

Стояха, както и преди, един до друг, много близо, но без да се докосват. Копнежът й по него беше толкова силен, че чак й се виеше свят.

— И мисля, че вече го имаме, нали? — обърна се той и я погледна. — Моята красива Елизабет!

* * *

Не беше казал, че отиват в тяхната ялъ — дървената вила на азиатския бряг на Босфора, която й бе показал предишния път, но тя виждаше, че пътуват точно натам. Когато пристигнаха, на малкия вълнолом вече ги очакваше някакъв човек, вероятно пазач, който й подаде ръка да се качи, а после се погрижи за лодката. Дърветата зад къщата потреперваха под студения напор на вятъра. Елизабет тръгна внимателно по заледената земя, следвайки Мехмед, и скоро се озоваха в някакво преддверие. Къщата беше осветена, топла и весела въпреки студената нощ, като че ли беше очаквала гости, но с изключение на слугата, който не се появи повече, наоколо нямаше никого другиго.

— Ще ме изчакаш ли тук за малко? — попита той и я целуна по устните. — Трябва да свърша една работа.

— Да, ще те чакам — отговори тя, но нито един от двамата не направи и крачка.

Той приведе глава и пак я целуна. Тя го усети, вкуси го и в тялото й се разля някаква неземна сладост.

— Няма да се бавя.

— Недей.

— Обещавам.

— Наистина ли?

— Да, наистина.

Все още я целуваше, но не само по устните, а и по косата, по врата й.

— Сигурен ли си?

Тялото й се притисна о неговото.

— Да, напълно — прокара нежно пръсти по бузата й.

— Мехмед?

— Да? — вторачи се в устните й.

— Нищо…

Тя затвори очи, усети как той плъзга пръст по очертанията на устните й, усети го как пъхва пръста си между тях, разделяйки ги.

— Сигурна ли си? Нали нямаш нищо против, че те доведох тук? Мога да чакам, ако трябва — промълви той и я изгледа така, че сърцето й претупа.

— Сигурна съм. Върви! — най-сетне се отдръпна от него. — Ще те чакам.

Следвайки указанията му, Елизабет тръгна по стълбата и се озова в галерия — дълга тясна гостна, която се простираше по цялото протежение на къщата. В центъра, на повдигната платформа, имаше ниша, която се бе надвесила над водата. По трите стени на нишата бяха подредени възглавнички от тежки кадифета и коприни така, че който седнеше там, оставаше с усещането, че се носи над водата. В центъра на най-далечния диван се бе разположил голям черен котарак.

— Хей, здравей, писанчо! — възкликна Елизабет, остави палтото да се свлече от раменете й и се насочи към котарака. Плъзна пръсти под гушката му, за да го почеше, но котаракът продължи преднамерено да лежи със затворени очи. Само лекото движение на връхчето на опашката му го издаваше, че бе регистрирал присъствието й. През прозореца, на европейския бряг, блестяха светлините на града. Близо до къщата премина малка лодка, подобно на светулка над мастилено черните води.

— Ако тази къща беше моя, никога нямаше да я напусна — каза тя отчасти на себе си, отчасти на котарака.

— Какво нямаше да напуснеш? — извика Мехмед, който се връщаше.

— Никога не бих напуснала тази къща.

— Харесва ли ти?

— Много!

— Радвам се. Османците обичали да си строят тези дървени яли като летни вили, защото близо до водата е доста по-хладно, отколкото в града — приближи се и седна до нея. — За съжаление често избухват пожари. Тъй като са направени само от дърво, ялите непрекъснато изгарят. Затова хората спрели да ги използват и голяма част от тях просто изгнили изоставени. Сега обаче модата им отново се връща.

Двамата се загледаха заедно към града, проблясващ на отсрещния бряг.

— Тук е хубаво и през зимата, нали?

— О, да, прекрасно е! — отговори Елизабет.

Тишина.

— Виждам, че си се запознала с Милош — изрече той, като я забеляза да гали котарака.

— Така ли се казва?

Пак тишина.

— Някой ангел минава по нечий гроб — рече тя, загледана в нищото. — Така казваме ние, когато настъпи подобна тишина.

— Замислена ми изглеждаш. Добре ли си?

— Да, разбира се. Просто днес преживях най-странния ден в своя живот. Направо не можеш да си представиш! А сега и това…

Изпълнена с неочаквани опасения, тя се запита колко ли още жени е водил в тази къща, която изглеждаше като създадена точно за съблазняване.

— Какво сега?

— Ами сега… тази част е най-странната.

Сякаш разчел мислите й, той каза:

— Виждам, че имаш въпроси. Знаеш, че можеш да ме питаш всичко, нали?

— Да, знам — отговори тя и си даде сметка, че за разлика от Мариус него наистина можеше да го пита за всичко.

Той я придърпа към себе си и започна да целува врата й.

— Бих искала да те питам колко още жени си водил тук — изрече тя, удивена от собствената си дързост. После огледа красивата стая и добави: — Макар че може би не искам да знам отговора.

— Истината е, че тук съм водил само една друга жена — отговори той и освободи косата й, така че тя се разпиля като водопад по раменете й.

— Наскоро?

— Не. Това беше много отдавна — вече събуваше обувките й.

— Искаш да кажеш, че всичко е приключило?

— Да, любовната връзка приключи, ако това имаш предвид — отговори с усмивка той. — Сега тя е омъжена за друг, но все още сме големи приятели.

— О, разбирам — кимна Елизабет. Опита се да си представи какво ли би означавало да си останат приятели с Мариус, но някак си не успя.

— Изглеждаш изненадана.

— Не съм — проследи го как разкопчава ризата й, а после мята самуреното палто върху възглавниците с кожата нагоре. — Такива ли ще станем и ние? — добави, вече легнала гола, докато го гледаше как се съблича. — Големи приятели?

„Но аз усещам нещо повече от приятелство — си каза мислено. — Какво е това? Усещане за безтелесност? Да не би да е любов?“ От тази мисъл я побиха тръпки.

— Елизабет, защо мислиш за края, когато сме едва в началото? — изрече той, докато целуваше меката кожа на голото й рамо. — Нека първо бъдем любовници! — и се засмя.

Елизабет също се засмя, качи се върху него, хвана ръцете му и ги закова над главата му. И пак онова чувство — на изумителна лекота, на яснота. Хрумна й, че може би чувството си има много просто определение — щастие.

Свеждайки към него очи, тя се усмихна и каза:

— Да бъдем любовници!

Трийсет и пета глава

Истанбул

В наши дни

Елизабет стоеше пред офиса на директора, намиращ се в третия двор на Топкапъ сарай, и чакаше да я поканят за дългоочакваното посещение в архивите на двореца.

— Елизабет Стейвли? — вратата беше отворена от мъж в безупречен кафяв костюм и бяла риза.

— Да.

— Аз съм Ара Метин, един от асистентите на директора. Заповядайте, влезте!

Елизабет го последва вътре.

— Заповядайте, седнете! — показа й мъжът стол срещу бюрото си. — Доколкото знам, сте помолили за разрешение да направите справка в нашите архиви?

— Да, точно така.

Елизабет видя, че пред него е купчината с всичките й документи — молбата, препоръката й от нейния научен ръководител доктор Алис, други неща.

— Тук пише, че се интересувате от английската мисия от 1599 година по време на управлението на султан Мехмед III — започна той, плъзгайки поглед по молбата. — Помолили сте също така да видите органа, който е подарен на този султан от британските търговци, нали така?

— Да, точно така.

— И това е за…? — погледна я благосклонно той над очилата си.

— За дисертацията ми. Докторската ми дисертация.

— За търговските мисии до Константинопол? — продължи да проучва той.

— Да.

„Защо ли се чувствам като измамница?“ — помисли си Елизабет и се помести сконфузено на стола си. Но си спомни за съвета на доктор Алис: важното е да прекрачиш прага им; ако не знаеш за какво да питаш, когато се опитваш да получиш достъп до някой архив, просто напиши молба да видиш нещо, каквото и да е, за което си сигурна, че те имат.

— Поздравления! — усмихна се вежливо той. — Значи ще бъдете доктор на философските науки? Доктор Стейвли?

— Е, предстои ми да измина още доста път, но се надявам, че някой ден и това ще стане — отговори Елизабет и опитвайки се да измисли още нещо, допълни: — Благодаря ви, че ме приехте в толкова кратки срокове.

— Тук пише, че ви остават още само няколко дена в Истанбул, така ли?

— Да. Прибирам се вкъщи за Коледа.

— В такъв случай трябва да ви предложим нашата експресна услуга — усмихна се той. — Особено след като това е втората ви молба до нас, доколкото знам, нали? Първата беше… да видя… — и започна да прелиства листите.

— Търсех някаква информация, свързана с млада англичанка — поясни Елизабет. — Силия Лампри. Смятам, че трябва да е била робиня, принадлежаща на султан Мехмед — някъде по същото време, когато английската мисия е пристигнала тук.

— Но не открихте нищо, така ли?

— Не.

— Е, това не е изненадващо. Освен най-старшите жени от харема, например майката на султана или от време на време някоя наложница или влиятелна служителка, за останалите до нас не е достигнала практически никаква информация. Не разполагаме дори с имената им, въпреки че, ако ги имахме, те щяха да бъдат различни от рождените им имена. Така че вашата млада англичанка Силия Лампри в никакъв случай не е била позната като такава, със сигурност е получила арабско име, при това още с пристигането си в империята. Но предполагам, че знаете това, нали? — погледна я той отново над очилата си и поклати глава. — Но каква е тази нова западна мания по харемите? — добави, но по-скоро на себе си. А после, изведнъж отново делово, като че ли темата го бе притеснила, изрече: — Така! Сега да видим дали този път няма да можем да ви помогнем!

Извади друг лист от купчината с молбата на Елизабет и внимателно го прочете. А когато отново вдигна глава, очите зад очилата му бяха скръбни:

— Съжалявам, че трябва да го кажа, но като че ли и този път няма да успеем да ви помогнем кой знае колко.

— С нищичко? Не може да няма все пак нещо, нали?

— Тази бележка тук е от един от колегите ми — поясни и вдигна листчето, прикрепено към молбата на Елизабет. — Казва, че съществува официален доклад за представянето на органа, но единственото, което съдържа, е някакъв списък с елементи. С други думи нищо особено, въпреки че бих могъл да уредя да го видите, ако държите. Органът обаче вече не съществува. Очевидно е бил разрушен преди много време.

— Колко много?

— Много много — усмихна се той. — Още по времето на султан Ахмед, сина на Мехмед III. Изглежда, че за разлика от баща си, султан Ахмед е бил много религиозен човек и е смятал, че органът, подарен от английската кралица, е… Как го казвате вие?… Има изображения на човешки същества, което не е позволено в исляма…

Елизабет си представи ангелите с тромпетите и храста с пойните птички.

— Идолопоклоннически? — предположи.

— Да, точно това е думата — идолопоклоннически.

— И е бил унищожен?

— Опасявам се, че е станало така. Не е останала нито следа от подаръка на търговците — изглеждаше искрено разочарован, че не може да й помогне.

— Разбирам — кимна Елизабет и се изправи. — Много ви благодаря за отделеното време!

— Но има нещо друго, госпожице Стейвли!

— Да?

— Има едно нещо, което според колегата ми би представлявало интерес за вас.

— Така ли? — Елизабет се обърна и видя, че той държи малък предмет в дланта си. Предметът беше опакован в торбичка, изработена от избеляло червено кадифе. — Какво е това?

— Открито е сред дворцовите архиви, свързани с тази английска мисия. Но никой не знае как точно се е озовал там. Все пак има конкретна дата — 1599 година по европейския календар!

Елизабет пое предмета от него. През избелялото кадифе усети солидната тежест на нещо метално, лежащо в дланта й — кръгъл и гладък предмет, с приблизителната форма на старомоден джобен часовник. С вкочанени пръсти Елизабет дръпна връзките на торбичката и изсипа внимателно съдържанието му в ръката си. Предметът се оказа по-малък, отколкото беше очаквала и имаше вид на много стар. Месинговият капак, украсен с нежни цветя и листа, почти беше изгубил блясъка си.

— Отворете го. Колегата ми смята, че това е някакъв вид астрономически уред! — подкани я Ара Метин.

С помощта на палеца си Елизабет внимателно вдигна лостчето в основата. Капачето се отвори леко, като че ли бе направено току-що, и разкри няколко части. Тя се загледа мълчаливо в него. Накрая изрече:

— Това е компендиум.

— Значи вече сте виждали такова нещо? — възкликна изненадано домакинът й.

— Само на картина. По-точно на портрет.

В продължение на няколко секунди тя не можеше да стори нищо друго, освен да се диви на майсторската изработка на уреда.

— Това е квадрант — посочи с показалец към задната част. — А това е магнитен компас. Това е часовник. А на гърба на капака, тук, виждате ли гравюрите? Това е таблица на географските ширини на градовете в Европа и из Леванта. — Елизабет вдигна компендиума на нивото на очите си. И наистина — в долната половина на двете горни части имаше две капачета с панти, които се придържаха от миниатюрни лостчета във формата на лява и дясна ръка. А тук, на дъното, ако не се лъжа… — погледна го. — Може ли?

Той кимна и тя освободи леко лостчетата, разкривайки тайно отделение.

И пред нея се разкри миниатюра на млада жена с бледа кожа и тъмни очи. Косата й беше червеникавозлатиста, около врата й висеше наниз от перли, обеците на ушите й също бяха перлени. През едното й рамо беше преметната някаква дреха, може би кожа, доколкото се виждаше от линиите на четката. Другото рамо беше голо, кожата — снежнобяла, почти синя от белота. В ръката си тя държеше едно-единствено цвете — червен карамфил.

Силия? На Елизабет й се стори, че двете се взряха една в друга през вековете. Силия, това ти ли си? И после, така внезапно, както беше дошъл, мигът отмина.

— Колко невероятно! — говореше Ара Метин до рамото й. — Знаехте ли, че този портрет е тук?

Елизабет поклати глава. Четиристотин години. Това бе единственото, за което бе в състояние да мисли. Четиристотин години пълен мрак.

— Имате ли нещо против да използвам за малко компютъра ви? — кимна тя по посока на лаптопа на бюрото.

— Ами…

За момент той изглеждаше неуверен, но Елизабет бе настоятелна.

— Моля ви, няма да отнеме много време!

— Ами всъщност това е компютърът на директора и не съм много сигурен…

— Има ли интернет връзка?

— Да, разбира се, но…

Но Елизабет вече бе седнала и отваряше електронната си поща. Входящата й кутия показваше, че има само едно ново съобщение с прикрепен файл.

„О, доктор Алис! Благодаря ви!“

Без да губи никакво време, за да чете писмото на научната си ръководителка, тя щракна директно върху прикрепения файл и този път на екрана моментално се материализира портретът на Пол Пиндар.

— Ето го! Вижте! — посочи тя към екрана. — Виждате ли го какво държи?

— Ама това изглежда като… същия предмет! — възкликна той, надничайки над рамото й.

— Не само изглежда — това е същият предмет! — усмихна се доволно Елизабет. — Въпросът обаче е какво, за бога, прави той тук? Възможно ли е да е бил един от даровете, които английското посолство е поднесло на султана?

— Не — поклати категорично глава домакинът й. — Ако беше, щеше да присъства в списъка с останалите дарове, за това съм абсолютно сигурен! Кой е този мъж, между другото?

— Един търговец. Името му е Пол Пиндар и е бил секретар на същото онова посолство на компанията „Левант“, което е поднесло органа на султана. Предполагам, че този компендиум някога е бил негов. Вижте, тук има надпис, който не можах да разчета, когато разглеждах репродукция на портрета. На латински е — и зачете на глас: — Ubi iaces dimidium, iacet pectoris mei.

— Можете ли да го преведете?

— Да, така мисля — кимна Елизабет и в продължение на няколко секунди не откъсна очи от думите на екрана. Накрая каза: — Означава нещо такова: „Там, където се намира другата ми половина, се намира и сърцето ми“.

— Какво означава това?

— Не съм много сигурна — изрече бавно тя. — Освен ако… — вдигна компендиума и отново се вторачи в миниатюрата. — Да, това е! Вижте! — вдигна миниатюрата към екрана и се засмя тихичко. — Не мога да повярвам, че преди не съм го забелязала! Та те са двойка!

— Така ли мислите? — изгледа я скептично Ара Метин.

— Да. Вижте какви пози са заели — тя гледа надясно и държи карамфила в лявата си ръка, той гледа наляво и държи компендиума в дясната си ръка. Преди не го забелязах, защото репродукцията беше много неясна, но портретът на Пиндар би трябвало също да е миниатюра. Нищо чудно тогава, че беше толкова размазан. Очевидно е увеличен няколко пъти, за да се побере в една нормална страница — замисли се. — Възможно ли е да са годежни портрети, какво мислите?

— Има ли нещо, което да подсказва датата, на която са нарисувани портретите?

— Да, прав сте. Тук някъде би трябвало да има дата. Спомням си, че доктор Алис го спомена — и пак приседна пред компютъра. — Може ли да зумирам? Ето, да, има! — и лицето й помръкна. — Невъзможно!

Пред очите й се очерта бледата, но недвусмислена година 1601.

Първи заговори Ара Метин:

— Може би в крайна сметка не са годежни портрети. Портретът на жената е някъде отпреди 1599 година. А този на вашия търговец — посочи към екрана — е нарисуван най-малко година по-късно, ако не и повече.

— Но как е възможно? — Елизабет вдигна старата кадифена торбичка, в която е бил държан компендиумът, и опита избелялата тъкан. — Вие казвате, че този предмет е при вас от 1599 година, но въпреки това той го държи в ръката си през 1601… — не довърши. — Е, в такъв случай няма как да е същият компендиум, нали? Питам се колко ли бих могла да увелича това… — и насочи фокуса на увеличението към самия уред. — Ето! — и посочи тайното отделение. — При това увеличение скритото отделение се вижда съвсем ясно. А както виждате, вътре няма миниатюра. Никакъв портрет. Оказва се, че още от самото начало съм грешала напълно за тази история. Напълно — избута назад стола и се изправи.

— Госпожице Стейвли, добре ли сте? — извика Ара Метин, забелязвайки, че лицето на Елизабет е пребледняло като платно.

— Да.

— Изглеждате зле. Моля, седнете! — и я подхвана под лакътя.

— Не, благодаря.

— Тогава чаша вода?

Но Елизабет като че ли не го чуваше.

— „Там, където се намира другата ми половина, се намира и сърцето ми“ — изрече на глас. — Не разбирате ли? Много е просто — означава точно това, което казва. Това е нещо като игра, загадка, ако ви харесва повече. Това наистина е другата половина, но не само на двата портрета. Мисля, че се има предвид, че тя е неговата друга половина — сведе очи към портрета на момичето, към спокойните й очи, порцелановата кожа.

— Другата половина на сърцето му, на неговата душа. И тя наистина се намира тук, в този дворец!

„Значи той е знаел, през цялото време е знаел, че тя е тук“ — помисли си тя. Възможно ли е Пол Пиндар, подобно на Томас Далъм, някак си да е успял да погледне също през решетката в стената и да я види? По гърба на Елизабет пролазиха тръпки. Ами Силия? Досега винаги си я бе представяла като смееща се и тичаща към него през пустия двор. Но очевидно изобщо не е било така. Той е знаел и я е оставил тук.

— Но аз определено не смятам, че можете със сигурност да знаете… — тъкмо казваше Ара Метин.

— Но аз смятам, че знам! — отсече убедено Елизабет. — През цялото това време просто предполагах. Предполагах и се догаждах. Просто нямаше върху какво да стъпя. Но този път наистина разполагам с доказателство! — обърна се и му се усмихна тъжно. — Вижте тук! — посочи отново към нарисувания на портрета компендиум и към долната му половина, където би трябвало да се намира миниатюрата на Силия. — На този тук няма миниатюра, защото Пиндар не е бил нарисуван с този компендиум, тъй като по някакъв неизвестен начин оригиналът е завършил пътя си тук, в двореца. Не вярвам някога да разберем точно как или защо. Но все пак на негово място има нещо.

— Не виждам нищо, само някакви гравюри — промърмори Ара Метин, надничайки през рамото й. — Прилича ми на някаква риба, може би змиорка?

— Елизабетинците са ги наричали миноги, „лампри“ — поясни Елизабет, държаща компендиума внимателно в едната си ръка, — а тази жена тук е Силия Лампри, момичето, за което ви разказвах — и за огромно притеснение на Ара Метин се разплака безмълвно. — Така че портретът изобщо не е годежен, а мемориален. Мемориал на човек, който вече е мъртъв.

Трийсет и шеста глава

Константинопол

6 септември 1599 година, вечерта

— Силия!

— Анета!

— Ти се върна! — и Анета прегърна непохватно приятелката си в Двора на валиде султан.

— Но какво има? Ти трепериш! — засмя се Силия.

— Мислех си… когато изпратиха за теб по този начин… о, няма значение какво съм си мислела! — извика Анета и пак я прегърна, този път по-силно. — Какво каза тя? Защо те извика? Не мога да повярвам, че тя… — взря се в лицето на приятелката си, постави нежно ръка на бузата й и промълви: — Но не, това си ти, от плът и кръв! Трябва да ми разкажеш всичко! — огледа се. — Но не тук! Ела!

И издърпа Силия в стария й апартамент. Веднага се видя, че той е празен. Нещата на Силия, дрехите й и малкото й принадлежности бяха преместени. Стаята вече излъчваше атмосфера на очакване — очакваше да приеме следващата си обитателка.

— Значи вече си преместена? Къде?

— Нямам представа… — отговори Силия, оглеждайки се и за миг се видя в чудо. — Още не са ми казали нищо… — бързо се втурна към нишата над леглото и пъхна ръка вътре. — Е, поне не са открили тези неща — рече и извади от скривалището си в стената гривната на хасеки и друг предмет, нещо дребно, което скри в дланта си. — Но не мисля, че това ще ми трябва повече — добави и с едно движение хвърли обратно в нишата гривната с малките стъклени мъниста в синьо и бяло. — Трябваше да те слушам. Беше права за Гюлай. Онзи ден в Голямата зала, когато ми хвърли гривната, трябваше да се досетя, че изобщо не я хвърля на мен. Искала е да удари карийе Лала, може би като някаква насока. Искала е да започна да задавам въпроси за нея, да я накарам да излезе от дупката си, както се изрази самата тя, и по този начин да изложи валиде. За нея това е било нещо като игра, игра на шах.

— О, беше умна, в това няма спор. Беше почти равна на валиде, но не съвсем — отбеляза Анета.

След това проследи погледа на Силия, която оглеждаше апартамента за последен път, но не забеляза нито тъга, нито тревога, а по-скоро някаква загадъчна жизнерадост, почти възбуда от нещо, което си знаеше само тя.

— Тук е толкова тихо, не мислиш ли? — Силия отиде до вратата и се огледа. Потрепери. — Спомняш ли си последния път, когато бяхме тук заедно? — попита през смях. — Онзи път, когато Есперанца Малхи ни уплаши толкова много?

— Да, спомням си.

— А сега всички отидоха да видят подаръка на англичаните, великолепния орган, който сам може да свири музика. Ти знаеше ли това? — заговори бързо Силия. — Днес следобед са го поднесли на султана.

— Но ти не поиска да отидеш, така ли?

— Не — промълви Силия и примигна, поставяйки ръка върху мястото на вече постоянната си болка.

— Разкажи ми за валиде.

— О, беше много мила, знаеш я каква може да бъде… — отвърна Силия и започна да крачи неспокойно из стаята.

— Знам ли наистина? — в ума на Анета се промъкна леко подозрение. — Какво ти каза тя?

— Нищо — отговори Силия, но не я погледна в очите.

— Тогава ти какво й каза?

— Ами… нищо.

— Изглеждаш… различна.

— Така ли?

— Да.

Докато Анета я наблюдаваше, върху бузите на Силия се появиха две червени петна.

— Гъсчице?

Силия не отговори.

— О, гъсчице! — въздъхна Анета и се отпусна тежко на дивана. — И казваш, че още не са ти казали къде да отидеш? Сега, когато вече не си гьозде?

— Трябва да чакам тук…

— Какво?

— Падането на нощта.

За един предълъг миг се възцари абсолютна тишина.

— Падането на нощта ли? Какво ще се случи тогава? — попита предпазливо Анета.

Силия пак не отговори. Съзерцаваше предмета, който беше извадила от нишата — нещо кръгло и метално.

— Какво ще се случи, когато падне нощта? — не се предаваше приятелката й.

Най-сетне Силия се обърна към нея със светнали очи.

— Портата на птичарника, Анета! Тя казва, че мога да го видя там, един последен път!

— И това ти го каза тя?! — смая се Анета.

Но Силия като че ли не я чуваше.

— Ако можех да го видя за последен път, да видя лицето му, да чуя гласа му, мисля, че ще мога да бъда щастлива! — вдигна глава. — Защото, виждаш ли, сигурна съм, че той е тук! Изпратил ми е това! Виж! — натисна лостчето и компендиумът в ръката й се отвори.

— Ама това си ти! — възкликна Анета, когато погледна миниатюрата.

— Бях аз. Някога имаше една млада жена, наречена Силия Лампри — изрече с тъга Силия, загледана в картината. — Но вече не си я спомням, Анета. Тя е изгубена… няма я…

— Но Портата на птичарника… Няма ли да…

— Имам благословията й.

— Но това е капан и ти го знаеш!

— Но трябва да отида, не разбираш ли? Бих дала всичко, всичко на този свят, за да го видя един последен път! Това е моят единствен шанс и аз трябва да се възползвам от него.

— Но не трябва! — извика уплашено Анета. — Това е капан! Тя те проверява, не разбираш ли? Иска да види на кого си лоялна. Ако отидеш, значи не си издържала проверката!

— Но аз вече съм била там, Анета. Вече съм излизала през онази порта. Когато бях там онази нощ, стоях на прага и за миг почти си припомних какво означава да бъдеш свободен — огледа стаята без прозорци. Очите й бяха много ярки, почти трескави. — Не мога повече, Анета! Просто не мога!

— Напротив, можеш. И аз ще ти помогна, както винаги съм ти помагала.

— Не!

— Не отивай! Не ме напускай! — Анета вече плачеше. — Ако отидеш там тази нощ, никога повече няма да се върнеш! Тя няма да ти позволи да се върнеш. Знаеш го не по-зле от мен!

Но Силия не й отговори. Само прегърна Анета, целуна я по бузата и погали косата й.

— Разбира се, че ще се върна, глупаче! Просто ще го видя за последен път, така ми обеща валиде — започна да люлее нежно приятелката си. — Е, сега кой е гъската, а?

След известно време тя пак се изправи и отиде до вратата, поглеждайки към тясната ивица небе над главите им.

— Време ли е?

Късното следобедно небе беше обагрено в розово.

— Не, имаме още малко време — отговори Силия и се върна при Анета. Свали ключа от верижката на врата си и го стисна в ръка, загледана в него. И за време, което им се стори цяла вечност, двете стояха безмълвни, като на бдение, прегърнати през рамо, неподвижни. Накрая Силия пак се изправи. В стаята беше притъмняло.

— Време ли е?

Силия не отговори. Отиде до вратата и пак погледна. Розовото в небето навън се бе превърнало в сиво. Над главата й прелетя прилеп. Върна се обратно в стаята. Болката под ребрата й беше изчезнала.

— Обичам те, Анета — промълви и целуна нежно приятелката си по бузата.

И от джоба си извади лист хартия.

— Какво е това?

— За Пол е — сгъна листа и го пъхна в ръката й. — Ако нещо… — започна, — ако аз не… Ще му го предадеш ли? Обещай ми, Анета, обещай ми, че ако нещо се случи с мен, ще намериш начин да му предадеш това!

Анета сведе очи към листа в ръката си.

— Време ли е тогава? — бе единственото, което успя да изрече.

— Не мога да повярвам! Не мога да повярвам, че пак ще го видя, Анета! Бъди щастлива заради мен, радвай се! — извика Силия и застана в готовност на прага. — Обещай ми, че ще го направиш, Анета!

— Но ти ще се върнеш, нали така каза? — промълви Анета, опитвайки се да се усмихне.

— Въпреки това ми обещай!

— Обещавам!

— А ако не удържиш на обещанието си, ще се върна от отвъдното, за да те преследвам, така да знаеш! — отсече Силия.

И с тези думи замина. Смеейки се и тичайки, смеейки се и тичайки на малките си, обути в пантофки крачета, през двора, право към Портата на птичарника.

Епилог

Оксфорд

В наши дни

Рано сутринта в един леденостуден януарски ден през първата седмица на зимния семестър Елизабет се срещна със своята научна ръководителка доктор Алис на стълбите пред Ориенталската библиотека. По земята имаше следи от киша и дори златните тухлички на Шелдониан Тиътър от другата страна на улицата изглеждаха сиви в бледата утринна светлина.

— Охо, ти определено изглеждаш добре! — възкликна Сюзън Алис — дребна, енергична жена в средата на шейсетте и дари Елизабет с целувка по бузата. — Истанбул очевидно ти е понесъл добре.

— Разделих се с Мариус, ако това имаш предвид — отговори Елизабет, неспособна да сдържи усмивката си.

— Ха! — извика триумфално доктор Алис. — И аз така дочух, между другото — допълни по-тихо, като придърпа Елизабет към себе си и пак я целуна. От бузите й се носеше лека старомоминска миризма на старомодна пудра за лице. — Но въпреки това се радваш, че се върна, нали?

— За нищо на света не бих го пропуснала!

— Имаш предвид нашия експерт по ръкописи ли? Да, май наистина изглежда, че ще им се наложи да си върнат думите назад. Не било много интересно, така казаха в началото, както много добре си спомням. Но, от друга страна, както знаеш, винаги казват така, особено ако е свързано с жени! — добави и очичките й проблеснаха.

Някъде наблизо се чу приглушеният звук на часовник, отброяваш кръгъл час. Покрай тях премина малка флота студенти — лампите на колелата им пронизваха студения въздух.

— Трябва да е девет часът — отбеляза доктор Алис и започна да потропва в ботушите си. — Хайде, ела да влезем вътре! Тук не се издържа!

Въпреки електрическите крушки в Ориенталската библиотека беше доста мрачно. Елизабет тръгна след доктор Алис по покрития с линолеум под на коридора, отвеждащ до читалнята. Залата си беше все същата, каквато я помнеше — относително малко функционално пространство, дълги голи дървени маси, открити лавици с книги по всички стени, редици чекмеджета със старомодните им каталожни карти, портретът на сър Гор Оусли, начетен и с клюн вместо нос, който ги гледаше от стената между прозорците.

В количката пред тях вече ги очакваше „Дарението на Пиндар“ — двайсет ръкописа в кожени подвързии на арабски и сирийски. Елизабет започна да ги отваря един по един, дивейки се на красивия ръкопис. Някъде откъм бюрото на библиотекаря звънна телефон.

— Значи това са те, ръкописите на Пиндар? — обади се доктор Алис и застана до Елизабет.

— Пол Пиндар е бил приятел на Томас Бодли, който, както става ясно, го е помолил по време на пътешествията си да се оглежда за книги — и ето го резултатът!

— Кога е направено дарението?

— Доколкото знам, през 1611 година, въпреки че книгите, естествено, са доста по-стари.

— Господи, наистина е така! — възкликна доктор Алис и погледна последната вътрешна страница. — Виж само каталожните номера! Та това ги прави едни от първите няколко хиляди книги в цялата библиотека! Знаем ли какви са?

— Мисля, че повечето са астрономически и медицински книги. Тук имам списъка на съдържанието им от стар каталог на латински — поясни Елизабет и започна да рови в чантата за бележника си.

— Доста езотеричен избор за търговец, не мислиш ли?

— Може би — кимна замислено Елизабет. — Но Пол Пиндар по принцип е бил необикновен мъж, същински учен, както става ясно, а не само търговец и авантюрист.

— Звучи като перфектния мъж! — възкликна доктор Алис и се изкиска изненадващо момински. — Може ли телефонния му номер?

Бръкна в чантата си и извади оттам очила с изненадващо модерни елипсовидни лещи.

— Доколкото си спомням, бил е и нещо като човек на джаджите този твой Пол Пиндар, което показва с онзи компендиум. Не знам дали знаеш, но елизабетинците са обичали не само загадките, но и механичните уреди, джаджите — а точно това е бил компендиумът по онова време, перфектният образец на дребна джаджа. С него човек е можел да разбира колко е часът, при това не само през деня, по слънцето, но и през нощта, по звездите; да се ориентира по пътя с компаса му; да измерва височините на сградите; и какви ли не още различни приложения. Чудя се какво ли би си избрал, ако беше жив днес? Предполагам, че скромният мобилен телефон би бил прекалено безинтересен за него. Сигурно би предпочел блекбъри или айфон.

— В такъв случай не би обърнал внимание и на скромната книга.

— Електронна тогава!

— И надали би си кореспондирал с главния библиотекар.

— Какво? Когато си имаме тези зашеметяващи нови професори по киберпространствени изследвания в Оксфордския интернет институт? Не, разбира се!

Елизабет се разсмя. Ентусиазмът на доктор Алис по технологиите беше легендарен сред доста по-младите й колеги, повечето от които, както обичаше да се изразява тя, все още гледаха като паднали от Марс дори най-обикновения видеоплейър.

— А ето и ръкописа, в който беше скрит онзи фрагмент!

Елизабет развълнувано взе един от томовете. Книгата се оказа по-малка, отколкото я помнеше. „Бодли, опус 10“ — разчете каталожния номер в бележника си.

— Да, ето го и него, Опус астрономикус кворум прима де сфера планетариум.

Ръкописът очевидно бе подвързан доста по-късно, отколкото бе подарен, но въпреки това, когато разлисти страниците му, от тях се надигна онзи едва доловим аромат на пипер, като от вътрешността на стар морски сандък. Четиристотин години. Четиристотин години пълен мрак. Фразата отново я връхлетя.

— Знаеш ли, все още се удивлявам, че и до днес някои от заглавията в каталозите са на латински — изрече доктор Алис, прекъсвайки мечтанието й.

— Не бих се притеснявала за това. Съвсем скоро ще можем да четем ръкописи като този и онлайн, в това изобщо не се съмнявам — отбеляза Елизабет. — Но все пак няма да бъде същото, нали?

— Което означава? — изгледа я с присвити очи доктор Алис.

— Ами… Знам как се почувствах, когато открих фрагмента. Как се почувствах, когато си дадох сметка, че държа в ръка компендиума на Пол Пиндар. Как се чувствам, докато гледам това тук — и посочи с очи книгите.

— Скъпа моя, винаги си била непоправим романтик!

— Така ли мислиш? — погледна я Елизабет. — Но аз не мисля така. Според мен това се дължи на факта, че това са били… човешки неща. Пипани са, върху тях е писано, дишано е от други хора, преди стотици години. И сякаш по някакъв странен начин те са задържали в себе си миналото, историите на хората, на които някога са принадлежали. Тази страница, която сега докосвам, някога е била докосвана от някой неизвестен астроном, писал на сирийски — сви рамене. — Кой е бил той, имаш ли някаква представа? Но не мисля, че някога ще разберем, нито пък ще научим как един търговец от компанията „Левант“ се е сдобил с подобен ръкопис.

— Напълно си права. Всъщност съм съгласна с теб. Но освен това знам колко произволни могат да бъдат тези неща. И че винаги трябва да внимаваме, скъпа, да не влагаме в тях смисъл, повече от този, който съдържат — доктор Алис пое книгата от ръката й и огледа една от страниците. — Знаем поне, че е имал много красив почерк — отбеляза замислено, разглеждайки думите в черно и червено. — Както и око за цветовете. Мога да ти кажа и нещо друго — това не е учебник, както казва каталогът, а по-скоро астрономически бележник. Виж, някои от страниците все още са празни!

— Наистина.

Едва сега Елизабет забеляза, че действително има няколко празни страници. Някъде беше писано с червено мастило, други бяха съвсем празни, трети бяха едва наполовина запълнени с някакви странни числа и символи, които тя не разбираше. На места думата беше внезапно прекъсната, като че ли пишещият е бил прекъснат насред работата си.

— Доктор Алис? — изрече нечий глас зад тях.

— Да, аз съм Сюзън Алис. А вие трябва да сте експертът по ръкописите.

— Ричард Омар — представи се младият мъж, като се ръкува с нея. — Вие ли открихте фрагмента?

— Уви, не. Ще ми се да можех да обера лаврите за това откритие, но не мога. Беше Елизабет, Елизабет Стейвли, моята аспирантка.

— Аха! — обърна се той към Елизабет. — В такъв случай предполагам, че ще се радвате да видите отново това!

И извади от куфарчето си затворена пластмасова папка. В нея Елизабет видя очертанията на фрагмента от ръкопис, заедно с водния знак и всичко останало.

— Чудесно! Донесли сте оригинала! Не бях сигурна… — колкото и абсурдно да звучеше, но сърцето й се разтупа. — Може ли?

— Разбира се — подаде й той папката. — Няма проблеми. Можете да я отворите и да го извадите.

Елизабет извади документа от папката и го вдигна към носа си.

— О!

— Нещо не е наред ли?

— Няма миризма.

— Разбира се, че не! След като сте го видели за първи път, е бил обработен. Така може да бъде пипан, без да се разруши — изрече с усмивка той и белите му зъби блеснаха на фона на тъмната кожа. — На какво миришеше, между другото? — попита озадачено.

— О, нищо особено — махна с ръка Елизабет, чувствайки се като глупачка. — Просто на стара хартия.

Постави фрагмента внимателно на масата пред себе си — същата чуплива хартия, цветът на стар чай, водният знак.

Любезни приятелю,

Получих твоето писмо и всичко останало. Желаеш да научиш всички обстоятелства около злощастното пътешествие и крушение на добрия кораб „Силия“ и за още по-злощастната и трагична история на Силия Лампри…

Погледът на Елизабет се плъзна по познатите думи.

Корабът „Силия“ потеглил от Венеция при добър вятър на седемнайсето число…

В нощта на деветнайсети, на десет левги от Рагуса, близо до голия, назъбен бряг на Далмация… От север нахлул силен порив на вятър и … дъщеря му, въпреки че монахините я умолявали да си стои… им извикала да престанат, да вземат нея, но да пощадят горкия й баща… тя паднала на колене с лице, бяло като смъртта, и пак започнала да умолява турците да вземат нея… При което главатарят на турците заповядал веднага да я хванат…

Елизабет затвори тихо папката.

— Знаете ли коя е била тя? — попита Ричард Омар, докато вадеше лаптопа си, за да го приготви за работа.

— Силия Лампри ли? — рече Елизабет, докато слагаше папката на масата. — Била е дъщеря на морски капитан.

— Това го знам — отговори усмихнат експертът. — Аз също съм чел фрагмента, както знаете. Питам дали знаете за нея нещо повече. Доколкото разбрах, правите някакво изследване. Винаги съм искал да знам как завършва историята, а вие? — погледна я изпитателно. — Е, момичето получава ли момчето?

— Какво ви кара да мислите, че има момче?

— Винаги има момче — смръщи се той, докато свързваше жиците с контакта на бюрото. — Освен това оттук е ясно, че е оцеляла след корабокрушението, но дали е оцеляла в плен?

— Това е добър въпрос — отбеляза Елизабет и се загледа замислено в него. — Знаете ли, дълго време бях убедена, че Силия Лампри трябва да е била освободена, че по някакъв начин в крайна сметка е избягала от харема. Как иначе би могла да напише своя разказ, нали? Все пак той е много жив, пълен с детайли — например как роклята й била натежала като олово. Смятате ли, че мъж би написал това?

— Вероятно не.

— Та това си помислих в началото. Но вече… не съм толкова сигурна. По-скоро съм почти сигурна, че тя никога не е успяла да напусне харема. Момичето, както се изразихте вие, не получава момчето.

— Но ако не тя е написала историята си, тогава кой го е направил?

— Точно така. И защо изобщо я е записал, нали? Ето това се опитвам да разбера!

— На мен ми звучи като разказ на очевидец — обади се доктор Алис.

— Добре де, но щом не е била Силия, трябва да е бил някой друг, някой, който е бил на борда на кораба, когато се е разбил — отбеляза Ричард Омар. — Стига де, не ми казвайте, че не сте се сетили! Че то е очевидно! Била е една от монахините, разбира се!

— Една от монахините ли? — засмя се доктор Алис.

— Говоря напълно сериозно.

— Нали не си мислите, че някой на борда на турски военен кораб ще си прави труда да ги спасява, а? Най-вероятно просто са били хвърлени през борда горките жени!

— Какво ви кара да мислите, че всички са били стари? Доколкото си спомням от текста, поне една е била млада!

— Знаете ли? Прав сте. Аз самата съм си задавала този въпрос — рече Елизабет. — Но дори една от тях да е била взета в плен като Силия, най-вероятно после са се озовали на различни места. Оригиналният наратив твърди, че разказва цялата й история. Как би могла някоя от монахините да знае останалата част от историята на Силия?

— Добре де — сви рамене той, изведнъж изгубил интерес. — Вие сте историкът, вие знаете по-добре.

— И така, доктор Омар — изрече доктор Алис, отново делова, — какво можете да ни кажете за фрагмента? Трябва да призная, че съм изненадана. Обикновено е трудно да заинтригуваме вашата катедра с подобни неща.

— Напълно сте права. В началото действително не ни беше интересно. Обикновено работя върху текстове, които са на велен, върху ръкописи, които са доста по-стари от този тук. Но за ваш късмет колегата, който обикновено работи върху по-модерните неща, в момента е в отпуск, затова го прехвърлиха на мен. Заинтригува ме историята — бяло английско момиче, което завършва като робиня в харема на турския султан. Дори нямах представа, че е имало такива неща като бели роби! — обърна се към Елизабет. — А после забелязах нещо. Нещо, което особено след онова, което току-що ми казахте, мисля, че трябва да видите сама! Ще ми бъде по-лесно да ви обясня, ако ви го покажа!

И набра нещо на клавиатурата на лаптопа.

— Първото, което правим днес с ръкописите, е да ги фотографираме дигитално, което е логично. И ето я нашата снимка.

На екрана излезе изображение на фрагмента.

— Стабилна, добра секретарска ръка — отбеляза доктор Алис, като се вторачи в екрана. — Чете се много лесно. Всеки добър студент може да го направи. Какво още ни казва обаче това?

— Ами хартията почти със сигурност е османска, въпреки че има леки отпечатъци на използван печат, вероятно от друга страница, която не е оцеляла и е италианска. По-точно венецианска.

— Аха! Ето откъде идва теорията ви за монахинята — кимна Елизабет, а после поясни на доктор Алис: — Спомняш ли си, че ти казах, че монахините били от манастира „Санта Клара“ във Венеция?

— Окей. Нещо друго?

— Така. Първото, което ми направи впечатление, е колко голяма част от хартията всъщност е празна! Вижте колко широки са тези полета! — посочи към третирания оригинал. — Но онова, което ми направи най-силно впечатление, беше обратното — изкара на екрана втора снимка. — Както виждате, тя е празна, напълно бяла.

— И какво от това?

— Това, че през шестнайсети век хартията е била много ценна и скъпа. Прекалено скъпа, за да се оставят неизползвани толкова големи части от нея. Както ви казах, по-голямата част от работата ми напоследък е върху велен, върху ръкописи, които са много по-стари от този. Веленът е бил толкова ценен, че през Средновековието монасите измислили техника за измиване на велена, а след това изтриване на написаното, за да го използват повторно, да напишат нещо ново върху оригиналния текст.

— Говорите за палимпсестите ли? — намеси се доктор Алис.

— Точно за тях. Та си имаме една технология, нарича се рентгеново флуоресцентно изображение, която ни позволява да надникнем под повърхностния текст и да прочетем изтрития текст под него.

— Да не би да искате да ни кажете, че сте използвали тази техника и върху този текст? — светнаха очите на доктор Алис.

— Не, върху този не — засмя се Ричард Омар. — Но тази техника ми даде идея. За този фрагмент използвах един доста простичък софтуер, не по-сложен от добрия стар фотошоп — пауза. — Всеки добър студент може да се справи.

— Напълно сте прав. Приемам критиката! — кимна тържествено доктор Алис. — А сега бъдете добър и ни кажете какво сте открили, защото вече сме на нокти!

— Ами, позачудих се аз какви са тези бели части от фрагмента, а после ми хрумна, че вероятно изобщо не са бели. Написаното с мастило оцелява доста продължително, както виждате, но ако някой е писал с нещо друго, например с молив?

— Искате да кажете, че може просто да се е изтрило само? — намеси се Елизабет.

— Именно. Както е добре известно, с времето написаното с молив се изтрива, но каналите от самите букви обикновено остават. Точно от онези неща, с които работя по ръкописите върху велен. Както и да е. Отпечатъците от молива могат да бъдат открити относително лесно — просто трябва да пуснеш хартията през различни светлинни спектри, за да провериш дали няма да изскочи нещо. В случая ултравиолетовата светлина не ни показа нищо, но после пробвах с инфрачервена и… — направи тържествена пауза — като илюзионист, който се кани да извади заек от шапката си.

— И?

Той нагласи екрана.

— И получих това!

Постепенно на екрана изникна призрачен фотографски негатив на оригиналната снимка — бял текст върху черна страница. Елизабет се вторачи и промърмори:

— Не виждам нищо по-различно.

— От тази страна не. Погледнете обратната!

Пак щракна нещо върху клавиатурата и изкара втората снимка. И изведнъж там, където доскоро се виждаше бял лист, се забелязаха знаци. Несигурни и тънки, написани сякаш от толкова малка ръка, че думите едва се разчитаха. И въпреки това блестяха с неземна синя светлина, написани сякаш с ектоплазма.

В продължение на няколко минути всички съзерцаваха екрана в пълно мълчание.

— Божичко! — изрече накрая доктор Алис. — Но какво пише?

— Не съм много сигурна, твърде дребно е — отговори Елизабет и се обърна към Ричард. — Може ли да бъде увеличено?

Той мълчаливо кимна.

— О, господи! — възкликна след секунда Елизабет и очите й се напълниха със сълзи.

— Какво? Какво е това?

— Ами, прилича на… поема.

— Прочети я! — отсече доктор Алис. — Прочети ми я, Елизабет!

И Елизабет зачете:

„Когато при портата аз те видях,

откъснат завинаги от моята робска участ,

в този момент аз веднага прозрях,

че нивга повече това не ще се случи.

О, любов моя, как прималя сърцето ми клето

и как сълзи рукнаха, че няма да те зърна вовеки!

Помни ме, любими, в английския ден,

когато пак крачиш в нашта градина,

помни ме и знай, че на Босфора днес

аз съм изцяло като загинала.

Но любовта ни ще пребъде навеки,

макар любовта ми е веч към тъгата пътека.“

Острият звън на телефона откъм бюрото на библиотекаря прекъсна четенето и разруши тишината в читалнята. Първа заговори доктор Алис:

— Виж ти! Поздравления, млади човече! Оказва се, че сте попаднали на прекрасна находка, направо чудесна!

Ричард Омар кимна в знак на признателност.

— Знам, че това не е липсващата част от наратива — каза на Елизабет, — но мисля, че сте стигнали до правилното заключение. Като че ли момичето наистина не е получило момчето.

— Значи сте го знаели през цялото време.

— Само ако поемата е написана наистина от Силия Лампри. Вие как мислите?

— О, нейна е! — възкликна Елизабет. — Сигурна съм. Макар че надали ще мога да го докажа със сигурност. Но продължавам да мисля за онова, което ти каза — обърна се към доктор Алис, — за това колко произволно може да бъде познанието ни за миналото. Понякога сякаш знаем точно толкова — разтвори леко пръсти, — колкото да се запитаме какво не знаем, какво липсва.

Обърна се пак към екрана. Когато при портата аз те видях… Но каква порта? Дали е имала предвид решетката на Томас Далъм? Надали. Ако е искала да каже решетка, е щяла да каже решетка, нали? Елизабет прокара неуверено пръсти през косата си.

— Както изглежда, тя все пак го е видяла един последен път — или поне се е надявала. Но какво е станало после? Предполагам, че никога няма да знаем със сигурност.

— Обаче някой е знаел — отбеляза замислено доктор Алис и вдигна обработения фрагмент. — Който и да е написал тази поема, а може би наистина е била Силия Лампри, като че ли е знаел, че тя никога няма да бъде освободена. Но може би някой друг, години по-късно, някоя друга наложница да я е познавала и да е знаела историята й. Някоя, която е държала достатъчно много на нея, за да запише всичко това и да го изпрати до Пол Пиндар, нейния „любезен приятел“.

— Може би Ричард е прав. Може би наистина е била една от монахините.

— Искаш да кажеш, че са оцелели заедно след корабокрушението? — възкликна доктор Алис. — Е, напълно допустимо. Но след това би трябвало да са били винаги заедно, при един и същи господар на робите. А след това продадени заедно и в сараите на султана. Стига де, какви са шансовете за подобно нещо?

— Да, права си — промърмори Елизабет.

— Но не е ли шансът онова, с което непрекъснато си имаме работа? — обади се Ричард, докато затваряше лаптопа си. — Шансът, съвпадението? Най-невероятните, най-произволните изводи? — затвори чантата си. — В крайна сметка какви бяха шансовете вие да намерите този фрагмент след толкова много години? Или аз да открия поемата отзад? Помислете и върху следното: ако бяхте направили откритието си година или две по-рано, щяхме напълно да го пропуснем. Защото тогава тази технология все още не съществуваше.

Докато се приготвяха да си тръгват, Елизабет взе фрагмента и го погледна за последен път. После изрече:

— Значи просто е чакала своя миг.

— Какво искате да кажете? — попита Ричард Омар, докато слагаше шала и палтото си.

— Силия. Знам, че ще ме сметнете за романтичка — хвърли поглед на доктор Алис, — но през цялото време имах странното усещане, че не аз съм открила Силия, а тя мен. Не знам защо. Глупаво е, но… — подаде папката на Ричард. — Заповядайте, вземете я. Повече не ми трябва.

Сбогуваха се с експерта на стълбите на библиотеката. Когато той си замина, Сюзън Алис подуши въздуха и отбеляза:

— Виж! В крайна сметка денят се оказа прекрасен!

И беше самата истина. Небето беше синьо, снегът блестеше под лъчите на слънцето.

— И сега накъде? — погледна тя косо младата си колежка.

— Искаш да кажеш дали се връщам в Истанбул ли? — засмя се Елизабет. — Ами да, мисля, че ще се върна.

— Всъщност имам предвид точно сега.

— Имам среща с Иви, но по-късно — отговори Елизабет и я хвана под ръка. — Може ли да те изпратя до колежа?

— И още как!

Известно време двете вървяха мълчаливо.

— Знаеш ли, все пак продължавам да се питам какво ли се е случило с нея накрая — изрече замислено Елизабет. — И ми хрумна, че в известен смисъл тъкмо това е краят на историята на Силия Лампри. С намирането на фрагмента, после на компендиума, а сега и на тази поема. И ние, които я подредихме…

— … след четиристотин години пълен мрак.

— Какво? — изгледа я стреснато Елизабет. — Какво каза току-що?

— Казах: „След четиристотин години пълен мрак“.

— Да, и на мен така ми се счу.

Двете спряха и се спогледаха.

— Странна работа! — възкликна доктор Алис и погледна озадачено Елизабет. После наклони глава настрани, като че ли слушаше нещо. — Какво ли изобщо ме накара да кажа това?

1

Превод: Владимир Левчев, 1993 г. Томас Стърнс Елиът, „Избрани стихове“, Библиотека „Световни поети“. — Б.пр.

2

Кира — посредничка на жените в харема и външния свят. — Б.р.

3

Валиде султан — майката на управляващия султан, втората по значение за управлението в Османската империя след самия султан. — Б.р.

4

Сафийе султан — жена на Мурад III и майка на Мехмед III, по исторически данни: венецианка, дъщеря на управителя на Корфу; за целите на романа си авторката е променила произхода й. — Б.р.

5

Копт — член на Коптската християнска църква, която съществува и до днес в Северна Африка и за която се смята, че е запазила в най-чист вид идеите на ранните християни. — Б.пр.

6

Компания „Левант“ — английска компания за търговия с Османската империя и Ориента, просъществувала от 1581 до 1825 година, с изключително влияние не само върху търговските, но и върху политическите отношения между двете страни. — Б.пр.

7

Байло — пратеникът на Венеция в Константинопол и официален представител на венецианската общност пред султана. — Б.пр.

8

Роза Клеб — синоним на злобна, жестока жена, най-грозното от момичетата на Дж. Бонд („От Русия с любов“, 1963 г.). — Б.р.

9

Под това име още от Средновековието се разбират земите край Източното Средиземноморие. — Б.р.

10

Cariye (тур.) — робиня; наложница. — Б.пр.

11

Пиастър — название, което венецианските търговци от Леванта дават на испанското песо — голяма сребърна монета. — Б.пр.

12

Дзекино — название, което постепенно получава венецианският златен дукат. От „дзека“ — „монетен двор“. — Б.пр.

13

Акче — стара турска сребърна монета, в обръщение почти през целия период на Османската империя. — Б.пр.

14

Град Одрин. — Б.р.

15

Гьозде — наложница. — Б.р.

16

Poverina (ит.) — горкичката. — Б.пр.

17

Серенисима — името, с което често са наричали по онова време Венеция. Означава „пресветлата“. — Б.пр.

18

Авторката си е позволила голяма фантазия за произхода и роднините на София Бафо — Сафийе султан, като еклектически е смесила имена и названия от Балканите. — Б.р.

19

Момичета. — Б.пр.

20

Анджела Лансбъри — британска актриса, най-известна с ролята си на писателката детектив Джесика Флечър в телевизионния сериал „Убийство по сценарий“. — Б.пр.

21

Синан — прочут османски инженер и архитект, живял и работил от края на XV до края на XVI век, оставил след себе си едни от най-великите произведения на османската архитектура, например Сюлейман джамия, в която са погребани както султан Сюлейман, така и съпругата му хасеки Хюррем. — Б.пр.

22

Да. — Б.пр.

23

С такова име бива наричан понякога церцисът, известен още и като див рошков. Цъфти в красиви розови цветове и е едно от най-често използваните дървета за украса на нашите паркове. — Б.пр.

24

Игра на думи: lamprey (англ.) — минога и фамилията „Лампри“. — Б.пр.

Content

Кейти Хикман
Тайната порта
Тайната порта #1

Благодарности

Пролог Оксфорд

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Трийсет и трета глава

Трийсет и четвърта глава

Трийсет и пета глава

Трийсет и шеста глава

Епилог

1