Макгонигал Келли

Сила волі

Келлі Макґоніґал

Сила волі

Вступ. Ласкаво просимо до курсу з розвитку сили волі

Коли я кажу, що викладаю курс, який допомагає розвинути силу волі, зазвичай люди реагують однаково: «Це саме те, що мені потрібно». Нині, як ніколи раніше, ми усвідомлюємо, що сила волі — здатність контролювати свою увагу, емоції та бажання — впливає на здоров’я, матеріальне становище, стосунки з іншими людьми й кар’єру. Ми всі це знаємо. І розуміємо, що потрібно контролювати кожен аспект свого життя: що ми їмо, робимо, говоримо чи купуємо.

Однак більшість погодиться, що сила волі часто-густо нас підводить і нам не завжди вдається себе контролювати. За даними Американської асоціації психологів, основною проблемою на шляху до досягнення своїх цілей американці називають брак сили волі. Багато хто з нас відчуває провину, коли підводить себе чи когось іншого. А дехто взагалі стає заручником власних думок, емоцій і бажань й у житті керується, радше, спонтанними поривами, аніж зваженими рішеннями. Та навіть той, хто вже непогано опанував техніку самоконтролю, відчуває постійне виснаження, бо повсякчас тримає себе в шорах, та запитує себе, чи і справді життя — завжди така складна штука.

Як психолог та викладач Програми оздоровлення медичного факультету Стенфордського університету я допомагаю людям долати стрес і приймати правильні рішення. Упродовж багатьох років працюючи з людьми, які прагнуть змінити власне мислення, емоції, зовнішність та звички, я переконалась, що на заваді їхньому успіху стають саме найпоширеніші уявлення про силу волі, які створюють зайвий стрес. Незважаючи на те, що проведені дослідження виявилися успішними й корисними, очевидно, що вони все ще не доступні широкому загалу. Люди продовжують застосовувати застарілі стратегії, а я знову і знову переконуюся, що вони не лише неефективні, а й навіть шкідливі, бо призводять до саморуйнування та втрати самоконтролю.

Саме тому я і розробила курс «Наука сили волі», що проводиться для всіх охочих у рамках програми безперервної освіти Стенфордського університету. У його основі — найновіші дані про самоконтроль із галузей психології, економіки, нейробіології та медицини, що пояснюють, як позбутися старих звичок і сформувати нові, навчитися не відкладати важливі справи, зосередитися та подолати стрес. У курсі обґрунтовано, чому саме ми піддаємося спокусі, та описано, як знайти в собі сили, щоб цьому протистояти. Продемонстровано, як важливо усвідомлювати межі самоконтролю, та запропоновано найкращі стратегії для тренування сили волі[1].[1]

Курс «Наука сили волі» швидко став одним із найпопулярніших у рамках стенфордської програми безперервної освіти. Коли ми проводили перші лекції, то змушені були чотири рази змінювати аудиторію, адже кількість нових слухачів невпинно зростала. Посадовці, викладачі, спортсмени, лікарі та просто зацікавлені темою сили волі вщерть заповнювали одну з найбільших аудиторій Стенфорду. Вони приводили чоловіків і дружин, дітей і колег, щоб поділитися з ними досвідом.

Я сподівалася, що курс стане корисним для такої розмаїтої аудиторії, адже в слухачів були дуже різні цілі: хтось хотів кинути курити, а хтось — схуднути чи стати кращими батьками. Але результати здивували навіть мене. Опитування, проведене серед учасників програми через чотири тижні після початку курсу, показало, що 97 % з них почали краще розуміти мотиви своєї поведінки, а 84 % повідомили, що курс уже допоміг їм розвинути силу волі.

Наприкінці курсу слухачі розповідали про те, як вони позбулися тридцятирічної залежності від солодощів, нарешті повернули борги, припинили лаяти своїх дітей, почали займатися спортом, загалом стали почуватися краще й більше контролювати свої рішення. У відгуках учасники зазначали, що курс справді змінив їхнє життя. Вони одностайно заявляли, що опанували стратегію самоконтролю й надихнулися досягати найважливіших цілей. Ці знання були однаково корисні для людей, що лікуються як від алкоголізму, так і від кіберзалежності. Завдяки стратегіям самоконтролю слухачі могли опиратися різноманітним спокусам, байдуже, що це — шоколад, відеоігри, шопінг чи навіть одружений колега. Курс допомагав слухачам досягати особистих цілей: пробігти марафон, започаткувати власний бізнес чи подолати стрес після втрати роботи, сімейних чвар і навіть жахливих шкільних контрольних (саме це відчувають мами, коли діти починають ходити до школи).

Зізнаюся, що, як і будь-який чесний викладач, звичайно, й сама багато чого навчилася від своїх слухачів. Вони засинають, коли я занадто довго розповідаю про наукові аспекти і забуваю пояснити, як вони пов’язані з проблемами із силою волі. Завдяки своїм слухачам я швидко зрозуміла, які стратегії насправді дієві в реальному житті, а які геть не ефективні (цього ніколи не виявить жодне наукове дослідження). Вони творчо підходили до щотижневих домашніх завдань та продемонстрували нові способи перетворити абстрактні теорії на корисні правила для повсякденного життя. У цій книжці поєднано новітні наукові ідеї та практичні аспекти курсу, що ґрунтуються на результатах останніх досліджень і власному досвіді сотень його учасників.

Уміти себе контролювати — це вміти програвати

Більшість книжок, присвячених змінам поведінки, — чи то опис нової дієти, чи то посібник із набуття фінансової незалежності — допомагає вам поставити собі мету й навіть конкретно говорить, що потрібно робити, щоб її досягти. Та якби достатньо було тільки визначити свою мету, ми виконували б усі свої новорічні обіцянки, а моя аудиторія була б порожня. Лише невелика кількість книжок справді допоможе зрозуміти, чому ви насправді не виконуєте своїх обіцянок, незважаючи на те, що чітко усвідомлюєте потребу в тих чи інших своїх діях.

Я вважаю, що найкращий спосіб досягти самоконтролю — зрозуміти, чому ви його втрачаєте. Попри поширену думку, знання причин, через які ви можете не досягти успіху, аж ніяк не програмує вас на невдачу. Воно дає змогу вам захистити самого себе й уникнути пасток, що призводять до втрати сили волі. Дослідження свідчать, що люди, які вихваляються прекрасною силою волі, насправді більш схильні втрачати самоконтроль перед спокусою.[2] Наприклад, курці, які оптимістично заявляють, що більше ніколи не візьмуть до рук цигарок, можуть знову почати курити вже через чотири місяці, а занадто оптимістичні любителі дієт найгірше втрачають вагу[2]. Чому так відбувається? Бо такі люди не вміють спрогнозувати, коли, де й чому можуть зазнати невдачі. Вони оточують себе спокусами, наприклад, проводять час із курцями або ж завжди мають удома печиво. А також найбільше дивуються, якщо в них трапляється збій, та відмовляються від поставленої мети, коли стикаються з труднощами.

Знання самого себе — особливо коли виникають проблеми із силою волі — це основа самоконтролю. Саме тому курс «Наука сили волі» та ця книжка зосереджені на найпоширеніших помилках, яких ми всі припускаємося. У кожному розділі буде спростовано один найпоширеніший міф про самоконтроль, і ви дізнаєтеся про новий спосіб розв’язання ваших проблем із силою волі.

Ми ретельно аналізуватимемо кожну нашу помилку: що саме веде нас до невдачі, коли ми піддаємося спокусі та відкладаємо те, що треба зробити. Якої фатальної помилки припускаємося і чому? І найважливіше, що ми шукатимемо способи уникнути цього в майбутньому. Чи можемо ми скласти стратегію успіху на підставі власних помилок?

Прочитавши цю книжку, ви, щонайменше, почнете краще розуміти суто людські вади власної поведінки. Наука сили волі дає нам змогу усвідомити, що в певному розумінні кожен із нас постійно бореться зі спокусами, залежностями, чинниками, що відвертають увагу, та небажанням робити все вчасно. Це не індивідуальні слабкості, що свідчать про наші особисті недоліки. Це загальні проблеми людської природи. Я буду щаслива, якщо завдяки цій книжці ви зрозумієте бодай одне — як природно те, що ми боремося з нашою силою волі. Водночас, сподіваюся, що вона дасть набагато більше, й описані стратегії справді допоможуть вам остаточно змінити своє життя.

Як використовувати цю книжку

Стаємо дослідниками сили волі

Я — науковець, й одне розумію дуже чітко: теорія — це, звичайно, добре, однак практика — ще краще. Тож раджу вам розглядати цю книжку як певний експеримент. Науковий підхід до самоконтролю не обмежується лабораторними дослідами. Ви можете — і повинні — зробити себе об’єктом власного дослідження. Читаючи ці рядки, не слід сприймати всі мої слова як істину в останній інстанції. Дізнавшись із моєї книжки про якусь ідею, випробуйте її на практиці. Зберіть власні дані: це допоможе зрозуміти, які методики ефективні саме для вас.

Кожен розділ містить по два завдання, що допоможуть вам стати справжнім дослідником сили волі. Перше завдання — «Під мікроскопом». Завдяки підказкам ви зрозумієте, яким чином та чи інша ідея вже працює у вашому житті. Перш ніж щось змінити, слід прояснити реальну ситуацію. Наприклад, зрозуміти, в які саме моменти ви піддаєтеся найбільшій спокусі або яким чином голод впливає на те, скільки ви витрачаєте. Я попрошу вас звернути увагу на те, що ви говорите собі, коли на шляху до зміцнення сили волі виникають якісь випробування, зокрема коли ви зволікаєте; як оцінюєте успіхи чи невдачі власної волі. Ви навіть проводитимете експерименти, наприклад, встановите, як саме маркетологи використовують дизайн продукції, щоб послабити силу волі покупців. Виконуючи кожне із цих завдань, станьте неупередженим, допитливим спостерігачем — наче науковець, що зазирає в мікроскоп, сподіваючись побачити щось захопливе й корисне. Це не спосіб покарати себе за кожну свою слабкість, не метод протистояти сучасному світові та всім його спокусам (перше взагалі неприпустимо, а про друге я подбаю сама).

Кожен розділ також містить «експеримент із силою волі». Це практичні стратегії для покращення самоконтролю, що ґрунтуються на наукових дослідженнях чи теорії. Ви можете одразу застосовувати ці практики в реальних життєвих ситуаціях. Раджу бути відкритими до кожної стратегії — навіть до тих, що здаються вам абсурдними (а таких буде чимало). Мої слухачі випробували ці стратегії впродовж курсу, і хоча не всі з них універсальні, проте — найефективніші. А що ж зі стратегіями, які в теорії здавалися обнадійливими, а на практиці виявилися нікчемними? На сторінках цієї книжки ви їх не побачите.

Ці експерименти — чудовий спосіб вийти за межі свого сприйняття та знайти нові рішення для давніх проблем. Рекомендую вам спробувати різні стратегії — так ви краще зрозумієте, які з них найефективніші саме для вас. Це експерименти, а не іспити, тому ви не зможете їх завалити — навіть якщо спробуєте вчинити всупереч порадам науковців (зрештою, науці потрібні скептики). Розкажіть про них своїм друзям, родичам, колегам — так ви дізнаєтеся, які стратегії будуть корисними для них. У кожному разі ви чогось навчитеся і зможете використати ці знання, щоб удосконалити власні стратегії самоконтролю.

Долаємо труднощі

Щоб дістати максимальну користь від цієї книжки, раджу обрати конкретну проблему, на якій випробовуватимете кожну ідею. Усі ми маємо проблеми із силою волі. Деякі спільні для багатьох: наприклад, через біологічну потребу в цукрі й жирах усі ми опираємося спокусі зазирнути до місцевої кондитерської та добряче відвести там душу. Проте деякі труднощі виникають лише в одиниць. Те, чого потребуєте ви, в іншого може викликати відразу. Ваше найбільше захоплення решті може видатися нудним. А те, що ви постійно відкладаєте на завтра, інші люди роблять вчасно й сумлінно. Незважаючи на всі особливості, механізми, що лежать в основі наших проблем, ті самі. Ваша жага до шоколаду не відрізняється від бажання курця випалити цигарку чи прагнення шопоголіка знову щось купити. Коли ви не хочете займатися спортом, то виправдовуєте себе так само, як й інша людина, що знову відкладає невчасно сплачені рахунки чи невиконане домашнє завдання ще на кілька днів.

Можливо, ви уникаєте своїх слабкостей (уміння сили волі, що ми називатимемо «я буду») чи звичок, яких прагнете позбутися (вміння сказати собі «я не буду»). Ви також можете обрати важливу мету свого життя, до якої хотіли б докладати більше зусиль і приділяти більше уваги (вміння сказати «я хочу»). Наприклад, вести здоровий спосіб життя, подолати стрес, стати кращими батьками чи досягти успіхів у кар’єрі. Різні чинники, що відвертають нашу увагу, спокуси, спонтанні пориви та зволікання — це універсальні поняття, тому описані стратегії допоможуть досягти будь-якої мети у вашому житті. Прочитавши цю книжку, ви краще зрозумієте себе й оберете власний набір стратегій самоконтролю.

Не поспішайте

Читаючи цю книжку, уявіть, що ви проходите мій десятитижневий курс. Вона складається з десяти розділів, у кожному з яких описано одну ідею, її наукове підґрунтя та способи застосування для досягнення ваших цілей. Кожна подальша ідея та стратегія базується на попередній, тому все, що ви робите в попередньому розділі, готує вас до наступного.

Безперечно, ви можете «ковтнути» всю книжку за вихідні, але раджу вам не поспішати зі стратегіями. Моїм студентам знадобився цілий тиждень, щоб зрозуміти, як та чи інша ідея працює в реальному житті. Щотижня вони випробовували нову стратегію самоконтролю й повідомляли мені, які з них виявилися найефективнішими. Рекомендую застосувати такий самий підхід, особливо якщо за допомогою цієї книжки ви плануєте досягти конкретної мети — схуднути чи поліпшити своє фінансове становище. Дайте собі достатньо часу, щоб виконати практичні завдання та проаналізувати результати. Замість того, щоб одночасно застосовувати з десяток різних стратегій, оберіть одну з кожного розділу — ту, що найбільше пов’язана з вашою проблемою.

Можете використовувати цю десятитижневу структуру книжки щоразу, коли хочете щось змінити чи досягти якоїсь мети — як деякі мої слухачі, що проходили курс по кілька разів, щоразу зосереджуючи увагу на різних аспектах своєї сили волі. Але якщо спершу ви плануєте прочитати книжку повністю — будь ласка, і не хвилюйтесь через потребу щось аналізувати чи виконувати якісь завдання. Занотуйте собі ті, що здалися найцікавішими, і поверніться до них, коли будете готові перейти від ідей до дій.

Починаймо

А ось і ваше перше завдання: оберіть одну зі своїх проблем для нашої подорожі в науку сили волі. Зустрінемося в першому розділі, де мандруватимемо назад у часі, щоб дослідити, звідки береться те, що ми називаємо силою волі, та як отримати від неї максимальну користь.

Під мікроскопом: оберіть завдання для вивчення сили волі

Якщо ви ще цього не зробили, то саме час обрати свою особисту проблему з силою волі, до якої ви застосовуватимете ідеї та стратегії, описані в цій книжці. Визначитися з проблемою вам допоможуть такі запитання:

• Завдання «я буду»: чи є щось, що ви хотіли б робити частіше чи не відкладати на потім, бо розумієте, що це поліпшить якість вашого життя?

• Завдання «я не буду»: яка найшкідливіша у вашому житті звичка? Чи є щось, від чого ви готові відмовитися чи робити не так часто, бо це шкодить вашому здоров’ю, щастю й успіху?

• Завдання «я хочу»: яка ваша найважливіша довгострокова мета, на якій ви хотіли б зосередитися? Яке найголовніше «хочу» може стати цьому на заваді?

Розділ 1. Я буду, я не буду, я хочу: що таке сила волі й чому вона така важлива

Що перше спадає вам на думку, коли йдеться про речі, які потребують сили волі? Для більшості з нас це протистояння спокусі, байдуже, що це — черговий пончик, цигарка, розпродаж або ж випадковий секс. Коли ми говоримо «в мене немає сили волі», то маємо на увазі: «Я не можу сказати “ні”, коли мій рот, шлунок, серце чи... (оберіть свою частину тіла) хочуть сказати “так”». Вважайте це вмінням сказати «не буду».

Але навчитися говорити «ні» — це лише один важливий складник сили волі, без якого вона неможлива. Зрештою, «просто скажи ні» — це найулюбленіші три слова серед тих, хто схильний постійно зволікати та відлежувати боки на дивані. Часом важливіше сказати «так». Сила волі допоможе вам скласти список справ на сьогодні, які ви відкладаєте на завтра (чи назавжди), навіть якщо знервованість, відволікальні чинники чи телевізійні реаліті-шоу раз у раз стають вам на заваді. Вважайте це вміння сказати «я буду» здатністю робити те, що потрібно, навіть якщо якась частина вас цього не хоче.

«Я буду» та «я хочу» — два боки самоконтролю, однак не лише вони формують силу волі. Для того, щоб сказати «ні», коли доцільно відмовитися, і «так», коли варто погодитися, потрібна третя сила — здатність пам’ятати про те, чого ви насправді хочете. Знаю, вам здається, що ви хочете шоколадне тістечко, третє мартіні або ще один вихідний. Але коли з’являється спокуса чи бажання відкласти щось на потім, слід нагадати собі, що насправді ви мрієте влізти у вузькі джинси, отримати підвищення, повернути борги, зберегти шлюб чи не потрапити до в’язниці. Що, як не це врятує вас від невдачі? Щоб досягти самоконтролю, вам слід віднайти свою мотивацію тоді, коли вона потрібна. Це і є сила «я хочу».

Сила волі — це здатність опановувати три вміння: «я буду», «я не буду» та «я хочу» — вони й допомагають вам досягти мети (або ж не вскочити в халепу). Нас, людей, природа, на щастя, наділила мозком, що здатен виконувати всі ці функції. Власне, розвиток цих трьох умінь — «я буду», «я не буду» та «я хочу» — і дає підстави кваліфікувати нас як людей розумних. Перш ніж перейти до аналізу наших невдалих спроб використати свої можливості, подякуймо природі за свій мозок. Ми зазирнемо в нього, побачимо, де саме відбувається це магічне дійство, дізнаємося, як натренувати свій мозок, щоб поліпшити силу волі. З’ясуємо, чому іноді так важко віднайти в собі силу волі, а також як застосувати ще одну унікальну людську рису — самосвідомість, — щоб уникнути поразки.

Навіщо нам сила волі

Уявіть собі наш світ 100 000 років тому, де ви — найрозвиненіший на планеті гомо-сапієнс. Так-так, уповні насолодіться великими пальцями на руках, рівним хребтом та під’язиковою кісткою (завдяки якій ви вже вимовляєте щось схоже на слова, хоча не впевнена, що хотіла б це почути). Отакої! Крім того, ви навчилися використовувати вогонь (і, хвала Господу, вже не завдаєте собі опіків) і потрошити буйволів та гіпопотамів новим винаходом — кам’яним ножем.

Ще кілька поколінь тому ваші побутові обов’язки були дуже прості: 1) шукати їжу; 2) розмножуватися; 3) уникати несподіваних зустрічей із Crocodylus anthropophagus (із латинської — «крокодил-людоїд»). Ви живете в невеликому, згуртованому племені, і ваше існування залежить від інших гомо-сапієнс. Тож до списку ваших пріоритетів слід додати пункт «нікого не дратувати». Життя в громаді — це співпраця й обмін ресурсами. Не можна просто прийти й узяти те, що хочеться. Якщо ви заберете в когось шмат м’яса чи відіб’єте партнера, вас можуть вигнати з групи або ж навіть убити (пам’ятайте, що в інших гомо-сапієнс також є гострі кам’яні інструменти, а ваша шкіра набагато тонша за шкуру гіпопотама). Крім того, члени громади доглядають за вами, коли ви нездужаєте чи поранені й не здатні полювати або займатися збиральництвом. Що нині, що за кам’яної доби правила дружби та впливу в людей однакові: допомогти, коли твоєму сусідові потрібна підтримка, поділитися вечерею, навіть якщо сам ще не наївся досхочу, та подумати двічі, перш ніж заявити, що «в цій настегенній пов’язці ти здаєшся товстою». Іншими словами, трохи самоконтролю не завадило б.

На кону не лише ваше життя. Виживання всього племені залежить від вашої здатності мудро обирати ворогів (бажано за межами клану) і статевих партнерів (не близьких родичів, адже потрібно покращувати генетичне розмаїття, щоб усе ваше плем’я не підкосила одна й та сама хвороба). І якщо вам пощастить знайти пару, ви мусите поєднати свої життя, а не просто попустувати в кущиках. Саме так, у вас, (майже) сучасної людини, є безліч способів ускочити в халепу через свої перевірені часом інстинкти — апетит, агресію та сексуальне бажання.

Потреба в тому, що нині ми називаємо силою волі, тут лише зароджується. У процесі (до)історичного розвитку наші соціальні стосунки ставали дедалі складнішими, що потребувало відповідного зростання самоконтролю. Бажання відповідати соціальним нормам, співпрацювати та підтримувати тривалі стосунки все більше змушувало напружуватися наш ще недорозвинений мозок, спонукаючи до пошуків стратегій самоконтролю. Саме завдяки цьому ми з вами стали тими, ким є зараз. Зрештою, ми спромоглися розвинути в собі силу волі — здатність контролювати імпульси, що допомогла нам стати повноцінними людьми.

Чому сила волі така важлива саме тепер

Повернімося до сьогодення (звісно, протипоставлені великі пальці на руках та прямий хребет у вас залишаться — хоч і не завадило б накинути на себе трохи більше одягу). Сила волі нині — не лише особливість, що відрізняє нас, людей, від тварин, а й те, чим ми не схожі одне на одного. Усі ми народжені із силою волі, але дехто використовує її активніше за інших. Люди, які краще контролюють власну увагу, емоції та дії, досягають більшого успіху майже в усіх сферах життя. Вони щасливіші і здоровіші. Їхні стосунки приємніші і триваліші. Вони заробляють більше грошей та досягають більшого в кар’єрі. Легше долають стрес, залагоджують конфлікти і переживають важкі ситуації. Вони навіть живуть довше. Порівняно з іншими чеснотами сила волі — найважливіша. Самоконтроль — це кращий прогностичний чинник успіху в навчанні, ніж розумові здібності (хай про що там свідчать результати іспитів), потужніший детермінант ефективного лідерства, ніж харизма (вибач, Тоні Роббінс), та важливіший складник подружнього щастя, ніж співчуття (саме в умінні тримати язика за зубами часом полягає секрет тривалого шлюбу). Якщо ми хочемо поліпшити своє життя, сила волі — непоганий початок. Для цього ми просто трохи розширимо стандартні функції нашого мозку. Спершу уважніше придивімося до того, із чим будемо працювати.[3]

Нейробіологія про «я буду», «я не буду» та «я хочу»

Наше сучасне вміння контролювати себе — результат давнього прагнення стати кращими сусідами, батьками чи подружжям. Що ж відбувалося з людським мозком? У нашому мозку розвинулася префронтальна кора — важлива ділянка, розташована на рівні чола та очей. Упродовж тривалого часу префронтальна кора здебільшого відповідала за фізичні рухи — ходіння, біг, хапання, штовхання (так званий протосамоконтроль). У ході еволюції префронтальна кора збільшувалася, її зв’язок з іншими ділянками мозку міцнішав. На відміну від інших біологічних видів, у мозку людини нині вона обіймає більшу його частину: це одна з причин, чому ви ніколи не побачите, як собака заощаджує собі на пенсію. Разом із префронтальною корою розвинулися нові функції контролю — контроль уваги, контроль думок і навіть контроль почуттів. Людина стала краще контролювати свої дії[4].

Роберт Сапольські, нейробіолог зі Стенфордського університету, стверджує, що основне завдання префронтальної кори — порушувати рівновагу мозку, тобто спонукати вас до виконання складніших завдань[5]. Ви радше воліли б просто полежати на дивані, та префронтальна кора змушує вас піднятися й піти до тренажерного залу. Коли ви хочете скуштувати смачний десерт, префронтальна кора нагадує вам, що краще замовити лише чай. А коли хочете відкласти роботу на завтра, саме префронтальна кора відкриває за вас файл і починає працювати[6].

Префронтальна кора — це не просто однорідний згусток сірої речовини. У ній розташовані три ключові області, між якими розподілені функції «я буду», «я не буду» та «я хочу»[7]. Верхня ліва ділянка префронтальної кори спеціалізується на здатності «я буду». Це вміння допомагає змусити себе виконувати нудні, складні чи стресові завдання, наприклад, здолати ще кілька кілометрів на біговій доріжці, коли вже дуже кортить у душ. Права сторона регулює здатність «я не буду» і не дозволяє вам піддаватися різним поривам та бажанням. За нещодавній випадок за кермом, коли ви хотіли прочитати повідомлення, але все-таки вирішили пильнувати дорогу, подякуйте саме їй. Ці дві зони разом контролюють ваші дії[8].

Третя ділянка, розташована трохи нижче — посередині префронтальної кори, — керує вашими цілями та бажаннями. Саме вона вирішує, чого ви хочете. Що швидше вона спрацьовує, то потужніша ваша мотивація, щоб діяти чи протистояти спокусі. Ця частина префронтальної кори нагадує вам про те, чого ви насправді хочете, навіть коли решта ділянок вашого мозку галасує: «З’їж! Випий! Викури цигарку! Купи!».

Під мікроскопом: що ж найважче?

Кожна проблема, пов’язана із силою волі, потребує важких рішень — байдуже, чи ви опираєтеся спокусі, чи прагнете уникнути стресової ситуації. Уявіть, що ви боретеся із власною силою волі. Що для вас найважче? Чому це так складно? Що ви відчуваєте, коли про це розмірковуєте?

Приголомшливий випадок втрати сили волі

Чи важлива префронтальна кора для самоконтролю? На це запитання можна відповісти, з’ясувавши, що буває, коли вона руйнується. Найвідоміший випадок пошкодження префронтальної кори — історія Фінеаса Ґейджа. Попереджаю: вона досить кривава, тож бутерброд ліпше відкласти на потім[9].

У 1848 році двадцятирічний Фінеас Ґейдж був робітником у залізничній будівельній бригаді. Керівники називали його найкращим працівником, а колеги поважали і любили. Близькі та друзі розповідали, що він був спокійний та чемний. Його лікар, Джон Мартін Гарлоу, описував його як морально і фізично сильну особистість — людину, що «має залізну волю й залізний стрижень».

Однак 13 вересня, в середу, о шістнадцятій тридцять усе це змінилося. Бригада Ґейджа використовувала вибухівку, щоб розчистити шлях через Вермонт для будівництва залізниці «Рутланд та Берлінґтон». Ґейдж мав закласти вибухівку. Він робив це тисячі разів, але того разу щось пішло не так. Вибух стався занадто рано, і в череп Ґейджа встромився металевий прут понад метр завдовжки. Він проштрикнув його ліву щоку, пройшов крізь префронтальну кору та приземлився метрів за тридцять від нього. На пруті залишилася частина сірої речовини Ґейджа.

Мабуть, ви вже уявили цю картину і думаєте, що Ґейдж миттєво помер. Але ж ні. Очевидці розповідали, що він навіть не знепритомнів. Робітники поклали його у візок та штовхали півтора кілометра до таверни, де він зупинився. Лікар зробив усе можливе: повернув на місце знайдені найбільші фрагменти черепа і наклав шви.

Щоб одужати фізично, Ґейджу знадобилося більше двох місяців (могло б бути і швидше, якби не лікар Гарлоу, який регулярно призначав Ґейджу клізми, щоб вилікувати стійкий грибок на відкритих ділянках його мозку). До 17 листопада він зміцнів достатньо, щоб повернутися до свого звичного життя. Ґейдж стверджував, що «почувається краще в усіх розуміннях» і не відчуває болю.

Схоже на щасливий кінець. Однак, на жаль, історія на цьому не скінчилася. Його зовнішні рани, може, й загоїлися, однак із мозком Ґейджа почали коїтися дивні речі. За словами друзів та колег Ґейджа, він змінився як особистість. Пізніше лікар Гарлоу описував ці зміни в медичному звіті про нещасний випадок:

Баланс… між його інтелектуальними здібностями і тваринними інстинктами, здається, порушився. Він став імпульсивним, брутальним, почав уживати найогиднішу лайку (чого раніше за ним не спостерігали), демонстрував неповагу до своїх колег, відкидав усі поради, якщо вони конфліктували з його бажаннями… багато планував, але швидко полишав ці плани, так і не втіливши їх у життя… У цьому розумінні його свідомість докорінно змінилася, до того ж так сильно, що його друзі та знайомі одностайно заявляли: «Це вже не Ґейдж»[10].

Іншими словами, разом із префронтальною корою Ґейдж втратив свої вміння: «буду», «не буду» та «хочу». Його залізну волю — те, що здавалося непохитним елементом його особистості, — зруйнував металевий прут, що протаранив його череп.

Більшості людей не варто хвилюватися, що раптовий вибух на залізниці позбавить самоконтролю, однак у кожному з нас є дещиця Фінеаса Ґейджа. Префронтальна кора не завжди така надійна, як би нам цього хотілося. У деяких тимчасових станах — сп’яніння, недосипання і навіть розгубленості — префронтальна кора пригнічується, що дуже схоже на травму мозку, якої зазнав Ґейдж. Через це ми втрачаємо здатність контролювати наші потяги, хоча сіра речовина ціла й неушкоджена. Навіть коли наш мозок відпочилий і тверезий, небезпека все ще існує. Усі ми можемо змусити себе виконувати складні завдання, але й бажання зробити все навпаки нікуди не зникає. Цей імпульс потрібно стримувати, бо іноді, як ми побачимо далі, він живе власним розумом.

Проблема двох свідомостей

Коли ми втрачаємо силу волі — тринькаємо забагато грошей, понадміру їмо чи дратуємося, то мимоволі починаємо замислюватися, а чи взагалі в нас є ця префронтальна кора. Звичайно, ми можемо опиратися спокусам, але це не означає, що так і буде. Припустімо, що ми зробимо сьогодні те, що можна було б залишити на завтра, — але, найімовірніше, все-таки відкладемо. За цей невтішний факт також подякуймо еволюції. З часом наш мозок не так уже й змінився — він просто виріс. Еволюція охочіше шліфує вже готові творіння, а не починає з нуля. Тому, коли люди потребували нових навичок, наш примітивний мозок не був замінений якоюсь абсолютно новою моделлю: систему самоконтролю просто перемістили нагору в старій системі потреб та інстинктів.

Це означає, що еволюція зберегла багато наших інстинктів — навіть якщо вони створювали нам проблеми. Є й добра новина: еволюція також наділила нас здатністю розв’язувати проблеми, які ми самі собі створюємо. Візьмімо, наприклад, наші смакові рецептори: ми насолоджуємося смаком їжі, через що гладшаємо. Жага до солодощів колись урятувала людство від вимирання: харчів було обмаль, а додатковий жир у тілі слугував своєрідним страхуванням. Але нині — у світі фаст-фуду, нездорової їжі та органічного харчування — точно є де розігнатися. Зайва вага почала завдавати шкоди здоров’ю, а не страхувати життя, і здатність опиратися спокусі набула неабиякого значення для виживання в майбутньому. Але завдяки пращурам у мозку сучасної людини все ще живе інстинкт жадібно накидатися на жири і солодощі. Тепер, на щастя, щоб не піддаватися таким бажанням і триматися подалі від коробки з цукерками, ми можемо використовувати нашу нову систему самоконтролю. У нас бувають імпульсивні бажання, але до наших послуг і система контролю цих бажань.

Деякі нейробіологи взагалі стверджують, що в одному мозку ув’язнено дві свідомості — або ж навіть дві людини. Одна діє імпульсивно і прагне негайного задоволення своїх потреб, натомість друга контролює імпульсивні пориви та протистоїть спокусам, що можуть завадити досягненню наших цілей у майбутньому. Обидві ці сутності живуть усередині нас, але в певні моменти будь-яка з них здатна взяти гору. Іноді ми ідентифікуємо себе з людиною, яка хоче втратити вагу, а іноді — з людиною, якій нестерпно кортить посмакувати тістечком. Саме це і становить основну складність для сили волі: одна частина вас хоче одного, а друга — чогось зовсім іншого. Або ж ваше сьогоднішнє єство хоче одного, а для завтрашнього краще, якби ви вчинили інакше. Коли ці дві сутності конфліктують, одна наша «версія» має здолати другу. Частина, що хоче здатися, не погана: у неї просто інша думка про те, що важливіше.

Під мікроскопом: познайомтеся зі своїми двома свідомостями

Усі труднощі, пов’язані із силою волі, — це конфлікт між двома частинами однієї особистості. Щоб упоратися із власними труднощами, опишіть ці дві частини своєї свідомості. Чого хоче ваше імпульсивне єство? А мудріша частина вас?[3] Деяким людям допомагає, коли вони вигадують якісь прізвиська для свого імпульсивного «я»: наприклад, «тістечковий монстр» — якщо частина вашої свідомості завжди прагне негайної насолоди, або ж «критик» — якщо вона завжди скаржиться на всіх і все, чи «лінтюх» — якщо ця ваша сутність завжди все відкладає на потім. Якщо ви дасте ім’я кожній із «версій» себе, то швидше зрозумієте, коли одна з них почне над вами домінувати, а також вам буде легше покликати на допомогу інше, мудріше та сильніше ваше «я».

Цінність двох «я»

Хочеться думати, що система самоконтролю — наша найголовніша «сутність», а більш примітивні інстинкти — це ганебні вияви нашого еволюційного минулого. Звичайно, за часів, коли ми ще руками місили багнюку, ці інстинкти допомагали вижити, щоб передати свої гени прийдешнім поколінням. Але нині вони лише заважають нам, шкодять здоров’ю, спустошують банківські рахунки і змушують нас заводити небажані любовні романи, за які потім потрібно вибачатися перед усією країною по національному телебаченню. Ми, цивілізовані створіння, все ще не позбулися впливу наших далеких пращурів.

Але це не зовсім так. Хоч наша система виживання і не завжди працює на нашу користь, було б помилково думати, що нам потрібно повністю здолати свою примітивну сутність. Медичні дослідження випадків, коли пацієнти втрачали ці інстинкти через ушкодження мозку, доводять, яке велике значення мають примітивні страхи та бажання для нашого здоров’я, щастя й навіть самоконтролю. Один із найдивніших випадків стався з молодою жінкою, в якої під час операції, що мала позбавити її від судом, було ушкоджено частину середнього мозку. Жінка втратила здатність відчувати страх та відразу — два найважливіші інстинктивні джерела саморегулювання. У неї з’явилася звичка безконтрольно наїдатися, аж до нудоти, і навіть пропонувати своїм близьким інтимні стосунки. Не надто зразкова модель самоконтролю, правда ж?[13]

Прочитавши цю книжку, ви переконаєтеся, що, якби в нас не було бажань, ми почали б впадати в депресію, якби не боялися — не могли б захистити себе від потенційної небезпеки. Один зі шляхів успішного розвитку сили волі — знайти спосіб ефективно скористатися цими примітивними інстинктами, а не боротися з ними. Нейроекономісти — науковці, що вивчають функції мозку в моменти, коли ми ухвалюємо рішення, — виявили, що система самоконтролю і наші інстинкти виживання не завжди конфліктують. Іноді вони співпрацюють, допомагаючи нам ухвалювати правильні рішення. Уявіть, наприклад, що ви заходите до крамниці, і вам в око впадає якась приваблива річ. Ваша примітивна частина репетує: «Купи це!». Ви перевіряєте цінник — 199,99 доларів. Перш ніж побачите шалену ціну, вам не завадило б серйозне втручання префронтальної кори, що придушило б порив витратити кошти. Та що як ваш мозок реєструє інстинктивну больову реакцію на ціну? Дослідження засвідчують, що саме так і є: мозок сприймає обурливу ціну як фізичний удар у живіт. Інстинктивний шок полегшує роботу префронтальної кори, і вам навіть не потрібно застосовувати вміння «я не буду»[14]. Ми прагнемо зміцнити силу волі і, щоб досягти своєї мети, шукаємо способи використати всі свої людські можливості, не цураючись найпримітивніших інстинктів — від бажання отримати задоволення до потреби відповідати соціальним нормам.

Перше правило сили волі: пізнати себе

Самоконтроль — найдивовижніше досягнення людства, але не єдине. Нам також притаманна самосвідомість — здатність осмислювати, що ми робимо, та розуміти для чого. Якщо пощастить, також можна передбачити, що саме ми, найімовірніше, зробимо і, поки ми цього не зробили, переосмислити своє рішення. Такий рівень самосвідомості притаманний лише людині. Звичайно, дельфіни і слони теж здатні впізнати себе в дзеркалі, однак досі не доведено, що вони намагаються зазирнути у своє єство, намагаючись себе пізнати[15].

Без самосвідомості система самоконтролю не має сенсу. Ми повинні усвідомлювати, які наші рішення потребують сили волі, інакше мозок завжди зробить вибір на користь того, що легше. Наприклад, жінка, яка хоче кинути курити, має розпізнати перші ознаки бажання взяти цигарку, і зрозуміти чим це їй загрожує (опинитися в холод надворі, незграбно чиркаючи по запальничці змерзлими пальцями). Вона також має усвідомлювати, що, піддавшись спокусі цього разу, завтра знову, швидше за все, закурить. А зазирнувши ще глибше, жінка побачить, що це шлях до різних жахливих хвороб, про які вона чула ще на уроках анатомії. Щоб уникнути такої долі, слід зробити свідомий вибір і не викурити цієї цигарки. Без самосвідомості людина приречена.

Може здаватися, ніби все дуже просто, але психологи знають, що більшість рішень ми ухвалюємо на автопілоті, не усвідомлюючи їх мотивів і, звісно ж, серйозно не аналізуючи наслідків. Що й говорити: здебільшого ми навіть не усвідомлюємо, що робимо вибір. В одному дослідженні учасників попросили відповісти, скільки рішень, що стосуються їжі, вони ухвалюють за день. А як гадаєте ви? Середня відповідь — чотирнадцять. Насправді ж, коли ці люди спробували підрахувати свої рішення, виявилося, що середня кількість дорівнює 227. Вони навіть не здогадувалися, що їх понад двісті — і йдеться лише про ті, що стосуються їжі. Як ви можете себе контролювати, навіть не знаючи, що саме контролювати?[16]

Сучасне суспільство, де щось постійно відвертає нашу увагу і спонукає до дії, зовсім нам не сприяє. Баба Шів, професор кафедри маркетингу в Стенфордській вищій школі бізнесу, довів: люди, які постійно на щось відволікаються, більш схильні піддаватися спокусам. Наприклад, студенти, які намагаються запам’ятати телефонний номер, на 50 % частіше під час ланчу обирають шоколадний тортик, а не фрукти. Неуважні покупці більше реагують на акції в магазинах — вони швидше за інших підуть додому з товарами, яких не було в їхньому списку.[4]

Коли мозок чимось зайнятий, вибір регулюють наші імпульси, а не довгострокові цілі. Набираєте смс, поки стоїте в черзі по каву? Приготуйтесь, що замовите шоколадно-молочний шейк замість кави-глясе (вхідне повідомлення: «Б’юся об заклад, ви й не підозрюєте, скільки калорій у тому стаканчику»). Не можете не думати про роботу? Приготуйтеся, що продавець-консультант переконає вас встановити оновлену версію програмного забезпечення з додатковим необмеженим обслуговуванням[17].

Експеримент із силою волі: спробуйте відстежити свої рішення

Щоб покращити самоконтроль, спершу слід розвинути самосвідомість. Перший крок — зверніть увагу на ситуації, коли ви робите якийсь вибір, що потребує вольових зусиль. Деякі з них будуть очевидними (наприклад, чи піти після роботи в тренажерний зал?). Значення інших рішень може стати зрозумілим лише пізніше, коли ви побачите їх наслідки. Наприклад, щоб не заїжджати по спортивну форму додому після роботи, ви вирішили взяти її з собою. (Розумно! Буде менше виправдань, щоб прогуляти). Ви заговорилися по телефону і зголодніли так сильно, що не можете піти до спортзалу, не перекусивши? (Отакої! Ви навряд чи схочете тренуватися, якщо спершу повечеряєте). Бодай один день спробуйте відстежувати рішення, які ви ухвалюєте. Увечері намагайтеся проаналізувати рішення, завдяки яким ви досягли чи не досягли своїх цілей. Така процедура допоможе зменшити кількість рішень, які ви ухвалюєте тоді, коли не можете зосередитися, — а це гарантований спосіб зміцнити силу волі.

Залежність від електронної пошти: перший крок до одужання

Мішель, тридцятиоднорічна продюсерка радіопередачі, постійно перевіряла свою електронну пошту на комп’ютері чи в телефоні. Це знижувало продуктивність роботи та дратувало її хлопця, який ніяк не міг заволодіти увагою дівчини повною мірою. Її завдання під час мого курсу полягало в тому, щоб змусити себе рідше перевіряти електронну пошту. Вона поставила собі за мету перевіряти пошту не частіше одного разу на годину. Через тиждень Мішель повідомила, що не наблизилася до своєї мети. Проблема полягала в тому, що вона переважно навіть не усвідомлювала, що перевіряє пошту, аж поки не помічала, що читає нові листи. Вона могла зупинитися, коли починала розуміти, що робить, однак потяг узяти телефон і відкрити поштову скриньку виникав несвідомо. Мішель поставила собі іншу мету — почати усвідомлювати свої дії.

Наступного тижня вона вже зауважувала, що тягнеться до телефона, щоб перевірити пошту. Завдяки цьому в неї з’являвся шанс спробувати зупинитися до того, як її повністю затягне це заняття. Однак потяг був украй невиразний. Мішель була не здатна розпізнати імпульси, що спонукають її перевіряти поштову скриньку, ще до того, як занурювалась у цей процес. Та згодом вона почала помічати, що це відчуття схоже на сверблячку — напруженість у мозку та тілі зменшується, коли вона перевіряє листи. Мішель була в захваті від цього відкриття; жінка ніколи не думала, що перевірка пошти допомагає зняти напруженість. Вона гадала, що лише отримує нову інформацію. Проаналізувавши свої відчуття після перевірки пошти, Мішель зрозуміла, що це так само неефективно, як і почухати місце, що свербить, — свербіти починає ще дужче. Усвідомивши свій потяг і реакцію на нього, вона почала краще контролювати свою поведінку і рідше перевіряти пошту впродовж робочого дня — і навіть перевершила свою початкову мету.

Цього тижня проаналізуйте, як саме ви капітулюєте перед спонтанними бажаннями. Поки що навіть не ставте собі за мету покращити самоконтроль — просто зверніть увагу, чи ви усвідомлюєте і заздалегідь помічаєте свої думки, почуття та ситуації, що, ймовірно, спричиняють якийсь потяг. Які аргументи ви для себе знаходите? Що ви думаєте чи говорите собі, щоб виправдати те, що ви, швидше за все, не встоїте перед цим імпульсом?

Тренуйте силу волі в мозку

Префронтальна кора, здатна дати людині все, що потрібно, формувалася мільйони років. Може, це і занадто, та чи реально покращити самоконтроль, не чекаючи ще мільйон років? Якщо первісно людський мозок досить непогано дає раду самоконтролю, чи існує спосіб удосконалити цю стандартну модель?

З давніх-давен (принаймні відтоді, як науковці почали порпатися в людському мозку) вважалося, що мозок має сталу будову: він розвинувся остаточно і більше не змінюватиметься, лише зазнаватиме природного старіння. Але за останнє десятиліття нейробіологи виявили, що мозок, наче сумлінний учень, дуже чутливий до нового досвіду. Давайте своєму мозку щодня розв’язувати математичні задачки, і ви станете краще рахувати. Змушуйте його постійно нервуватися — і ви станете майстром переживань. Просіть концентруватися — і ваша здатність до концентрації поліпшиться.

Мозок не лише краще справлятиметься з цими завданнями, а й модифікує себе залежно від ваших вимог до нього. Деякі частини мозку ущільнюються, накопичуючи дедалі більше сірої речовини — наче м’язи, що ростуть від регулярних тренувань. Наприклад, у людей, які вчаться жонглювати, утворюється більше сірої речовини в ділянках мозку, що відповідають за рухомі об’єкти[18]. Різні мозкові зони можуть встановлювати між собою щільніший зв’язок і завдяки цьому швидше обмінюватися інформацією. Скажімо, граючи в ігри, які тренують пам’ять, усього двадцять п’ять хвилин на день, можна розвинути міцніший зв’язок між ділянками мозку, що контролюють увагу та пам’ять[19].

Але ми тренуємо мозок не лише щоб навчитися жонглювати чи пам’ятати, куди поклали окуляри. Наукові дослідження свідчать, що тренування мозку може покращити самоконтроль. Як же натренувати мозок, щоб зміцнити силу волі? Можна випробовувати свою здатність «я не буду», розставивши спокусливі пастки по оселі, — шоколадний батончик у шухляді для шкарпеток, пляшечку мартіні біля велотренажера, фотографію вашого шкільного кохання, що вже має власну родину, на дверцятах холодильника. Або можете створити власний курс тренування «я буду» — склянка корисного фруктового соку, двадцять присідань чи вчасна сплата рахунків.

Можна зробити й щось простіше і не таке болісне — помедитувати. Нейробіологи встановили, що коли ми змушуємо свій мозок медитувати, він удосконалюється не лише в медитації, а й набуває навичок самоконтролю, зокрема поліпшує увагу, зосередженість, уміння керувати стресовими ситуаціями, контроль спонтанних потягів та самосвідомість. Регулярна медитація шліфує не лише ці навички. З часом мозок перетворюється на надпотужну вольову машину. Регулярні медитації збільшують кількість сірої речовини як у префронтальній корі, так і в ділянках мозку, що відповідають за самоконтроль[20].

Не потрібно медитувати все життя, щоб змінити свій мозок. Деякі дослідники спробували визначити найменшу «дозу» медитації, яка необхідна, щоб досягти позитивних результатів (мої слухачі оцінили такий підхід, адже небагато з них готові чкурнути до Гімалаїв і не виходити з печери впродовж подальших десяти років). У цих дослідженнях брали участь люди, які ніколи в житті не медитували, зокрема й скептики; вони опановували прості техніки медитації, яких ви невдовзі навчитеся й самі. В одному з досліджень було виявлено, що лише три години медитаційної практики покращують увагу та самоконтроль[21]. Після одинадцяти годин дослідники помічали зміни в мозку. У нових учасників посилювався нейронний зв’язок між ділянками мозку, відповідальними за увагу, ігнорування чинників, що відвертають увагу, та контроль спонтанних бажань[22]. В іншому дослідженні було встановлено, що вісім тижнів щоденної медитаційної практики підвищує самосвідомість у повсякденному житті, а також збільшує кількість сірої речовини у відповідних зонах мозку[23].

Здається неможливим, що наш мозок може так швидко змінитися, однак медитація прискорює надходження крові до префронтальної кори так само, як підіймання гантелей — кровотік до м’язів. Мозок, наче м’язи, адаптується до вправ, стає більшим, швидшим і краще виконує ваші завдання. Тож якщо ви готові потренувати мозок, медитаційні техніки, описані нижче, спрямують кров до префронтальної кори — і це найпевніший спосіб стимулювати еволюцію й отримати максимум від потенціалу нашого мозку.

Експеримент із силою волі: п’ятихвилинна медитація для тренування мозку

Контроль дихання — це проста, але потужна техніка медитації для вашого мозку та розвитку сили волі. Вона зменшує стрес і навчає мозок, як подолати внутрішні чинники, що відвертають увагу (пристрасті, переживання, бажання), й зовнішні спокуси (звуки, зорові образи та запахи). Новітні дослідження свідчать, що регулярні медитаційні практики допомагають людям кинути курити, схуднути, позбутися від наркотичної чи алкогольної залежності. Як би вам не було складно з «я буду» та «я не буду», така п’ятихвилинна медитація — це дуже ефективна вправа для тренування мозку і зміцнення сили волі.

Отож, починаймо:

1. Сядьте рівно і не рухайтесь.

Сядьте на стілець, поставивши ступні на підлогу, або ж сядьте на подушку, схрестивши ноги. Вирівняйте спину й покладіть руки на стегна перед собою. Під час медитації намагайтеся не рухатися: це фізична основа самоконтролю. Якщо помічаєте, що вам хочеться почухатися, поворушіть руками, випряміть та знову схрестіть ноги, відчуйте бажання почухатися, але не піддавайтеся йому. Саме цей простий прийом робить тренування сили волі шляхом медитації таким ефективним. Ви вчитеся не потурати кожному імпульсу свого мозку чи тіла.

2. Опануйте дихання.

Заплющте очі або, якщо боїтеся заснути, зосередьтеся на якійсь точці (наприклад, на порожній стіні, а не на яскравому плакаті). Прислухайтесь до свого дихання. Подумки проказуйте «вдих», коли вдихаєте, та «видих», коли видихаєте. Якщо ви помічаєте, що ваш мозок починає десь «блукати» (а він неодмінно це робитиме), просто зосередьтеся на диханні. Ця практика повернення до дихання знову і знову активізує префронтальну кору, зменшує стрес та пригнічує бажання в мозку.

3. Сконцентруйтесь на відчутті дихання та зверніть увагу, де «блукає» ваш мозок.

Через кілька хвилин припиніть повторювати «вдих / видих». Спробуйте зосередитися на відчутті дихання. Ви можете відчути, як повітря заходить та виходить із вашого носа і рота. Як живіт та грудна клітка надимаються на вдиху та розслабляються на видиху. Ваш мозок може ще трохи «поблукати», навіть якщо подумки ви не повторюєте слів. Як і раніше, якщо ви помітили, що думаєте про щось інше, поверніться до свого дихання. Якщо вам не вдається зосередитися, знову почніть у думці проказувати «вдих» та «видих». Ця частина практики тренує самосвідомість і самоконтроль водночас.

Почніть із п’яти хвилин на день. Коли це стане звичкою, збільште час до десяти-п’ятнадцяти хвилин щоденно. Якщо медитація стане вас обтяжувати, поверніться до п’яти хвилин. Коротка практика щодня — це краще, ніж тривала, яку ви постійно відкладаєте на завтра. Можете обрати конкретний час для медитації, наприклад, перед ранковим душем. Якщо не вдається, робіть це тоді, коли зручно.

Погана медитація — хороший самоконтроль

Ендрю вважав, що медитує жахливо. Сорокаоднорічний інженер- електрик був переконаний, що мета медитації — звільнитися від усіх думок та очистити розум. Навіть коли він зосереджувався на диханні, його голову не полишали сторонні думки. Він уже був ладен припинити практику, бо не вдавалося досягти успіху так швидко, як цього хотілося. Ендрю здавалося, що він просто марнує час, адже не може зосередитися на своєму ди- ханні.

Цієї помилки припускається більшість новачків у медитації, однак правда в тому, що невдала медитація — це саме те, що потрібно для ефективної практики. Я підтримувала Ендрю та всіх інших розчарованих початківців і рекомендувала їм зважати не лише на те, чи вони зосереджені під час медитації, а й на те, як це впливає на їхню концентрацію та рішення в інших життєвих ситуаціях.

Ендрю помітив, що навіть коли не може сконцентруватися під час медитації, то стає більш зібраним потім. Він також усвідомив, що дії під час медитації — саме те, чого він потребує в реальному житті: вловити момент, коли він починає відволікатися, та повернутися на шлях досягнення мети (в цьому разі — зосередитися на диханні). Медитація ставала Ендрю в пригоді саме тоді, коли хотів замовити щось солоне чи смажене на обід, — він вчасно зупинявся і замовляв здорову їжу. Вона не дозволяла саркастичному коментарю зірватися з вуст і допомагала притримати язика за зубами. Завдяки медитації Ендрю став помічати моменти, коли починав бити байдики, а потрібно було повертатися до роботи. Упродовж усього робочого дня завдяки самоконтролю він повертався на шлях досягнення своєї мети, навіть коли збивався з курсу. Усвідомивши це, Ендрю перестав хвилюватися, що впродовж усієї своєї десятихвилинної медитації він лише відволікається та знову і знову намагається сконцентруватися на диханні. Що «гірша» медитація, то краще це для повсякденного життя: потрібно лише помітити момент, коли мозок починає десь «блукати».

Медитація полягає не в тому, щоб викинути з голови всі думки, а в тому, щоб навчитися не губитися в них, забуваючи про свою мету. Не хвилюйтеся, якщо не можете повністю сконцентруватися, коли медитуєте, — просто намагайтесь постійно фокусуватися на диханні.

Заключне слово

Мозок сучасної людини влаштований так, що всередині кожного з нас живе кілька особистостей, які змагаються за контроль над думками, почуттями та діями. Кожне таке змагання — боротьба між різними іпостасями нашого «я». Щоб наша головна особистість перемогла в цій боротьбі, потрібно вдосконалити системи самосвідомості та самоконтролю. Лише в цьому разі ми віднайдемо в собі силу волі та силу «я хочу» і зможемо досягти більшого.

Стислий огляд розділу

Ідея: силу волі насправді формують три сили — «я буду», «я не буду» та «я хочу», що допомагають нам удосконалити себе.

Під мікроскопом

• Що для вас найважче? Уявіть, що ваша сила волі зіткнулася з випробуванням, і вам потрібно зробити щось, що дається украй важко. Що в цій ситуації найскладніше?

• Відкрийте дві свої свідомості. Випробуйте свою силу волі — опишіть дві свої особистості. Чого бажає ваше імпульсивне «я»? Чого хоче друга, мудріша, частина вас?

Експерименти з силою волі

• Відстежуйте свої рішення. Звертайте увагу на кожне рішення, пов’язане із випробуванням вашої сили волі, хоча б упродовж одного дня.

• П’ятихвилинна медитація для тренування мозку. Зосередьтеся на диханні, проказуючи подумки «вдих» та «видих». Спробуйте зауважити, коли ваша свідомість почне відволікатися на інші речі, і відновіть контроль за своїм диханням.

Розділ 2. Інстинкт сили волі: ми народжені для того, щоб опиратися спокусам

Усе починається з хвилі збудження. Мозок стрімко активізується, серце тріпоче в грудях. Здається, все ваше тіло говорить «так». Тоді вас огортає неспокій: легені звужуються, а м’язи напружуються. Ви відчуваєте легке запаморочення та нудоту. Ви майже тремтите — вам так цього кортить. Не можна. Але ж так хочеться. Але не можна! Ви знаєте, що мусите робити, проте не впевнені, чи впораєтеся із цим відчуттям, не здастеся і не зламаєтеся.

Вітаю у світі спокус — цигарка, коктейль чи потрійне лате, а може, й фінальний розпродаж, лотерейний квиток або ж пончик у вітрині пекарні. У такий момент ви мусите зробити вибір: піддатися спокусі або ж знайти в собі внутрішні сили й опанувати себе. У такий момент вам потрібно сказати «Я не буду», коли все ваше єство кричить «Я хочу».

Коли вашій силі волі кинуто виклик, ви відчуваєте це фізично, всім тілом. Це не якась абстрактна суперечка між добром і злом. Боротьба відбувається всередині вас — між двома частинами особистості, а інколи здається, що й між двома різними людьми. Іноді наші бажання перемагають. А буває й так, що перемагає та ваша частина, яка краще вас знає або хоче для вас кращого.

Чому ви перемагаєте чи зазнаєте поразки в цьому випробуванні сили волі, залишається загадкою. Одного дня ви чините опір, а другого — ламаєтеся. Ви можете запитати в себе: «Що я собі думав?». Проте краще поцікавтеся, що в цей час робило ваше тіло. Наука стверджує, що самоконтроль — процес не лише психологічний, а й фізіологічний. Це тимчасовий стан свідомості й тіла, що надає вам сил і притлумлює спонтанні потяги. Дослідники починають розуміти, що це за стан і чому сучасний світ часто створює йому перешкоди. Є й хороші новини: можна навчитися змінювати свій фізіологічний стан, коли ви напрочуд сильно потребуєте допомоги сили волі. Ви також здатні посилити здатність тіла довше залишатися в цьому стані: коли виникає спокуса, самоконтроль спрацьовує інстинктивно.

Притча про дві загрози

Щоб зрозуміти, що відбувається з тілом, коли активізується самоконтроль, потрібно усвідомити одну важливу річ — різницю між шаблезубим тигром та полуничним чизкейком. У певному розумінні тигр та чизкейк дуже між собою схожі — обоє завдають вам неабиякого клопоту. Та, з іншого боку, ці небезпеки суттєво відмінні. Тіло і мозок протистоять їм абсолютно по-різному. На щастя, еволюція забезпечила нас необхідними ресурсами, щоб захиститися від загроз обох типів.

Коли спіткає небезпека

Запрошую вас у невеличку подорож назад у часі — в епоху, коли люті шаблезубі тигри полювали свою здобич.[5] Уявіть, що ви — серед безкраїх рівнин Східної Африки і, як і належить людиноподібній мавпі, напевне, зараз прочісуєте савани в пошуках харчів. Усе, здається, чудово — ви знаходите свіженьку, щойно вбиту антилопу. Аж раптом... Чорт забирай! За сусіднім деревом помічаєте шаблезубого тигра. Очевидно, антилопа була його аперетивом, а другою стравою станете ви. Схоже, йому так і кортить проштрикнути вашу плоть тридцятисантиметровими іклами, і, на відміну від сучасної людини, цей хижак не має жодного наміру опиратися своїм спокусам: він точно не на дієті й радо посмакує такою висококалорійною стравою.

На щастя, ви не перший опиняєтеся в такій ситуації. Наші далекі пращури часто мали справу з цим ворогом та й іншими, подібними до нього. Саме від наших предків ми успадкували інстинкт, що допомагає реагувати на будь-які загрози — вступати в бійку або ж  просто тікати. Цей інстинкт по праву називається стресовою реакцією «боротьби чи втечі»[24] (в сучасній літературі для опису такої реакції часто використовують термін «бий чи біжи» — прим. наук. ред.). Відчуття нам усім знайоме: серце калатає, щелепи цокотять, усі чуття загострені. Ці зміни в тілі не випадкові — мозок та нервова система вправно їх регулюють, завдяки чому ми швидко реагуємо, залучаючи всі свої ресурси.

Коли ви помічаєте шаблезубого тигра, фізіологічно з вами відбувається таке: інформація від ваших очей спершу надходить до ділянки мозку під назвою мигдалеподібне тіло, що виконує функції вашої особистої системи аварійної сигналізації. Ця система розташована в центрі мозку, її призначення — розпізнавати потенційно небезпечні ситуації. Якщо вона помічає загрозу, то завдяки центральному положенню швидко надсилає повідомлення іншим ділянкам мозку й тіла. Коли аварійна система отримує від очей сигнал, що на вас чатує шаблезубий тигр, то віддає низку сигналів мозку й тілу, активізуючи стресову реакцію боротьби чи втечі. Надниркові залози продукують гормони стресу. Печінка здійснює енергетичний викид жирів чи цукру в систему кровообігу. Активізується дихальна система: легені прокачують більше кисню, збагачуючи ним тіло. Серцево-судинна система працює на високих обертах, наповнюючи кров енергією, щоб підготувати м’язи до боротьби чи втечі. До цього готується кожна клітинка тіла: час показати, на що ви здатні.

Поки тіло збирається боротися за життя, система аварійної сигналізації в мозку намагається завадити вам втрутитися в процес. Вона акцентує вашу увагу і відчуття на шаблезубому тигрові й оточенні, не дозволяючи думкам відволікати вас від реальної загрози. Ця система також зумовлює комплексну зміну хімічного складу мозку, що пригнічує функцію префронтальної кори — ділянки, яка контролює раптові імпульси[25]. Саме так: реакція боротьби чи втеча стимулює вашу імпульсивність. Раціональна, мудра й розсудлива префронтальна кора просто вимикається — щоб ви не накивали п’ятами чи не передумали тікати. До речі, про втечу: в цій ситуації я б вам радила забиратися якнайдалі. Негайно.

Природа зробила людству найцінніший дарунок — реакцію боротьби чи втечі: це вбудована здатність тіла й мозку скеровувати всю енергію на власний порятунок у небезпечній ситуації. Ви витрачаєте енергію — фізичну чи розумову — лише на те, що допоможе вам вижити. Тому коли виникає реакція боротьби чи втечі, фізична енергія, яку ще п’ять хвилин тому ви використали б, щоб перетравити сніданок чи пообгризати занігтиці, тепер уповні переорієнтовується на самозбереження. Розумова енергія, спрямована на пошук їжі чи планування, яким буде наступний наскельний малюнок у вашій печері, тепер змушує вас сконцентруватися й приготуватися до негайних дій. Іншими словами, стресова реакція боротьби чи втечі — це інстинкт управління енергією. Він вирішує, як саме витрачати обмежену фізичну й розумову енергію.

Новий вид загрози

Усе ще в савані Серенгеті, тікаєте від шаблезубого тигра? Перепрошую. Мені шкода, що наша подорож у часі трохи напружена, але це необхідний захід, якщо ми хочемо зрозуміти біологічне підґрунтя самоконтролю. Повернімося до сьогодення, подалі від небезпечних хижаків. Дихайте глибше, розслабтеся — ви в безпеці та затишку.

Прогуляймося головною вулицею вашого міста. Уявіть її: надворі сонячно, дме легенький вітерець. Пташки наспівують весняних пісень. Аж раптом — не може бути! — на вітрині кондитерської крамнички ви помічаєте найапетитніший у світі полуничний чизкейк. На гладенькій кремовій поверхні виблискує яскраво-червона глазур. Акуратно викладені шматочки полуниці нагадують вам про літні канікули в дитинстві. Ноги самі несуть вас до дверей, не даючи змоги навіть згадати, що ви на дієті, рука сама тягнеться до дверної ручки — й ось ви вже всередині, стікаєте слинкою.

Що ж відбувається зараз із мозком і тілом? Одразу кілька процесів. По-перше, ваш мозок тимчасово охоплює відчуття очікуваної винагороди. Вигляд полуничного тортика змушує мозок спрямувати нейромедіатор під назвою дофамін із центру до периферійних ділянок, що контролюють увагу, мотивацію та дії. Такі невеличкі дофамінові повідомлення наказують мозку: «Негайно з’їж чизкейк, бо не з’їсти його — гірше за смерть». Це може пояснити майже автоматичні рухи ніг і рук, що ведуть вас до кондитерської. Чия це рука? Невже це я відчиняю двері? Так, я. Ну добре, скільки коштує цей шматочок чизкейка?

Коли все це відбувається, рівень цукру в крові знижується. Щойно мозок починає передчувати на губах вершково-полуничний смак, то продукує нейрохімічну речовину, яка спонукає тіло зібрати докупи всю енергію із системи кровообігу. Логіка тіла така: шматочок чизкейка з високим вмістом цукру та жиру суттєво підвищить рівень цукру в крові. Щоб запобігти розвитку цукрової коми та, що малоймовірно (однак малоприємно), летальному наслідку через чизкейк, потрібно підвищити рівень цукру в крові. Погляньте лише, як ваше тіло про вас піклується! Однак після такого різкого падіння цукру в крові ви можете відчути легке тремтіння й роздратування, через що вам ще більше закортить того чизкейка. Дуже підступно. Це може прозвучати як «теорія чизкейкової змови», але якщо протиставити чизкейк і ваші добрі наміри сісти на дієту, присягаюся, чизкейк переможе.

Стривайте-но! Як і мільйон років тому, ви маєте таємну зброю — силу волі. Пам’ятаєте про силу волі — здатність ухвалювати правильне рішення, навіть якщо воно важке? Секундне задоволення від того, як шматочок чизкейка лоскоче ваше піднебіння, не те, що вам насправді потрібно. Частина вас пам’ятає про важливіші цілі — як здоров’я, щастя і струнка талія. Вона усвідомлює, що солодощі загрожують досягненню довгострокових цілей. Тому вона зробить усе, щоб здолати цю перешкоду. Це і є ваш інстинкт сили волі.

Але, на відміну від шаблезубого тигра, чизкейк — не реальна загроза. Просто подумайте: якщо ви не проковтнете цей шматок торта, він нічого не заподіє ані вам, ані вашому здоров’ю, ані талії. Саме так, цього разу ворог усередині вас. Вам не обов’язково стрімголов тікати з кондитерської (хоч і не завадить). І вже точно не потрібно знищувати нещасний шматок сирного тістечка (чи, боронь Боже, кондитера). Але ви повинні якось опанувати ці внутрішні бажання. Покінчити з ними фактично не можна; ця жага захопила вашу свідомість і тіло, тож очевидно, що втекти також немає змоги. У цій ситуації стресова реакція боротьби чи втечі, що активізує найпримітивніші потреби, — не вихід. Самоконтроль потребує іншого підходу до самозбереження — підходу, що допоміг би вам протистояти новій загрозі.

Під мікроскопом: у чому загроза?

Ми звикли, що нас оточують спокуси і неприємності: небезпечний пиріжок, підступна цигарка, спокусливий інтернет. Але самоконтроль — це ніби дзеркало нас самих, наших внутрішніх світів, думок, бажань, емоцій та поривів. Щоб встояти перед спокусою, потрібно визначити, який саме внутрішній потяг ми повинні взяти під контроль. Яка саме думка чи відчуття змушує вас зробити те, чого ви насправді не хочете? Якщо ви не впевнені, спробуйте провести спостереження. Наступного разу, коли відчуєте спокусу, зазирніть у себе.

Інстинкт сили волі: зупинка і планування

Сьюзанн Сеґерстром, психолог з Університету Кентукі, досліджує, як саме душевні стани, наприклад, стрес чи передчуття впливають на тіло. Вона з’ясувала, що самоконтроль, так само як і стрес, має певну біологічну особливість. Потреба в самоконтролі запускає скоординовану низку змін у мозку й тілі, допомагаючи опиратися спокусі й узяти під контроль саморуйнівні бажання. Сеґерстром називає ці зміни реакцією зупинки та планування[26], яка не має нічого спільного зі згадуваною вище реакцією боротьби чи втечі.

З нашої подорожі в часі ви маєте пам’ятати, що стресова реакція боротьби чи втечі виникає, коли ви помічаєте зовнішню загрозу. Мозок і тіло переходять у режим самозахисту — нападу чи втечі. Реакція зупинки та складання плану докорінно відрізняється: вона починається з осягнення внутрішнього конфлікту, а не зовнішньої небезпеки. Ви хочете щось зробити (покурити, з’їсти за ланчем більшу порцію, зайти на якісь сторонні сайти в робочий час), але цього робити не слід. Або ж ви знаєте, що мусите щось зробити (сплатити податки, закінчити проект, піти до спортзалу), але воліли б не робити нічого. Цей внутрішній конфлікт і є своєрідною загрозою: інстинкти підштовхують вас до потенційно хибного рішення. У такій ситуації ви захищаєтеся від себе. Саме в цьому полягає самоконтроль. Найефективніше — зупинитися, не поспішати (як у реакції боротьби чи втечі). А це і передбачає реакція зупинки та складання плану. Осягнення внутрішнього конфлікту ініціює зміни в мозку й тілі, що допомагають зупинитися й узяти під контроль імпульсивні пориви.

Сила волі — це ваше тіло та мозок

Як і реакція боротьби чи втечі, реакція гальмування та складання плану починається в мозку. Система аварійної сигналізації в мозку постійно спостерігає за тим, що ви чуєте, бачите чи нюхаєте, а інші ділянки стежать за вашими внутрішніми процесами. Така система самомоніторингу розподілена по всьому мозку: вона з’єднує ділянки самоконтролю в префронтальній корі з іншими зонами, що контролюють тілесні відчуття, думки й емоції. Важлива функція цієї системи — не допускати безглуздих помилок, таких як випити чарку після піврічної зав’язки, підвищити голос на начальника чи вчасно не сплатити кредит. Система самомоніторингу чекає на попереджувальні сигнали — думки, емоції та відчуття, — коли ви збираєтеся утнути те, про що потім пошкодуєте. Коли мозок розпізнає такий сигнал, наша вірна подруга, префронтальна кора, допомагає зробити правильний вибір. Щоб посприяти їй у цьому, реакція зупинки та складання плану переспрямовує енергію з тіла до мозку. Щоб встановити контроль над собою, не обов’язково негайно накивати п’ятами чи розмахувати кулаками: саме час скористатися силою та пластичністю свого мозку[27].

На відміну від реакції боротьби чи втечі, реакція зупинки та складання плану не зупиняє роботи мозку. Не забувайте, що тіло вже почало реагувати на тістечко. Мозок має повернути тіло на шлях істинний і приглушити імпульсивні бажання. Для цього префронтальна кора повідомляє про потребу в самоконтролі нижнім ділянкам мозку, які регулюють пульс, кров’яний тиск, дихання та інші автоматичні функції. Реакція зупинки та складання плану, на відміну від реакції боротьби чи втечі, спрямовує вас у зворотному напрямку. Замість того, щоб пришвидшитися, ваше серцебиття уповільнюється, а тиск залишається в нормі. Замість того, щоб відчути шалену ядуху, ви дихаєте глибоко. Замість того, щоб напружувати м’язи, ваше тіло розслаблюється.

Реакція зупинки та складання плану лише заспокоює тіло, не притлумлюючи ваших інстинктів. Мета — не паралізувати вас перед лицем внутрішнього конфлікту, а надати вам свободу. Цей тип реакції, не дозволяючи потурати своїм імпульсивним бажанням, дає вам час ухвалити більш гнучке й обмірковане рішення. У такому психічному та фізичному стані ви можете зробити свій вибір і проігнорувати шматок чизкейка, не наразивши на небезпеку ані свою гідність, ані дієту.

Реакція зупинки та складання плану така сама природна для людини, як і реакція боротьби чи втечі, однак ви, безперечно, помітили, що останній притаманні сильніші інстинкти. Щоб зрозуміти, чому інстинкт сили волі не завжди спрацьовує, нам потрібно трохи заглибитися в біологічну суть стресу та самоконтролю.

«Резерв» сили волі вашого тіла

Найкращий фізіологічний показник реакції зупинки та складання плану — варіабельність частоти серцевих скорочень[28]. Про нього мало хто чув, але він прекрасно характеризує такі стани організму, як стрес та спокій. Пульс кожної людини змінний. Це легко відчути, коли ви підіймаєтеся сходами: серце починає калатати. Але якщо ви здорові, то ваш пульс пришвидшуватиметься й уповільнюватиметься, навіть коли ви читатимете цю книжку. Не йдеться про небезпечні аритмії — лише про незначні коливання. Пульс трохи пришвидшується, коли ви вдихаєте, й уповільнюється, коли видихаєте? Це добре — ви здорова людина. Це означає, що серце отримує сигнали від обох відгалужень автономної нервової системи — симпатичної нервової системи, що активізує ваше тіло, та парасимпатичної нервової системи, що розслабляє та відновлює тіло.

Коли людина переживає стрес, до роботи береться симпатична нервова система — базова біологічна функція, яка змушує нас боротися або тікати. Серцебиття пришвидшується, а варіабельність знижується. На великих обертах серце ніби «заклинює»: виникає відчуття тривоги або злості, що супроводжується реакцією боротьби чи втечі. Натомість коли людина опановує себе, парасимпатична нервова система заспокоює стрес і бере під контроль імпульсивні дії. Серцебиття уповільнюється, а варіабельність зростає. З’являється відчуття зосередженості та спокою. Сеґерстром уперше помітила цю фізіологічну особливість самоконтролю, коли попросила голодних студентів не їсти свіжої запашної випічки. Це була жорстока пастка — студентів попросили взяти участь у випробуванні смакових рецепторів. Їх завели в приміщення, де на столах були розкладені свіже шоколадне печиво, цукерки й морква. Студентам дозволили їсти моркву, скільки їм заманеться, але заборонили чіпати печиво й цукерки, що призначалися для інших учасників. Студенти неохоче їли моркву — і саме тоді зростала варіабельність частоти серцевих скорочень. У щасливців, які мали «опиратися» моркві, насолоджуючись печивом та цукерками, не відбулося жодних змін.

Варіабельність частоти серцевих скорочень — такий ефективний показник сили волі, що за його допомогою можна спрогнозувати, хто опиратиметься спокусі, а хто опустить руки. Наприклад, якщо в алкоголіків на реабілітації, які бачать випивку, показник варіабельності частоти серцевих скорочень зростає, вони ймовірніше за інших залишаться тверезими[29]. Якщо ж такі піддослідні демонструють протилежну реакцію, тобто спиртне в них викликає зниження варіабельності частоти серцевих скорочень, то, найімовірніше, вони зірвуться. Дослідження також показали, що люди з підвищеною варіабельністю частоти серцевих скорочень здатні краще концентрувати увагу, їм до снаги не потурати своїм примхам і вони ефективніше долають стрес[30]. Такі особи завжди доводять до кінця найскладніші справи, навіть якщо спочатку зазнають поразки чи наражаються на критику. Ці результати навели психологів на думку, що варіабельність частоти серцевих скорочень — це так званий резерв сили волі, фізіологічний показник здатності до самоконтролю. Якщо ваша варіабельність частоти серцевого ритму підвищена, ви маєте більше сили волі протистояти спокусам, хай які вони не були б.

Чому ж дехто завдяки варіабельності частоти серцевих скорочень здатен опиратися спокусам, а інші навпаки страждають? На резерви сили волі впливає безліч чинників, — від того, що ви їсте (краще вживати рослинну їжу й таку, що зазнавала мінімальної термічної обробки; фаст-фуд лише загострює ситуацію), до того, де ви живете (забруднене повітря знижує варіабельність частоти серцевих скорочень: густий смог Лос-Анджелеса однозначно винний у тому, що так багато знаменитостей звертається до реабілітаційних клінік). Усе, що створює стрес для мозку й тіла, може заважати самоконтролю та, як наслідок, послаблювати вашу силу волі. Для станів тривоги, злості, депресії та самотності властива нижча варіабельність частоти серцевих скорочень та гірший самоконтроль[31]. Хронічний біль та хвороби також виснажують резерви сили волі душі й тіла[32]. На щастя, існує чимало способів змінити розум і тіло, щоб покращити самоконтроль. Практика медитації, про яку йшлося в попередньому розділі — один із найлегших та найефективніших способів зміцнити біологічний фундамент сили волі. Вона не лише тренує мозок, а й прискорює варіабельність частоти серцевих скорочень[33]. Інші способи подолання стресу та покращення стану здоров’я передбачають регулярні фізичні вправи, достатній сон, правильне харчування, відпочинок із друзями та родичами, релігійні чи духовні практики. Усе це збільшує резерви сили волі[34].

Експеримент із силою волі: вдихніть у себе самоконтроль

У цій книжці ви не знайдете миттєвих рішень, однак існує один спосіб швидко зміцнити силу волі: уповільніть дихання до чотирьох- шести подихів на хвилину. Це десять-п’ятнадцять секунд між подихами: повільніше, ніж ви дихаєте зазвичай, але зовсім не складно — лише трохи практики і терпіння. Уповільнення дихання активує префронтальну кору та підвищує варіабельність серцевих скорочень, що допомагає перемкнутися з режиму стресу в режим самоконтролю[35]. Після кількох хвилин такої практики ви відчуєте спокій, контроль та силу, щоб опиратися спокусам.[6]

Непогано було б спробувати уповільнити дихання, перш ніж дивитися на чизкейк. Почніть із підрахунку кількості подихів, які ви зазвичай робите за хвилину. Потім спробуйте уповільнити дихання, не затримуючи його (затримка дихання лише підсилить стрес). Більшості з нас легше уповільнювати видих, тому намагайтеся видихати повільно і глибоко: скрутіть губи трубочкою та уявіть, що ви видихаєте через тонку соломинку. Повний видих допоможе вам дихати повніше і глибше, не докладаючи для цього надмірних зусиль. Якщо вам не вдається зменшити кількість подихів на хвилину до чотирьох, не хвилюйтесь. Варіабельність частоти серцевих скорочень усе одно планомірно зростає, коли кількість подихів на хвилину менше дванадцяти.

Дослідники стверджують, що регулярне практикування цієї методики допоможе легше долати стрес та формувати резерв сили волі. Дослідження показало, що щоденна двадцятихвилинна практика уповільнення дихання підвищує варіабельність частоти серцевих скорочень, пригнічує імпульсивні бажання і зменшує депресію серед пацієнтів, які страждають від зловживання алкоголем чи наркотичними речовинами або від посттравматичного стресового розладу[36]. Програми для підвищення варіабельності частоти серцевих скорочень (за допомогою подібних дихальних методик) також покращують самоконтроль і знижують стрес у поліцейських, біржових маклерів та клієнт-менеджерів — представників трьох найстресовіших професій у всьому світі. Збільшити резерв сили волі вам допоможе лише одна-дві хвилини такої практики, тож ви можете робити це в будь-якій ситуації, що потребує активізації сили волі[37].

Терапія сили волі

Мій студент на ім’я Натан працював помічником лікаря в місцевій лікарні. Робота хороша, однак стресова, бо передбачала не тільки піклування про пацієнтів, а й адміністративні обов’язки. Він усвідомив, що практика уповільнення дихання допомагає йому мислити більш тверезо й ухвалювати правильні рішення у стресових ситуаціях. Ця методика виявилася для нього такою корисною, що він розповів про неї колегам, і вони також почали практикувати уповільнення дихання, готуючись до різних стресових ситуацій (на зразок розмови з родичами пацієнта або ж фізичного напруження після довгих змін і недосипання). Натан навіть почав рекомендувати цю практику пацієнтам як спосіб боротьби зі стресом чи підготовки до неприємної медичної процедури. У пацієнтів часто виникає відчуття, що вони зовсім перестали контролювати своє життя та все, що в ньому відбувається. Уповільнення дихання надавало їм відчуття контролю над свідомістю й тілом і допомагало віднайти сили, вкрай необхідні у скрутних ситуаціях.

Тренуйте розум і тіло

Існує чимало методик удосконалення фізіологічних аспектів самоконтролю, але цього тижня ми розглянемо дві найефективніші стратегії, які не потребують значних капіталовкладень і дають швидкий результат, а користь від них із часом лише зростає. Вони також допомагають боротися з низкою чинників, що негативно впливають на силу волі, зокрема депресією, тривожністю, хронічним болем, серцево-судинними захворюваннями та діабетом. Ці стратегії — корисна інвестиція для зміцнення сили волі без побічних ефектів.

Диво сили волі

Психолог Меґан Оутен та біолог Кен Ченґ щойно завершили своє перше дослідження нового методу поліпшення самоконтролю. Ці два дослідники з Університету Маккуорі в австралійському Сіднеї були вражені результатами. Оутен та Ченґ, звичайно, сподівалися, що вони будуть позитивні, однак ніхто й подумати не міг, яким приголомшливим може бути ефект від лікування. Піддослідними кроликами стали шість чоловіків та вісімнадцять жінок віком від вісімнадцяти до п’ятдесяти років. Після двох років лікування учасники експерименту демонстрували покращення уваги та здатність ігнорувати чинники, що відвертали увагу. В епоху, коли людина здатна концентрувати увагу максимум впродовж тридцяти секунд, це вже підстава, щоб відсвяткувати. Але було ще дещо. Піддослідні почали менше курити, вживати алкоголю та кофеїну, хоча такого завдання в них не було. Вони стали їсти менше фаст-фуду і перейшли на більш здорове харчування, менше дивитися телевізор та приділяти більше часу навчанню. Почали економити кошти, менше витрачаючи на імпульсивні покупки. Стали краще контролювати свої емоції. І навіть припинили відкладати справи на потім та менше запізнювалися на зустрічі.

Господи, що ж це за чудодійні ліки, і де мені дістати на них рецепт?

Терапія не передбачала ніяких медикаментів: диво сили волі полягало у фізичних вправах[38]. Учасники, жоден з яких до цього не займався спортом регулярно, отримали безкоштовний абонемент до тренажерного залу і повинні були його використати. У середньому піддослідні ходили до спортзалу лише раз на тиждень у перший місяць, але на другому місяці дослідження збільшили кількість тренувань до трьох разів на тиждень. Дослідники не просили їх змінювати своїх звичок, однак програма фізичних вправ, здається, сповнила їх новими силами та запалила іскру самоконтролю в усіх аспектах їхнього життя.

Виявилося, що ті самі «чудодійні ліки», винайдені науковцями, що досліджували самоконтроль, — це ніщо інше, як фізичні навантаження. Спорт насамперед дає негайний результат. П’ятнадцять хвилин на біговій доріжці пригнічують імпульсивні бажання: це стало очевидно, коли дослідники намагалися спокусити дієтиків шоколадкою, а курців — цигаркою. Результати фізичних вправ у довготерміновій перспективі вражають ще більше. Спорт не лише допомагає позбутися звичайного щоденного стресу; це ще й найпотужніший антидепресант, схожий на флуоксетин[39]. Фізичні вправи також зміцнюють біологічне підґрунтя самоконтролю, підвищуючи базову варіабельність частоти серцевих скорочень і тренуючи мозок[40]. Коли нейробіологи проаналізували зміни в мозку учасників, то помітили збільшення об’єму як сірої речовини — мозкових клітин, так і білої речовини — ізоляційного шару навколо мозкових клітин, що допомагає їм взаємодіяти швидко та результативно. Спортивні тренування, як і медитація, збільшують мозок швидше та інтенсивніше, до того ж найкращий результат — у префронтальній корі[41].

Перше запитання, що ставлять мої слухачі, почувши про це дослідження: «Як довго потрібно тренуватися?». Моя відповідь завжди однакова: «Як довго ви готові це робити?». Немає сенсу ставити собі мету, щоб скласти руки вже через тиждень. Водночас науковці також не одностайні щодо тривалості занять. Аналіз результатів десяти різних досліджень, здійснений у 2010 році, показав, що найліпше покращували настрій та знімали стрес саме короткі п’ятихвилинні фізичні вправи, а не виснажливі годинні тренування. Тож не біда, якщо ви п’ять хвилин просто прогуляєтеся своїм районом[42].

Ще одне питання, що цікавить усіх, — які вправи найефективніші? На це я теж маю відповідь: а які вправи ви справді готові виконувати? Тілу і мозку, схоже, все одно, тому чудово було б почати з того, до чого ви справді готові, — садівництва, прогулянок, танців, йоги, командних видів спорту, плавання, ігор з дітьми чи домашніми тваринами. Навіть прибирання та шопінг можна вважати фізичними вправами. Якщо ви абсолютно переконані, що спорт — це не ваше, рекомендую вам просто розширити список речей, які по-справжньому приносять вам задоволення, і щодо яких ви можете відповісти «ні» на такі запитання: 1. Коли ви це робите, ви сидите, нерухомо стоїте чи лежите? 2. Ви їсте під час цього фаст-фуд? Якщо ви дібрали заняття, що відповідає цим вимогам — вітаю! Ви з’ясували, яка вправа для тренування сили волі підходить особисто вам.[7] Усе, що виходить за межі вашого звичного сидячого способу життя, збільшить резерви сили волі.

Експеримент із силою волі: «екологічна» п’ятихвилинка, щоб підзарядити силу волі

Якщо ви хочете швиденько підзарядити силу волі, краще вийти на свіже повітря. Лише одна така «екологічна зарядка», як її називають вчені, допомагає зменшити стрес, покращити настрій, сконцентрувати увагу й підсилити самоконтроль. «Екологічна зарядка» — це будь-які фізичні вправи на свіжому повітрі, на лоні матінки-природи. А найприємніше те, що для цього достатньо кількох хвилин. Швидкі сплески енергії потужніше впливають на настрій, аніж тривалі тренування. Вам не потрібно пітніти чи виснажуватися. Вправи меншої інтенсивності, наприклад, прогулянки, мають сильніший негайний ефект, аніж дуже інтенсивні вправи. Пропоную вам кілька ідей для «екологічних п’ятихвилинок», щоб підзарядити свою силу волі:

• Вийдіть з офісу до найближчого парку.

• Поставте улюблену пісню на плеєрі і насолодіться прогулянкою чи влаштуйте собі невеличку пробіжку кварталом.

• Пограйте з собакою (і самі побігайте за м’ячиком).

• Попрацюйте на подвір’ї чи в садку.

• Просто подихайте свіжим повітрям і трохи розімніть м’язи.

• Побігайте чи пограйте з дітьми на подвір’ї.

Як призвичаїтися до фізичних вправ

Антоніо, сорокачотирирічний власник двох успішних італійських ресторанів, записався на мій курс за порадою лікаря. Він страждав від високого тиску й холестерину, а його талія збільшувалася щороку сантиметрів на три. Лікар попередив, що такими темпами йому загрожує серцевий напад просто біля тарілки з равіолі.

Неохоче, але Антоніо придбав бігову доріжку й установив її вдома, у кабінеті, проте користувався нею не дуже активно. Фізичні вправи здавалися йому марнуванням часу: це неприємно й нерезультативно, не кажучи вже про те, як дратували Антоніо чужі вказівки.

Однак Антоніо зацікавила ідея про те, що фізичні вправи можуть активізувати мозок і зміцнити силу волі. Він з азартом сприймав конкуренцію і не спинявся ні перед чим. Антоніо почав розглядати фізичні вправи як секретну зброю, яка завжди допомагала б йому перемагати. До того ж спорт підвищує варіабельність частоти серцевих скорочень — основний чинник прогнозування смертності серед людей із серцево-судинними хворобами.

Антоніо перетворив бігову доріжку на генератор сили волі, причепивши наліпку «Сила волі» на лічильнику калорій (він абсолютно не переймався, скільки саме калорій спалює: цей чолов’яга міг кинути цілу пачку масла на сковорідку без жодних докорів сумління). Антоніо спалював дедалі більше калорій — і показник «Сила волі» зростав, змушуючи чоловіка відчувати приплив сил. Щоб підзарядити силу волі й підготуватися до складних зустрічей і тривалого робочого дня, він почав щоранку тренуватися на біговій доріжці.

Генератор сили волі поліпшив стан здоров’я Антоніо, чого, власне, і прагнув його лікар. Та й чоловік отримав, що хотів: він почувався організованим і сповненим енергією впродовж усього дня. Антоніо очікував, що вправи забиратимуть багато енергії та часу, однак виявилося, що він одержує набагато більше, аніж втрачає.

Якщо постійно говорити собі, що ви занадто втомлені і не маєте часу на фізичні вправи, почніть сприймати це як щось, що відновлює, а не забирає ваші сили, енергію та силу волі.

Сон відновлює силу волі

Якщо вночі ви спите менше шести годин, існує велика йовірність, що ви взагалі не пам’ятаєте, що таке сила волі. Незначне, але хронічне недосипання підсилює стрес, позбавляючи здатності опиратися імпульсивним бажанням та спокусам. Також стає важче контролювати емоції, концентрувати увагу чи знаходити сили, щоб змусити себе виконувати складні, але необхідні завдання (на кожному моєму занятті були молоді батьки, які одразу ж погоджувалися із цим твердженням. Якщо ви страждаєте на хронічне недосипання, то вечорами жалкуватимете про те, що знову піддалися спокусі або не виконали якихось зобов’язань. Такий стан легко переходить у відчуття сорому та провини. Ми рідко замислюємося про те, що насправді не потрібно ставати кращою людиною. Треба просто краще висипатися[43].

Чому недосипання виснажує силу волі? По-перше, недостатній сон погіршує процес використання тілом та мозком основного джерела енергії — глюкози. Коли ви втомлені, клітинам важко абсорбувати глюкозу з крові. Через це вони недостатньо підживлені, а ви — виснажені. Тіло й мозок відчайдушно жадають енергії, а вам хочеться цукерок чи кофеїну. Але навіть підзаправившись солодощами і кавою, тіло й мозок не одержують потрібної енергії, бо не зможуть раціонально її використати. Це погані новини для самоконтролю — одного з найбільш енерговитратних завдань для мозку[44].

Найдужче від цієї енергетичної кризи страждає префронтальна кора — ділянка мозку, завжди голодна на енергію. Дослідники сну навіть дали цьому стану милу назву — «незначна префронтальна дисфункція». Недоспіть — і ви матимете всі шанси прокинутися в стані Фінеаса Ґейджа, схожому на тимчасове ураження мозку. Дослідження показали, що наслідки недосипання для мозку еквівалентні стану незначної інтоксикації, коли мало кому з нас вдається успішно себе контролювати.

Якщо префронтальна кора ушкоджена, вона втрачає контроль над іншими ділянками мозку. Зазвичай вона здатна заспокоїти систему аварійної сигналізації мозку, допомогти нам впоратися зі стресом та подолати імпульсні пориви. Та лише одна недоспана ніч порушує зв’язок між цими двома ділянками мозку. Системи аварійної сигналізації безконтрольно реагують на звичні побутові стресові ситуації. Тіло зациклюється у фізіологічному стані боротьби чи втечі, що супроводжується високим рівнем гормонів стресу та зниженням варіабельності частоти серцевих скорочень. Як результат — новий стрес та втрата самоконтролю[45].

Але є й добрі новини: цей процес оборотний. Після хорошого сну сканування мозку людини, що недосипала, більше не показувало ознак ураження префронтальної кори. По суті, її мозок не відрізнявся від мозку добре відпочилої людини. Дослідники різних видів залежності навіть почали проводити маніпуляції зі сном, використовуючи їх як експериментальне лікування зловживання алкоголем і наркотиками[46]. В одному дослідженні щоденна п’ятихвилинна медитація з контролем дихання допомагала залежним пацієнтам краще засинати. Це, а також одна додаткова година сну щоночі суттєво знижували ризик рецидиву в колишніх наркоманів. Хочете мати міцну силу волі — час готуватися до сну[47].

Експеримент із силою волі: хр-р-р-р...

Якщо ви постійно недосипаєте, існує багато способів підзарядити самоконтроль. Навіть якщо вам не вдається безперервно спати по вісім годин, невеличкі зміни можуть суттєво допомогти. Результати деяких досліджень демонструють, що хороший сон хоча б одну ніч відновлює функцію мозку до оптимального рівня. Тому якщо ви весь тиждень пізно лягали й прокидалися вдосвіта, відіспіться на вихідних. Це відновить вашу силу волі. Інші дослідники стверджують, достатній сон на початку тижня може накопичити резерв, щоб збалансувати недосипання ближче до вихідних[48]. А деякі дослідження свідчать, що найголовніше — скільки годин поспіль ви не спите. Тобто, трохи подрімавши, можна відновити увагу та самоконтроль, навіть якщо вчора ви недоспали. Спробуйте такі стратегії — висипатися на вихідних, на початку тижня чи просто трохи подрімати. Це допоможе вам позбутися наслідків недосипання[49].

Коли сон — це випробування сили волі

Одна з моїх слухачок на ім’я Ліза намагалася позбутися звички пізно лягати. Їй двадцять дев’ять, вона незаміжня, мешкає сама, а це означає, що ніхто не контролює її графіка. Щоранку вона прокидалася виснаженою й тягла своє втомлене тіло на роботу. Щоб протриматися до вечора, Ліза рятувалася дієтичною содовою та кофеїном, проте, на свій сором, іноді клювала носом під час нарад. До п’ятої години дня вона була вже геть втомлена і знервована. Ця не дуже приємна комбінація робила Лізу дратівливою, неуважною та жадібною до фаст-фуду. У перший тиждень занять вона заявила, що її мета — призвичаїтися лягати спати раніше.

Наступного тижня Ліза повідомила, що не досягла жодних успіхів. По обіді вона казала собі: «Сьогодні я точно ляжу спати раніше», — але до одинадцятої вечора від її рішучості не лишалося і сліду. Я попросила Лізу розповісти, чому саме вона засиджується допізна. Ліза перелічила тисячу й одну справу, що здавалися їй дуже важливими і які конче потрібно було зробити пізно вночі: пошукати щось в інтернеті, помити холодильник, перебрати купу листів і навіть переглянути рекламні ролики. Виявилося, що жодна з цих дрібниць не була такою вже й невідкладною, але вночі Лізі вони здавалися напрочуд важливими. Перед сном вона ніяк не могла вгамуватися та зупинитися. Що пізніше лягала, то втомленішою почувалася і ще менше була здатна взяти себе в руки й лягти раніше.

Якщо розглядати бажання виспатися як уміння сили волі «я не буду», все стає на свої місця. Змусити себе заснути не проблема, а от відірватися від занять, через які Ліза засиджувалася допізна, — справді складно. Дівчина встановила для себе правило вимикати комп’ютер і телебачення та не братися до нових справ після одинадцятої години вечора. Це правило — саме те, що треба, щоб відчути, як сильно вона втомилася, і дозволити собі влягтися до півночі. Сім годин сну щоночі дали Лізі зрозуміти, що рекламні ролики та інші нічні спокуси — не такі вже й нагальні справи. Через кілька тижнів у неї з’явилися сили поставити собі ще одну мету: припинити пити дієтичну содову та їсти фаст-фуд.

Якщо ви розумієте, що маєте змогу виспатись, але все одно засиджуєтеся допізна, проаналізуйте, які саме справи крадуть у вас години сну. Таке саме правило сили волі стосується будь-якого завдання, якого ви уникаєте чи відкладаєте: якщо немає бажання, замініть його звичкою.

Ціна надмірного самоконтролю

Інстинкт сили волі — річ дивовижна. Завдяки важкій праці мозку та взаємодії з тілом наші рішення мотивуються довгостроковими цілями, а не панічними настроями й потребою в миттєвому задоволенні бажань. Однак самоконтроль має свою ціну. Уся ця розумова діяльність — зосередження уваги, визначення мети й подолання стресу та імпульсивних бажань — потребують енергії, реальної фізичної енергії від вашого тіла, так само, як м’язи — для боротьби чи втечі в екстреній ситуації.

Усі знають, що сильний стрес шкодить здоров’ю. Хронічний стрес змушує тіло забирати енергію, призначену для досягнення довгострокових цілей (таких як травлення, розмноження, загоєння ран і боротьба з хворобами), та спрямовувати її на постійний потік нагальних стресових ситуацій. Саме так хронічний стрес може призвести до розвитку серцево-судинних захворювань, діабету, хронічного болю в спині, безпліддя, регулярних застуд і грипу[50]. Немає значення, що в побутових стресових ситуаціях вам, по суті, не потрібно боротися чи втікати. Допоки мозок розпізнає зовнішню загрозу, розум і тіло перебувають у стані підвищеної тривоги і діють імпульсивно.

Самоконтроль також потребує значних обсягів енергії, тому деякі науковці стверджують, що постійний самоконтроль, наче хронічне захворювання, може збільшити ваші шанси занедужати, адже імунна система виснажується. Тут ви почуєте це вперше: забагато сили волі також шкодить здоров’ю. Ви, мабуть, подумаєте: а навіщо ж уся та балаканина в першому розділі про те, яка важлива сила волі для здоров’я? Тепер ви стверджуєте, що, мовляв, через самоконтроль я можу захворіти? Усе можливо. Трохи стресу і самоконтролю вкрай необхідні для щасливого і продуктивного життя. Але, як і хронічний стрес, що шкодить здоров’ю, намагання повсякчас контролювати думки, емоції та поведінку — руйнівна стратегія. Це занадто важкий тягар для вашого організму.

Самоконтроль, так само, як і стресова реакція, розвинувся як ефективна стратегія реагування на певні чинники. Однак, як і стрес, хронічний та невпинний самоконтроль також може завдавати клопоту. Щоб відновити сили для самоконтролю, нам необхідний час, проте є й інші потреби в розумових та фізичних ресурсах. Щоб бути здоровим і щасливим, слід відмовитися від гонитви за досконалою силою волі. Навіть якщо ми покращимо самоконтроль, то будемо не здатні контролювати абсолютно все, про що думаємо, що відчуваємо, говоримо та робимо. Поле бою для сили волі потрібно обирати мудро[51].

Експеримент із силою волі: розслабтесь та відновіть резерви сили волі

Один із найкращих способів відновитися після стресу й зміцнити самоконтроль — розслабитися. Розслаблення, навіть на кілька хвилин, підвищує варіабельність частоти серцевих скорочень, активуючи парасимпатичну нервову систему та заспокоюючи симпатичну. Крім того, це переводить тіло у стан відновлення й одужання, зміцнюючи нервову систему і зменшуючи рівень гормону стресу. Дослідження показують, що нетривала релаксація щодня здатна зміцнити здоров’я і водночас збільшити резерв сили волі. Зокрема, регулярна релаксація покращувала фізіологічну реакцію на два потужні аспекти сили волі — показники ментальної концентрації та стійкості до болю (коли одну ногу занурювали у воду, температура якої 4°С, — будь ласка, не намагайтеся повторити це вдома). Спортсмени, які релаксують шляхом глибокого дихання й фізичного відпочинку, швидше відновлюються після виснажливих тренувань, знижуючи рівень гормону стресу та окислювального ушкодження організму[52].

Я не пропоную вам «відключитися» перед телевізором чи «розслабитися» за келихом вина та смачною вечерею. Релаксація, що справді зміцнює силу волі — це справжній фізичний та розумовий відпочинок, що, за словами Герберта Бенсона, кардіолога медичного факультету Гарварду, стимулює так звану реакцію фізіологічного розслаблення. Пульс та частота дихання вповільнюються, артеріальний тиск знижується, м’язи звільняються від накопиченого напруження. Мозок відпочиває від планів на майбутнє та аналізу минулого.

Щоб стимулювати таку реакцію розслаблення, ляжте на спину та підкладіть під коліна невисоку подушку (або ляжте так, як вам буде найзручніше). Заплющте очі й глибоко вдихніть кілька разів, відчуйте, як розширюється та звужується грудна клітка. Якщо ви відчуваєте напруження в якомусь м’язі, спробуйте спеціально напружити та розслабити його. Наприклад, якщо ви помічаєте, що ваші пальці та руки напружені, стисніть руки в кулаки, а потім розкрийте долоні. Якщо напруження відчувається в лобній ділянці або в щелепах, насупте лоба та примружте очі, широко відкрийте рота, а потім повністю розслабте обличчя[53].

Залишайтесь у такому положенні п’ять-десять хвилин, насолоджуючись тим, що вам не потрібно нічого робити — лише дихати. Якщо ви непокоїтеся, що можете заснути, встановіть будильник.

Практикуйте це щодня, особливо коли переживаєте сильний стрес чи відчуваєте, що вам страшенно бракує сили волі. Розслаблення допомагає тілу усунути фізіологічні наслідки хронічного стресу чи героїчного самоконтролю.

Нація стресу

Ми часто починаємо дискутувати на тему сили волі, намагаючись з’ясувати, що ж це таке: риса характеру, чеснота, щось, що людина або має, або ж ні. А може, це взагалі якась груба сила, яку ми застосовуємо у складних ситуаціях. Проте наука намалювала нам геть іншу картину сили волі. Це здатність, що розвивається, інстинкт, який має кожен із нас, — ретельне калібрування всіх розумових та фізичних процесів. Проте коли людина перебуває в стані стресу чи депресії, тіло й розум можуть відмовлятися співпрацювати. Силу волі легко підриває недосипання, погане харчування, сидячий спосіб життя та низка інших чинників, що висмоктують вашу енергію або ж тримають мозок і тіло в стані хронічного стресу. Для кожного лікаря, дієтолога чи критика, переконаного, що сила волі — це лише процес ухвалення рішення, результати цього дослідження стануть певною несподіванкою. Так, розум — це, звісно, важливо, але й потреби тіла також слід брати до уваги.

Наука доводить нам критично важливий факт: стрес — це ворог сили волі. Ми часто віримо, що навантаження — це єдиний шлях досягти чогось, і навіть шукаємо способи збільшити стрес — наприклад, відкладаємо справу на останній момент. Критикуємо себе за лінощі чи нестриманість, щоб мотивувати себе, або ж використовуємо стрес, щоб стимулювати інших, — рвемо жили на роботі та здуваємося, наче повітряна кулька, вдома. Якщо не дивитися в майбутнє, такі методи нібито здаються дієвими, проте в довгостроковій перспективі ніщо не виснажує силу волі так швидко, як стрес. Біологічні характеристики стресу і самоконтролю просто несумісні. Реакція боротьби чи втечі та реакція зупинки і складання плану полягають у здатності управляти енергією, однак вони перерозподіляють енергію й увагу по-різному. Реакція боротьби чи втечі сповнює тіло енергією для інстинктивних дій, крадучи її з ділянок мозку, відповідальних за ухвалення мудрих рішень. Реакція зупинки та складання плану спрямовує цю енергію в мозок — і не куди-небудь, а конкретно до центру самоконтролю, у префронтальну кору. Стрес змушує вас сконцентруватися на негайних, короткострокових цілях і результатах, проте самоконтроль змушує поглянути на ситуацію ширше. Навчитися краще контролювати стрес — це одне з найважливіших умінь для зміцнення сили волі.

Останнім часом авторитетні експерти дедалі частіше заявляють, що американці втратили колективну силу волі. Якщо вони мають рацію, то стосується це не так втрати споконвічних американських цінностей, як стверджують знавці, як підвищення рівнів стресу та страху в сучасному суспільстві. Національне опитування, яке в 2010 році провела Американська асоціація психологів, показало, що 75 % населення Сполучених Штатів зазнає сильного стресу[54]. І це не дивно, якщо взяти до уваги події останнього десятиліття — від терористичних актів та епідемій грипу до екологічних катастроф, стихійних лих, високого рівня безробіття й економічної кризи. Ці національні чинники стресу суттєво впливають на наш фізіологічний стан і самоконтроль. Дослідники з медичного факультету Єльського університету виявили, що впродовж тижня після подій 11 вересня 2001 року варіабельність частоти серцевих скорочень серед пацієнтів суттєво знизилася[55]. Нація була приголомшена, тому зростання рівня пияцтва, куріння та вживання наркотиків упродовж наступних місяців після терористичних атак нікого не здивувало[56]. Ті самі тенденції спостерігалися на піку економічної кризи 2008 та 2009 років[57]. Американці почали частіше споживати фаст-фуд, заїдаючи ним стрес, а курці — більше курити і вже навіть не намагалися кинути.

Сплять американці також дедалі менше. Дослідження, проведене в 2008 році Американським національним фондом з проблем сну, продемонструвало, що дорослі американці сплять у середньому на дві години менше порівняно з показниками 1960 року. Хронічне недосипання спричиняє епідемію недостатнього самоконтролю й уваги. Деякі експерти вважають, що зниження середнього показника тривалості сну — це також одна з причин суттєвого зростання рівня ожиріння в той самий період часу[58]. Показники ожиріння набагато вищі серед тих, хто спить менше шести годин, частково тому, що недосип впливає на використання енергії мозком і тілом. Дослідники також з’ясували, що недостатній сон створює імпульсний контроль та спричиняє проблеми з увагою, дуже схожі на синдром дефіциту уваги та гіперактивності[59]. Очевидно, що один із чинників, що впливає на суттєве зростання частоти діагностування цього розладу, — режим сну дітей, що зазвичай такий самий, як і в їхніх батьків, хоч дітям і потрібно спати більше[60].

Якщо ми справді серйозно налаштовані на розв’язання складних проблем, нам потрібно уважніше поставитися до таких аспектів, як контроль стресу та піклування про своє здоров’я. Втома та постійний стрес не обіцяють нічого хорошого, американці — нація втомлених людей у стані стресу. Погані звички — від переїдання до недосипання — свідчать не лише про недостатній самоконтроль. Виснажуючи свої енергетичні ресурси і створюючи ще більший стрес, ми самі позбавляємо себе здатності до самоконтролю.

Під мікроскопом: стрес і самоконтроль

Випробуйте цього тижня теорію про те, що стрес — фізичний чи психологічний — це ворог самоконтролю. Як саме хвилювання чи перевтома впливають на ваші рішення? Чи виснажує відчуття голоду або втоми резерви сили волі? А як щодо фізичного болю та хвороб? Чи таких емоцій, як злість, самотність, сум? Проаналізуйте ситуації, коли впродовж дня або тижня у вас виникає стрес. А потім спробуйте зауважити, що відбувається із самоконтролем. Чи відчуваєте ви імпульсивні бажання? Дратуєтеся? Відкладаєте на потім свої справи?

Заключне слово

Коли проблеми із силою волі виявляються вповні, нам хочеться виправдати все особливостями свого характеру: слабкістю, лінощами, безвідповідальністю. Але здебільшого мозок і тіло просто перебувають у стані, коли недостатньо себе контролюють. Коли ми зазнаємо хронічного стресу, проблеми із силою волі розв’язує саме наша імпульсивна особистість. Щоб перемогти в цій боротьбі, потрібно віднайти той стан мозку й тіла, що спрямовує енергію на самоконтроль, а не на самозахист. А для цього ми маємо робити все, щоб вийти зі стресового стану і забезпечити себе достатньою кількістю енергії — лише тоді до роботи береться наше «Над-Я», а не імпульсивне «Воно».

Стислий огляд розділу

Ідея: як і стрес, сила волі — це біологічний інстинкт, призначення якого — захищати нас від самих себе.

Під мікроскопом

• У чому полягає загроза? Який внутрішній імпульсивний порив ви маєте стримати, щоб розв’язати проблему із силою волі?

• Стрес і самоконтроль. Зверніть увагу на те, в яких ситуаціях упродовж дня чи тижня ви переживаєте стрес, та поспостерігайте, що відбувається із вашим самоконтролем. Чи виникають у вас імпульсивні бажання? Чи втрачаєте ви над собою владу? Чи відкладаєте виконання справ?

Експерименти із силою волі

• Вдихніть у себе самоконтроль. Уповільніть дихання до чотирьох- шести подихів на хвилину, щоб перейти у фізіологічний стан самоконтролю.

• Екологічна п’ятихвилинка для підживлення сили волі. Вийдіть на свіже повітря: навіть коротка прогулянка зменшує стрес, поліпшує настрій та підвищує мотивацію.

• Час поспати. Позбудьтеся ефектів недосипання, трохи подрімавши або виспавшись хоча б одну ніч на тиждень.

• Розслабтесь, щоб відновити резерв сили волі. Ляжте, глибоко вдихніть та дозвольте реакції фізіологічного розслаблення допомогти вам відновитися після постійної необхідності контролювати себе та щоденного стресу.

Розділ 3. Занадто втомлений, щоб опиратися: чому самоконтроль схожий на м’яз

В американських кампусах скрізь можна побачити ту саму картину: виснажені студенти сновигають між бібліотечними полицями або сидять за ноутбуками. Наче зомбі, вони блукають у пошуках кофеїну та цукру. Спортзали порожні, ліжка не розстелені. У Стенфорді семиденний період підсумкових іспитів наприкінці кожної чверті називають «мертвим тижнем». Студенти набивають голови фактами й формулами, не сплять усю ніч та невпинно гризуть граніт науки, щоб надолужити тижні, змарновані на вечірки й розваги. Дослідження, однак, демонструють, що ці героїчні зусилля обходяться недешево (і не лише через нічний тариф на доставку піци та дорогі напої з кофеїном). У періоди підсумкових іспитів студенти втрачають здатність контролювати все, крім процесу навчання[61]. Вони курять та хрумкотять смаженою картоплею. Страждають від емоційних сплесків і часто потрапляють в аварії. Вони навіть не миються, не голяться і забувають перевдягтися. Та вони навіть зуби не чистять!

А тепер приготуйтесь дізнатися один украй важливий (хоч і досить неприємний) результат дослідження самоконтролю: люди, які постійно напружують силу волі, здатні повністю її вичерпати. Курці, які цілу добу не палять, швидше за все, почнуть об’їдатися морозивом[62]. Результати випробування витривалості свідчать, що любителі алкоголю, які не дозволяють собі випити улюблений коктейль, стають фізично слабшими[63]. Найбільше непокоїть, мабуть, те, що люди, які сидять на дієті, здатні зрадити свою другу половинку[64]. Сила волі має свої межі. Вичерпавши її резерви, ви стаєте цілковито беззахисними перед спокусою — або ж принаймні слабшими.

Це відкриття дуже важливе для випробування вашої сили волі. Сучасне життя постійно вимагає від нас самоконтролю, і це виснажує силу волі. Дослідники встановили, що рівень самоконтролю найвищий вранці та стабільно знижується до вечора. У той час, коли ви маєте зробити щось справді для вас важливе (наприклад, піти до тренажерного залу після роботи, почати великий проект, не нервуватися, якщо ваші діти розмалювали шпалери, або не дістати із шафи сховану на чорний день пачку цигарок), сила волі вже вичерпана. І коли ви намагаєтеся одночасно контролювати чи змінювати забагато речей, то можете повністю себе виснажити. Такі невдачі ніяк не стосуються ваших особистих чеснот. Це просто природа сили волі[65].

М’язова модель самоконтролю

Першим науковцем, який системно дослідив та випробував межі сили волі, був Рой Баумайстер, психолог з Університету штату Флорида. Тривалий час він успішно вивчав цікаві феномени: чому спортивні команди часто програють під час матчів на домашньому полі, або чому злочинців, які мають привабливу зовнішність, судді виправдовують частіше.[8] Його роботи навіть торкалися сатанинських ритуалів, сексуального мазохізму та викрадення людей НЛО — тем, що лякають більшість дослідників. Однак найдивніші результати його досліджень стосуються не так окультизму, як звичайних людських слабкостей. В останні п’ятнадцять років Баумайстер досліджував силу волі людей у лабораторних умовах — піддослідні мали відмовитися від солодощів, боротися з чинниками, що відвертають увагу, стримувати гнів і тримати руки в крижаній воді. Із кожним новим дослідженням самоконтроль поступово знижувався, і це не залежало від завдання. Постійна сконцентрованість із часом не тільки погіршувала саму увагу, а й призводила до фізичного виснаження. Безперервний контроль емоцій не лише спричиняв емоційні спалахи, а й викликав нестримне бажання купувати непотрібні речі. Постійне відмовляння собі в солодощах стимулювало жагу до шоколаду і водночас змушувало людей відкладати важливі справи. Було схоже на те, що кожен вольовий акт черпав сили з того самого джерела, і з кожним успішним актом самоконтролю піддослідні слабшали.

Ці спостереження привели Баумайстера до цікавої гіпотези: самоконтроль схожий на м’яз. Він втомлюється, якщо його використовують. Якщо не давати м’язам відпочити, можна повністю виснажитися, наче спортсмен після тренування, — до цілковитої знемоги. З моменту появи цієї ранньої гіпотези десятки досліджень у лабораторії Баумайстера й інших дослідників лише підтверджували, що сила волі — це ресурс обмежений. Емоції, витрати чи харчування контролюються з одного джерела сили. Кожен акт сили волі виснажує її, тому самоконтроль може призвести до втрати контролю. Якщо ви забороните собі пліткувати на роботі, то потім можете не встояти перед калорійним десертом у кав’ярні. А якщо відмовитеся від спокусливого тістечка, вам може бути важче сконцентруватися за робочим столом. Дорогою додому якийсь ідіот із сусідньої смуги ледь у вас не в’їхав, бо не міг відірватися від телефона? Будьте готові, що вже за мить горлатимете з вікна свого автомобіля на того роззявкуватого бовдура.

Ми навіть не підозрюємо, що деякі наші щоденні справи також потребують сили волі, цього обмеженого джерела енергії, — і, відповідно, виснажують його. Наприклад, коли ми намагаємося справити враження на побаченні чи пристосуватися до корпоративної культури, яка суперечить нашим цінностям. Коли сидимо за кермом у годину пік або куняємо на чергових нудних зборах. Ми використовуємо силу волі постійно, коли мусимо боротися з імпульсивними бажаннями, фільтрувати чинники, що відвертають увагу, розставляти пріоритети чи змушувати себе виконувати щось складне. Ба більше, навіть коли ухвалюємо досить тривіальні рішення — наприклад, який пральний порошок обрати з-поміж тих двадцяти, що стоять на полиці магазину[66]. Щоразу, коли тіло та мозок повинні зупинитися і скласти план, метафоричний м’яз самоконтролю напружується.

М’язова модель дарує надію і водночас розчаровує. Приємно знати, що не всі наші невдачі пов’язані з особистими вадами: іноді вони свідчать про те, як тяжко ми працюємо. І хоча нас тішить факт, що ніхто не досконалий, це дослідження також розкриває серйозніші проблеми. Виходить, якщо сила волі обмежена, то у віддаленій перспективі ми приречені на провал? І, з огляду на те, що сучасне суспільство вимагає від нас майже безперервного самоконтролю, на нас неминуче чекає доля нації безвольних зомбі, які блукають світом у пошуках задоволення своїх імпульсивних потреб?[67]

На щастя, існують способи уникнути виснаження сили волі й зміцнити самоконтроль. М’язова модель дає змогу не лише зрозуміти причини невдачі, а й посилити самоконтроль. Спочатку ми розглянемо, чому сила волі виснажується. А потім повчимося у витривалих спортсменів, які регулярно виснажують себе тренуваннями, та вивчимо стратегії вдосконалення самоконтролю.

Під мікроскопом: сплески та спади сили волі

М’язова модель сили волі передбачає, що самоконтроль виснажується впродовж дня. На цьому тижні спробуйте зрозуміти, в які години сила волі найміцніша, а коли ви найдужче схильні потурати своїм бажанням. Ви прокидаєтеся сповнені сил, а до вечора поступово виснажуєтеся? Або ж почуваєтеся бадьоро та енергійно в обід чи ввечері? Ці знання ви можете використати, щоб скласти ефективний розклад дня та уникнути спокус у періоди, коли ви найбільше схильні їм піддатися.

Майбутній підприємець визначає пріоритети

Сьюзанн прокидалася о пів на шосту ранку і насамперед перевіряла за сніданком свою робочу поштову скриньку. Добрячі сорок п’ять хвилин за кавою вона відповідала на запитання та визначала найпріоритетніші завдання на новий робочий день. Після цього жінка проводила годину за кермом і розпочинала свій десятигодинний робочий день менеджера з обслуговування ключових клієнтів у великій транспортній компанії. Робота в Сьюзанн була складна: розв’язувати конфлікти, залагоджувати непорозуміння, вгамовувати емоції. До шостої вечора вона вже була виснажена, але дуже часто мусила затримуватися на роботі або йти на вечерю чи келих вина з колегами. Сьюзанн хотіла створити власну консалтингову компанію та готувалася до цього фінансово і професійно. Але вечорами вона здебільшого була занадто втомлена, щоб працювати над бізнес-планом, тому в неї з’явився страх довічно застрягнути на цій роботі.

Коли Сьюзанн проаналізувала, на які потреби витрачає силу волі, стало зрозуміло, що робота забирає всі сто відсотків, — починаючи з ранкових е-мейлів та закінчуючи тривалою поїздкою додому в нескінченних заторах. Давня звичка переглядати пошту за ранковою кавою залишилася в Сьюзанн ще з тих часів, коли вона тільки влаштувалася на роботу і прагнула перевершити покладені на неї сподівання. Тепер же не було жодних причин, чому ці листи не могли зачекати до восьмої години ранку. Сьюзанн вирішила, що єдиний час, коли в неї достатньо енергії і який вона може присвятити досягненню своїх цілей, — перед початком робочого дня. У неї з’явилася нова звичка: за ранковою кавою вона стала працювати над власним бізнес-проектом замість того, щоб дбати про чиїсь інтереси.

Для Сьюзанн цей крок став дуже важливим, адже вона спрямувала силу волі на досягнення своєї мети. Також вона продемонструвала важливе правило сили волі:

якщо вам ніяк не вдається знайти час та енергію для власного «я буду», заплануйте ці справи на той період, коли сил у вас найбільше.

Чому самоконтроль обмежений?

Звичайно, в нашому організмі відсутній справжній м’яз самоконтролю, який не дозволяв би нашим рукам тягнутися до солодощів чи гаманця. Однак у мозку все-таки є дещо на нього схоже. І хоча мозок — це орган, а не м’яз, він також стомлюється від постійних актів самоконтролю. Нейробіологи дійшли висновку, що після кожного використання сили волі система самоконтролю мозку стає менш активною. Наче стомлені ноги марафонця, наш мозок також знесилюється від безперервного напруження.

Молодий психолог Меттью Ґелліот, колега Роя Баумайстера, спробував проаналізувати, чи пов’язана мозкова втома з енергією. Самоконтроль — це енергозатратне завдання для мозку, а наші внутрішні джерела енергії обмежені: зрештою, в нас немає ніякої внутрішньовенної крапельниці, що постачала б цукор до префронтальної кори. Ґелліот замислився: можливо, виснаження сили волі — це лише результат нестачі в мозку енергії?

Щоб відповісти на це питання, науковець вирішив дослідити, чи може додаткова енергія, яку дає цукор, відновити виснажену силу волі. Він запросив піддослідних до лабораторії, щоб вони виконали низку завдань, пов’язаних із самоконтролем, — від ігнорування чинників, що відвертали увагу, до контролю емоцій. Перед виконанням кожного завдання та після його завершення в учасників вимірювали рівень цукру в крові. Що сильніше знижувався рівень цукру після виконання одного завдання, то гірше піддослідний виконував наступне. Здавалося, що самоконтроль висмоктував з тіла енергію, і її втрата послаблювала самоконтроль.

Ґелліот дав виснаженим учасникам по склянці лимонаду: половині з них — із цукром, а решті — напій-плацебо зі штучним підсолоджувачем, що не дає організму корисної енергії. Дивовижно, але підвищення рівня цукру в крові відновлювало силу волі. Учасники, які випили лимонад із цукром, покращили самоконтроль, тоді як після напою-плацебо самоконтроль лише погіршувався[68].

Виявилося, що низький рівень цукру в крові пояснює наші невдачі — від небажання виконувати складне завдання до нервового зриву. Ґелліот (нині професор в Університеті Зірве в Туреччині) встановив, що низький рівень цукру також зумовлює стереотипне мислення та небажання жертвувати кошти на благодійність чи допомагати незнайомцеві. Низькі запаси енергії пробуджують наші найгірші риси. Підвищення рівня цукру повертає людині її чесноти — цілеспрямованість і терплячість, розважливість та щедрість[69].

Як ви вже, мабуть, здогадалися, результати цього дослідження мої слухачі сприйняли з неймовірним захватом. Наслідки цього відкриття неочікувані й водночас приємні. Цукор — наш новий друг. Шоколадний батончик чи кола допомагають розвинути самоконтроль (або принаймні відновити його). Моїм слухачам припало до вподоби це дослідження, і вони з радістю випробовують цю гіпотезу на собі. Один із моїх студентів постійно носив із собою пакетик жувальних цукерок. Інший завжди тримав у кишені м’ятні пастилки, що містять справжній цукор, та жував їх під час тривалих зустрічей, щоб протриматися довше за своїх колег. Я аплодувала ентузіазму цих ласунів та їхньому вмінню втілити теорію в практику. Зізнаюся, я й сама роками носила цукерки на кожну вступну лекцію із психології, сподіваючись привернути увагу студентів та відірвати їх від фейсбуку.[9]

Якщо цукор — це справді таємна зброя сили волі, тоді я не сумніваюся, що напишу бестселер і матиму купу спонсорів. Але поки ми зі слухачами проводили власні експерименти, намагаючись поповнити ресурси сили волі, у деяких науковців, зокрема й Ґелліота, почали виникати доречні запитання. Скільки саме енергії споживається під час актів розумового самоконтролю? І чи насправді потрібно багато цукру, щоб відновити цю енергію? Роберт Курцбан, психолог із Пенсильванського університету, стверджує, що фактичний обсяг енергії, необхідний мозку для здійснення самоконтролю, становить менше половини одного драже «Тік-Так» на хвилину[70]. Це, очевидно, більше, ніж використовує мозок для виконання інших розумових завдань, але набагато менше, ніж потрібно тілу під час фізичних навантажень. Тож якщо у вашому організмі достатньо ресурсів, щоб прогулятися кварталом і не знепритомніти, абсолютні потреби в самоконтролі не здатні висмоктати з вас усі запаси енергії — і вам вже точно не треба пити солодкий висококалорійний напій, щоб їх відновити. Тоді чому ж підвищене споживання мозком енергії, коли ви контролюєте себе, так швидко виснажує запаси сили волі?

Енергетична криза

Щоб відповісти на це запитання, згадаймо економічну кризу 2009 року, що зачепила американські банки. Після фінансового краху в 2008 році банки отримали від держави кошти, які мали допомогти покрити фінансові зобов’язання, щоб швидко відновити кредитування. Однак банки почали відмовляти в позиках малим підприємствам та фізичним особам. Вони не були впевнені, чи повернуться ці позики, а тому просто нагромаджували свої ресурси. От жмикрути!

Виявляється, людський мозок також іноді може бути скнарою. У кожен конкретний момент часу він має зовсім невеликий запас енергії. Мозок може заощадити певні запаси енергії в клітинах, проте здебільшого залежить від безперервного потоку глюкози в системі кровообігу. Особливі мозкові клітини, що розпізнають глюкозу, постійно пильнують за доступністю енергії. Коли мозок помічає, що рівень доступної енергії знизився, то починає трохи нервувати[71]. А що як енергія зовсім скінчиться? Наче банк, мозок може вирішити припинити витрачати й почати нагромаджувати доступні ресурси. Він скоротить бюджет, не бажаючи використовувати весь запас енергії. І що ж він обмежить насамперед? Самоконтроль — одне з найбільш енергозатратних завдань у мозку. Щоб зберегти енергію, мозок може досить неохоче розлучатися з розумовими ресурсами, необхідними для того, щоб ви опиралися спокусам, концентрували увагу чи контролювали емоції[72].

Дослідники з Університету Південної Дакоти — біхевіоральний економіст К. Т. Ванґ та психолог Роберт Дворак — запропонували модель «енергетичного бюджету» самоконтролю. Вони стверджують, що для мозку енергія — це своєрідні кошти. Він витрачатиме енергію, коли ресурсів багато, і зберігатиме її, коли ресурси вичерпуються. Щоб підтвердити цю ідею, вчені запросили шістдесят п’ять осіб віком від дев’ятнадцяти до п’ятдесяти одного року пройти лабораторне випробування сили волі. Учасники могли обрати одну з винагород — 120 доларів завтра або 450 доларів через місяць. Одна з винагород завжди була меншою, але учасники могли отримати її швидше. Психологи вважають це класичним тестом на самоконтроль, адже в ньому протиставлене негайне задоволення потреб та сприятливіші наслідки в довгостроковій перспективі. По завершенні дослідження учасники мали змогу виграти одну з обраних нагород. Це мотивувало піддослідних ухвалювати реальні рішення, зважаючи на те, що вони насправді хотіли виграти.

Перш ніж учасники робили свій вибір, дослідники вимірювали рівень цукру в них у крові: це допомагало визначити базовий статус доступних «ресурсів» для самоконтролю. Після першого циклу ухвалення рішень учасникам давали або звичайну содову з цукром (для підвищення рівня цукру) або некалорійну дієтичну содову. Потім дослідники знову вимірювали рівень цукру та просили учасників ухвалити ще низку рішень. В учасників, які випили звичайну содову, рівень цукру в крові різко підвищувався. Також вони частіше ухвалювали рішення на користь більшої, але відтермінованої винагороди. Натомість у піддослідних, які випили дієтичну содову, рівень цукру в крові знижувався.[10] Ці учасники частіше обирали негайне задоволення потреб — меншу, але швидшу винагороду. Важливо, що їхні рішення були зумовлені не абсолютним рівнем цукру в крові, а напрямком змін. Мозок запитував у себе: «Доступний обсяг енергії збільшується чи зменшується?». І лише після цього робив стратегічний вибір — витратити чи зберегти цю енергію[73].

Зголоднів? Перекуси

Коли запас енергії вичерпується, в мозку може з’явитися додаткова мотивація, що пояснює небажання здійснювати самоконтроль. Людський мозок розвивався в зовсім іншому середовищі, не схожому на сучасне — в умовах, де продовольчі ресурси були не такі доступні, як нині (пам’ятаєте нашу подорож до Східної Африки, коли кістки антилопи здавалися неабиякою поживою?). Дворак та Ванґ стверджують, що мозок сучасної людини, очевидно, все ще використовує рівень цукру в крові як показник бідності чи багатства навколишнього середовища. Кущі рясніють ягодами чи зовсім голі? Вечеря сама падає до наших ніг чи ми змушені ганятися за нею по всіх усюдах? Їжі достатньо для всіх чи потрібно змагатися зі швидшими і вправнішими мисливцями та збирачами?

Ще тоді, коли людський мозок тільки формувався, зниження рівня цукру в крові було пов’язане не так із роботою спраглої до енергії префронтальної кори, що намагається встояти перед печивом, як із тим, чи була їжа взагалі. Якщо ви якийсь час не їли, рівень цукру в крові знижується. Для мозку, що постійно відстежує кількість енергії, рівень цукру в крові був чудовим показником вірогідності вашої голодної смерті в найближчому майбутньому, якщо ви негайно не знайдете чим підживитися.

Здатність мозку підштовхувати вас до негайного задоволення потреб, якщо ресурсів обмаль, і до довготермінових «інвестицій», коли ресурсів удосталь — справжня знахідка у світі, де харчові запаси такі непередбачувані. Особини, що недостатньо прислухалися до свого голоду, чи були занадто м’які, щоб боротися за свою частку, зазвичай знаходили лише гладенько обгризені кісточки. У часи нестачі харчів давні люди, що керувалися своїм апетитом та спонтанними бажаннями, мали більше шансів на виживання. Лише той, хто ладен піти на найбільший ризик, — досліджувати нові землі, куштувати нову їжу, змінити партнера — має найвищі шанси вижити (або принаймні забезпечити збереження своїх генів). У сучасному світі втрата контролю може бути лише пережитком давнього інстинкту мозку — стратегічного ризику. Щоб запобігти голодній смерті, мозок починає ризикувати й ухвалювати імпульсивні рішення. І справді, результати досліджень показують, що сучасні люди готові ризикнути лише тоді, коли голодні. Наприклад, голодна людина робить ризикованіші капіталовкладення і навіть готова «урізноманітнити свої репродуктивні стратегії» (саме так еволюційні психологи називають зраду)[74].

На жаль, у сучасному західному суспільстві цей інстинкт більше себе не виправдовує. Зміни рівнів цукру в крові рідко попереджають про вірогідність голодної смерті чи потребу негайно передати гени, якщо ви раптом не переживете зими. Але коли рівень цукру в крові падає, мозок все ще ухвалюватиме короткострокові й імпульсивні рішення. Він прагнутиме отримати більше енергії, і його не цікавитимуть виважені рішення, що відповідають вашим довгостроковим цілям. Це означає, що перед обідом біржові брокери можуть укласти безглузді угоди, дієтики частіше «інвестуватимуть» гроші в лотерейні квитки, а політик, який ще не встиг поснідати, може накинути оком на молоду практикантку.

Експеримент із силою волі: дієта для сили волі

Так, справді, доза цукру може ненадовго стимулювати вашу силу волі для ухвалення швидкого рішення в екстреній ситуації. Однак у довгостроковій перспективі споживання цукру — не найкраща стратегія для зміцнення самоконтролю. Коли людина переживає стрес, організм, щоб «заспокоїтися», особливо сильно потребує смаженого, жирного й солодкого. Проте, якщо ви підете в нього на повідку, це призведе до цілковитої втрати самоконтролю. У перспективі різкі коливання цукру можуть негативно позначитися на здатності мозку й тіла використовувати цукор, а це означає, що наслідком може стати високий рівень цукру і брак енергії водночас (що і трапляється з мільйонами американців, які страждають на діабет другого типу[11]). Є кращий план: переконатися, що тіло отримало достатньо їжі, яка забезпечує енергією, якої вистачає надовго. Більшість психологів та дієтологів рекомендує низькоглікемічну дієту, що допоможе вам пітримувати стабільний рівень цукру. Низькоглікемічні продукти — це нежирні білки, горіхи, боби, крупи і зернові з високим вмістом клітковини, а також більшість фруктів та овочів. По суті, це натуральна їжа, що зазнала мінімальної обробки, та не містить тонн додаткового цукру, жиру та хімії. Щоб перейти на таке харчування, потрібен самоконтроль, але навіть невеликі кроки в цьому напрямку повернуть із надлишком усю ту силу волі, яку ви на них витрачаєте (спробуйте, скажімо, впродовж робочого тижня снідати здоровою їжею чи тамувати голод горіхами замість шоколадного батончика)[75].

Тренування м’язу сили волі

Будь-який м’яз можна зміцнити тренуваннями: біцепси — вправляючись зі штангою, а великі пальці — набираючи текстові повідомлення. Якщо самоконтроль — це м’яз (навіть у переносному розумінні), його теж можна натренувати. Як і ваш організм під час фізичних навантажень, м’яз самоконтролю може втомлюватися, але з часом тренування має його зміцнити.

Дослідники випробували цю ідею за допомогою режимів тренування сили волі. Я не маю на увазі військовий табір чи жорстку лимонадну дієту. Усе набагато простіше: м’яз самоконтролю тренується, якщо почати контролювати щось, що ми контролювати не звикли. Наприклад, одна з програм тренування сили волі передбачала, щоб учасники встановили собі певні терміни і намагалися їх дотримуватися. Можна взяти будь-яку справу, яку ви постійно відкладаєте на потім: скажімо, поскладати речі в шафі. Терміни можна встановити такі: тиждень 1 — відчинити дверцята і подивитися на безлад; тиждень 2 — розвісити одяг на плічка; тиждень 3 — викинути все, що носила ще ваша бабуся; тиждень 4 — відшукати всіх скелетів у найтемніших закуточках шафи; тиждень 5 — словом, ви зрозуміли ідею. Встановивши такий графік на наступні два місяці, учасники на лише навели лад у своїх шафах і завершили розпочаті проекти, а й почали краще харчуватися, більше займатися спортом, менше курити, пити спиртного й кави. Учасники ніби й справді зміцнили м’яз само- контролю[76].

В інших дослідженнях було встановлено, що навіть незначні акти самоконтролю — тримати спину рівно, стискати в долоні еспандер до знемоги, їсти менше цукерок чи контролювати витрати — можуть зміцнити силу волі. І хоча всі ці невеличкі вправи для розвитку самоконтролю можуть здаватися вам непослідовними, вони розвивають силу волі для виконання завдань, які для нас особливо важливі, зокрема зосередження уваги на роботі, піклування про здоров’я, протистояння спокусам та кращий контроль емоцій. Група психологів із Північно-Західного університету в одному дослідженні навіть з’ясувала, що два тижні тренування сили волі можуть зменшити прояви домашнього насилля.[12] Сорок осіб (усі мали пару, вік — від вісімнадцяти до сорока п’яти років) випадковим чином розподілили на три групи. Учасників першої групи попросили їсти, чистити зуби та відчиняти двері недомінантною рукою. Учасникам другої групи заборонили лаятися та відповідати «так» замість «еге ж». Учасники третьої групи не отримали жодних особливих інструкцій. Через два тижні піддослідні з обох груп самоконтролю почали рідше застосовувати фізичну агресію в типових ситуаціях, які раніше дратувала їх, — таких як ревнощі чи вияви неповаги з боку партнера. У третій групі не відбулося жодних змін[77]. Навіть якщо вам не притаманно застосовувати фізичну агресію, всі ми знаємо, як це — втратити голову та зопалу накоїти дурниць, а потім шкодувати[78].

Завдяки всім цим дослідженням учасники не лише тренували важливий «м’яз», що допомагав їм робити все вчасно, відчиняти двері лівою рукою чи не лаятися. Вони навчилися помічати, що роблять, та віддавати перевагу складнішим завданням замість простих. Виконуючи кожну із цих вправ на тренування сили волі, мозок, перш ніж почати діяти, звикає робити зупинку. Простота завдань навіть полегшує процес. Завдання складні, проте не критично. І хоча витримка потребує значної концентрації, навряд чи ви відчуєте значні втрати («Як це “мені заборонено лаятися”? Це єдине, що допомагає протягнути до вечора!»). Відносна простота цих вправ дала змогу учасникам тренувати м’яз самоконтролю, не відчуваючи жодних внутрішніх страхів, що здебільшого і буває основною перепоною на шляху до змін.

Експеримент із силою волі: гімнастика для сили волі

Щоб скласти власний режим тренування сили волі, випробуйте м’язову модель самоконтролю за допомогою однієї з таких вправ:

• Удосконалення здатності «я не буду»: пообіцяйте собі не лаятися (або не вживати якогось іншого слова з вашого лексикону), не схрещувати ноги, коли сидите, або їсти чи відчиняти двері недомінантною рукою.

• Зміцнення здатності «я буду»: щоб розвинути звичку і не шукати відмовок, пообіцяйте собі робити щось щодня (але не те, що ви вже робите): телефонувати мамі, медитувати по п’ять хвилин чи знаходити вдома одну річ, яку слід викинути на смітник чи утилізувати.

• Посилення самомоніторингу: стежте за тим, чому ви не звикли приділяти багато уваги. Наприклад, скільки ви витрачаєте, що їсте або скільки часу проводите перед телевізором чи в соціальних мережах. Для цього не потрібні сучасні технології — лише олівець та папір. Та якщо вам потрібно трохи натхнення, стратегія «Вимірювання себе» (www.quantifiedself.com) перетворила самомоніторинг на мистецтво та науку.

Обираючи будь-яку із цих вправ, керуйтесь своєю особистою метою. Наприклад, якщо ви хочете зекономити гроші, ведіть облік своїх витрат. Якщо ваша мета — частіше займатися спортом, дайте собі настанову робити по десять присідань чи віджимань перед ранковим душем. Навіть якщо цей експеримент ніяк не стосується ваших далекосяжних цілей, м’язова модель самоконтролю передбачає, що тренування сили волі щодня, навіть трохи безглуздими і простими методами, зміцнює її та готує вас до підкорення нових висот.

Шоколадоман перемагає свою пристрасть до солодкого

Джим, тридцятивосьмирічний графічний дизайнер-фрилансер, усе своє життя був ласуном — не міг встояти перед жодним смаколиком. Його зацікавило перше дослідження, про яке я розповідала на заняттях. Йшлося про те, що загальний рівень самоконтролю людини підвищиться, якщо покласти цукерку просто перед очима (тобто, якщо людина буде змушена безперервно опиратися спокусі). Джим працював удома, тому часто виходив зі свого кабінету в інші кімнати. Тож у вітальні, якою проходив щоразу, повертаючись у кабінет, він вирішив покласти пачку мармеладу. Чоловік не відмовився від усіх солодощів, проте, щоб потренувати свій м’яз самоконтролю, взяв собі за правило не торкатися солодощів саме з цієї пачки.

Першого дня прагнення відкрити пачку й кинути до рота кілька мармеладок було неусвідомленим та практично неконтрольованим. Проте згодом Джиму стало легше. Коли він дивився на солодощі, згадував про те, що тренує свою силу волі. Здивований успіхом, Джим почав частіше підводитися й робити додаткові фізичні вправи. Спочатку він хвилювався, що така очевидна спокуса виснажить силу волі, та зрештою процес навпаки став заряджати його енергією. Коли він, встоявши перед коробкою солодощів, повертався до кабінету, то відчував мотивацію. Джима приголомшило, що пристрасть, яку він, здавалося, зовсім не міг контролювати, вдалося приборкати так швидко, — лише змусивши себе виконати невеличке завдання.

Коли ви намагаєтеся серйозно змінити чи виправити давню звичку, знайдіть простий спосіб практикувати самоконтроль, що зміцнював би силу волі, проте не виснажував би її[79].

Чи реальні «межі» самоконтролю?

Наукові експерименти і практика засвідчують, що людській силі волі властиво вичерпуватися. Однак не досить зрозумілим залишається одне: в нас вичерпується сила чи власне воля? Чи справді курець починає робити неконтрольовані покупки, коли намагається кинути курити? Чи справді людина на дієті здатна зрадити своє подружжя, якщо заборонить собі їсти улюблену страву? Завжди існує різниця між складним і неможливим, і межі самоконтролю можуть бути й тим, й іншим. Щоб відповісти на це запитання, забудьмо на хвильку про метафоричний м’яз самоконтролю та придивімося до справжніх м’язів рук та ніг — чому вони стомлюються та підводять нас[80].

Лінія фінішу

Тридцятирічна Кара почувалася чудово, пробігши половину сорокакілометрового забігу в рамках свого першого в житті тріатлону «Залізна людина». Вона вже майже подолала чотирикілометровий заплив та проїхала сто вісімдесят кілометрів на велосипеді, і біг їй подобався найдужче. Вона бігла швидше, ніж узагалі очікувала на цьому етапі змагання. Але раптом усе її тіло почало страшенно боліти — від плечей до стоп. Кара насилу переставляла ноги, що стали важкими та млявими, наче хтось «вимкнув» її тіло, яке промовляло: «Ти своє вже відбігала». Від її оптимізму й сліду не лишилося. Їй почало здаватися, що завершиться все це не так добре, як починалося. Ноги не слухалися, та, незважаючи на виснаженість, Кара продовжила. Щоразу, коли їй хотілося зупинитися, вона говорила собі: «Ти впораєшся», — і просто переставляла ноги одну за одною аж до самої лінії фінішу.

Кара змогла завершити тріатлон, — і це чудовий приклад того, якою оманливою може бути втома. Інструктори з лікувальної фізкультури вважають, що коли тіло здається, то насправді більше не може. Усе дуже просто — стомлюються м’язи. Запаси енергії в них вичерпуються. М’язи більше не здатні поглинати достатньо кисню, щоб метаболізувати енергію. Порушується pH-баланс крові: вона стає занадто кислою чи занадто лужною. Усі ці пояснення в теорії мають сенс, але ніхто так і не зміг встановити, що саме змушує спортсменів здаватися.

Тімоті Ноукс, професор фізичної культури та спорту з Університету Кейптауна, був іншої думки. Ноукс відомий у світі спорту тим, що заперечує давно усталені переконання. Наприклад, він довів, що споживання надмірної кількості рідини під час змагань на витривалість може вбити спортсмена, бо це виводить з організму найважливіші солі. Ноукс сам брав участь в ультрамарафонах і почав цікавитися маловідомою теорією, яку висунув у 1924 році нобелівський лауреат та фізіолог Арчібальд Гілл. Гілл стверджував, що втома від фізичного навантаження може бути спричинена не м’язовою втомою, а мозковою функцією надмірної опіки, що прагне запобігти виснаженню. Коли тіло важко працює, суттєво навантажуючи серце, ця функція (Гілл називав її «губернатором») активізується і намагається його захистити. Гілл не розгадав, яким чином мозок продукує відчуття втоми, що змушує спортсменів здаватися, однак Ноукса зацікавив цей процес: фізичне виснаження — це своєрідний жарт мозку над тілом. Якщо це справді так, то фізичні можливості спортсменів аж ніяк не обмежуються першими сигналами тіла про втому.

Ноукс та кілька його колег почали вивчати, що ж відбувається зі спортсменами в екстремальних умовах. Вони не знайшли жодних ознак фізіологічних порушень у м’язах. Виявилося, що це мозок наказував м’язам зупинитися. Відчуваючи прискорення серцебиття та прогнозуючи швидке виснаження енергетичних запасів, він ніби загальмовує тіло. Водночас мозок створює всеохопне відчуття втоми, що зовсім не пов’язане зі здатністю м’язів продовжувати працювати. За словами Ноукса, «втому більше не слід розглядати як фізичне явище — це, радше, відчуття чи емоція»[81]. Більшість із нас вважає виснаження об’єктивним сигналом, що продовжувати ми більше не в змозі. Згідно зі згаданою теорією це лише відчуття, створене мозком, щоб змусити нас зупинитися, так само, як і відчуття страху, що запобігає небезпечним діям, чи відчуття відрази, що не дозволяє нам з’їсти щось, від чого нас може знудити. Але втома — це лише система раннього попередження, тому деякі спортсмени-екстремали здатні запросто вийти за природні фізичні межі тіла. Для них перша хвиля втоми ніколи не буває справжньою перешкодою, і, маючи достатню мотивацію, вони легко її долають[82].

Як же це пов’язано з нашою початковою проблемою — зі студентами, які набивають голову знаннями, а роти — фаст-фудом? Або з дієтиками, що зраджують партнерів, чи з офісними працівниками, які не здатні сконцентруватися? Деякі науковці вважають, що межі самоконтролю схожі на фізичні межі тіла — ми часто відчуваємо виснаження сили волі ще до того, як це стається. Частково за це можна подякувати мозку, що старанно зберігає енергію. Мозок здатен як наказати м’язам пригальмувати, коли остерігається фізичного виснаження, так і зупинити споживання власної енергії, що забезпечує енерговитратні функції префронтальної кори. Це не означає, що в нас немає сили волі. Нам лише потрібна мотивація, щоб її використати.

Наші уявлення про власні резерви зумовлюють наші рішення. Стенфордські психологи встановили, що деякі люди не вірять у відчуття розумової втоми після важкого акту самоконтролю. У цих «силачів» також не спостерігається типового погіршення самоконтролю, який передбачає м’язова модель: принаймні під час виконання помірних завдань для сили волі, які дослідники можуть провести в лабораторних умовах. На підставі цих результатів стенфордські психологи запропонували ідею, що для дослідників самоконтролю була такою ж несподіваною, як ідеї Ноукса — для фізіології спорту: широковідома серед науковців думка про те, що самоконтроль обмежений, відображає знання людей про силу волі, а не про справжні фізичні та розумові обмеження. Вивчення цієї ідеї лише починається, і ніхто не стверджує, що люди мають необмежені можливості самоконтролю. Однак приємно усвідомлювати, що часто наша сила волі сильніша, аніж нам здається. Це також свідчить, що, як і спортсмени, ми здатні вийти за межі відчуття втоми, щоб дійти до лінії фінішу наших власних цілей[83].

Під мікроскопом: чи справді ви виснажені?

Перше відчуття втоми ми часто використовуємо як причину прогуляти тренування, зірватися на близькій людині, відкласти важливу справу чи замовити піцу замість того, щоб приготувати щось корисне. Безперечно, вимоги, що ставить перед нами реальне життя, справді виснажують силу волі, а прагнення досягти досконалого самоконтролю — це марна праця. Проте сили волі в нас більше, аніж підказує нам перший імпульс, що спонукає спасувати. Наступного разу, коли почуватимитеся «занадто втомленими», щоб себе контролювати, спробуйте переступити цю першу межу втоми. Однак не забувайте, що перенавантаження теж можливе, тож, якщо ви постійно відчуваєте сильну втому, можливо, ви і справді доводите себе до виснаження.

Хто хоче, той досягне

Коли Кара, яка вперше брала участь у тріатлоні, відчула, що більше не може продовжувати через виснаження, вона згадала, як сильно хотіла дійти до фінішу та уявила привітальні вигуки натовпу на фінішній прямій. Виходить, так званий «м’яз» сили волі також можна вмовити, правильно обравши спосіб мотивації. Психологи з Університету в Олбані Марк Муравен та Єлізавета Слєсарьова випробували низку мотиваційних методик на студентах із виснаженою силою волі. Результат не здивував: знайти приховані резерви сили волі студентам допомагають гроші. За гроші вони зроблять навіть те, для чого ще якусь хвилину тому були занадто втомлені. Уявіть, що хтось пропонує вам 100 доларів за те, щоб ви не з’їли пачечку хрусткого печива — не таке вже те печиво й смачне, правда ж? Самоконтроль також підвищувався, коли студентам повідомляли, що, якщо вони докладуть максимальних зусиль, це допоможе дослідникам знайти ліки від хвороби Альцгеймера. Крім того, долати виснаження сили волі студентам допомагали обіцянки, що така практика допоможе їм підвищити продуктивність під час виконання складних завдань. І хоч цей спосіб мотивації не такий очевидний, саме він відіграє важливу роль та визначає, чи готова людина до складних змін у житті. Якщо ви переконані, що не курити через рік вам буде так само складно, як і в перший день, коли ви кинули цю згубну звичку й готові були видряпати собі око за цигарку, цілком імовірно, що ви поставите хрест на цих спробах. Але якщо ви можете уявити момент, коли слово «ні» стане вашим другим «я», швидше за все, у вас усе вийде.

Експеримент із силою волі: чого ви хочете найбільше?

Коли у вас закінчуватиметься сила волі, відновіть її, звернувшись до свого «я хочу». Подумайте про свою найважливішу мету та проаналізуйте такі методи мотивації:

1. Яку користь ви одержите, якщо досягнете своєї мети? Якою буде ваша особиста винагорода? Ви станете здоровішим, щасливішим, вільним, фінансово забезпеченим чи, може, успішним?

2. Хто ще виграє від вашого успіху? Безперечно, є люди, які залежать від вас та на яких позначаються ваші рішення. Як ваша поведінка впливає на вашу родину, друзів, колег, підлеглих чи начальників, або ж на суспільство загалом? Як їм допоможе ваш успіх?

3. Уявіть, що якщо зараз ви зробите найважчий крок, то з часом вам буде легше досягти цієї мети. Чи можете ви уявити, яким стане ваше життя і як ви почуватиметеся, якщо досягнете успіхів у цьому випробуванні? Чи варті тимчасові незручності зараз тих переваг, які ви одержите в майбутньому?

Аналізуючи свої завдання на цей тиждень, запитайте в себе, який спосіб мотивації наразі стимулює вас найбільше. Чи готові ви зробити щось складне для інших, якщо не можете для себе? Єдине, що змушує вас рухатися вперед, — мрія про краще майбутнє або ж страх перед чимось моторошним? Якщо ви з’ясуєте своє найбільше «я хочу» — те, що дає вам сили в моменти слабкості, — згадуйте про нього щоразу, коли готові піддатися спокусі чи зневіритися.

Роздратована матуся знаходить мотивацію

Ерін — домогосподарка й матір двох близнюків. Дворічним хлопчакам неможливо було дати раду, тож жінка була знесилена вихованням дітей та їх некерованою поведінкою. Ерін часто відчувала, що її терпець от-от урветься, і втрачала самоконтроль через дріб’язкові, але постійні сварки близнюків. Її метою на моїх заняттях було навчитися зберігати спокій у ситуаціях, коли вона готова зірватися.

Обміркувавши, чому вона хоче навчитися тримати себе в руках, Ерін дійшла очевидного для себе висновку — щоб стати кращою матір’ю. Однак у моменти безвиході ця мотивація не спрацьовувала. Ерін пам’ятала, що хоче бути хорошою матір’ю, але це її ще більше дратувало! Жінка усвідомила: понад усе вона прагнула насолоджуватися материнством, а це не зовсім те саме, що стати кращою матір’ю. Ерін кричала від безсилля не лише через витівки синів, а й через своє розчарування: вона не дотягувала до свого уявного ідеалу досконалої матусі. Здебільшого вона злилася сама на себе, однак виливала свій гнів на синів. Також Ерін шкодувала, що проміняла свою роботу, де вона була такою потрібною й продуктивною, на материнство, через яке почувалася вкрай безпорадною. Ерін нагадувала собі, що неможливо бути досконалою матір’ю, але це зовсім не додавало їй сили волі, і навіть змушувало ще більше розчаровуватися.

Щоб знайти в собі сили тримати себе в руках, Ерін повинна була усвідомити, що зберігати спокій вона мала більше заради самої себе, а не задля дітей. Кричати не так уже й приємно, й Ерін не подобалася та людина, яку вона бачила в дзеркалі, коли втрачала над собою контроль. Вона відчувала шалену злість, бо життєві реалії такі далекі від її ідеалу, і навіть почала замислюватися, чи справді хотіла бути матір’ю. Але ж Ерін хотіла хотіти бути матір’ю. Змусити себе зупинитися, перевести подих і менше нервуватися треба було не лише для того, щоб стати кращою матір’ю. Ерін мала навчитися насолоджуватися часом зі своїми дітьми та зрозуміти, що недаремно відмовилася від інших аспектів свого життя заради дітей. Переконавши себе в цьому, Ерін помітила, що їй легше зберігати спокій. Не кричати на синів — це не кричати на саму себе й навчитися радіти недосконалим реаліям материнства.

Іноді наша найпотужніша мотивація — це зовсім не те, що нам здається. Якщо ви хочете змінитися, щоб задовольнити когось іншого або стати кращою людиною, спробуйте знайти якесь інше «хочу», важливе особисто для вас.

Щоденна неуважність та колапс цивілізації

Ми одержали безліч фактів про те, що потреба в самоконтролі може вичерпати резерви сили волі, необхідні нам для того, щоб опиратися звичайним побутовим спокусам, таким як солодощі чи цигарки. Звичайно, це не дуже втішні новини. Але як би ці спокуси не загрожували нашій особистій меті, всі вони — лише краплі в морі порівняно з колективними наслідками для суспільства, в якому більшість людей страждає на хронічний дефіцит сили волі. В одному з найтривожніших досліджень виснаження сили волі під назвою «Лісові ігри» для вимірювання самоконтролю було використано показник «суспільних благ»[84]. У цій економічній симуляції на період гри, що тривала уявні двадцять п’ять років, гравці ставали власниками лісопромислової компанії. У перший рік їм надавали 200 га землі й повідомляли, що ліс щороку виростатиме на 10 %. Будь-якого наступного року кожен власник мав право вирубувати до 40 га. За кожен вирубаний гектар гравцям платили по 6 центів. Не намагайтеся підрахувати точно, але за такими правилами найбільш економічно (та й екологічно) вигідно дозволити лісу рости, замість того, щоб вирубати його і негайно продати. Однак ця стратегія вимагала від гравців терплячості й готовності співпрацювати з іншими гравцями, щоб ніхто не спробував вирубати весь ліс і швиденько набити собі кишені.

Перед початком гри деякі групи гравців виконали завдання на самоконтроль, що передбачало блокування чинників, які відвертали увагу, — класичний спосіб виснажити силу волі. Коли учасники почали грати, то були вже трохи стомлені. Такі гравці одразу починали вирубувати свої ліси, прагнучи отримати швидкий прибуток. До десятого року в симуляції їхні території зменшувалися з 200 до 25 га. До п’ятнадцятого року вони повністю знищували ліси, тому гра завершувалася достроково. Гравці не співпрацювали одне з одним й застосовували стратегію «хапай, доки не схопили інші». Натомість в учасників, які не виконували ніяких завдань перед початком гри, все ще залишалися ліси навіть через двадцять п’ять років симуляції: зберігши більше дерев, вони заробили більше грошей. Співпраця, економічний успіх та раціональне використання ресурсів — не знаю, як ви, але я вже маю на оці гравців, яким би довірила свої ліси, бізнес чи країну.

«Лісові ігри» — це лише симуляція, але вона дуже нагадує реальне жахливе нищення лісів на острові Пасхи[85]. Століттями густий зелений острів у Тихому океані підтримував процвітання цивілізації. Кількість населення зростала, й острів’яни почали вирубувати дерева, щоб звільнити території й отримати деревину. До ІХ століття ліси вирубувалися швидше, ніж росли. А до початку ХVІ століття лісів майже не залишилося, як і багатьох лісових мешканців, яких люди вбивали заради їжі. Почався голод і поширювався канібалізм. До кінця ХІХ століття 97 % населення вимерли чи полишили спустошений острів.

Відтоді людство часто замислюється над питанням, що думали жителі острова Пасхи, нещадно вирубуючи ліси та знищуючи своє суспільство? Хіба вони не могли передбачити жахливих наслідків своїх дій? Нам здається, що на такі очевидно недалекоглядні рішення ми не здатні, та я не була б так упевнена. Люди за своєю природою схильні концентруватися на короткострокових цілях, тому зміна курсу задля того, щоб не допустити майбутньої катастрофи, потребує величезної самодисципліни від усіх членів суспільства. Мало самого занепокоєння — зміни потребують дій. У дослідженні «Лісові ігри» всі учасники були переконані, що співпрацювати та зберегти природні ресурси для майбутнього дуже важливо. Просто гравці з виснаженою силою волі не керувалися цими цінностями.

Психологи, які провели це дослідження, стверджують, що від людей із виснаженою силою волі не варто очікувати ухвалення правильних для суспільства рішень. Ці заяви трохи непокоять, бо тепер ми знаємо, як легко вичерпати силу волі й скільки простих побутових рішень щодня потребує від нас самоконтролю. Людина, виснажена покупками у величезному супермаркеті чи конфліктами з колегами, не зможе розв’язати питання національної чи глобальної кризи, економічного зростання, охорони здоров’я, прав людини або кліматичних змін.

Щоб зміцнити особистий самоконтроль, ми можемо зробити кілька кроків, що спричинять значні зміни в нашому житті. Однак зміцнення самоконтролю цілої нації — завдання набагато складніше. Можна сподіватися, що нація розвине в собі силу волі, щоб досягти найважливіших цілей, але краще все-таки спробувати не виснажувати самоконтроль, якщо це можливо, чи принаймні ослабити вимоги до правильних учинків. Біхевіоральний економіст Річард Талер та вчений-правознавець Касс Санстейн вивчали «архітектуру вибору» — систему, що полегшує ухвалення рішень відповідно до особистих цінностей та цілей.[13] Наприклад, коли людям пропонують стати донорами органів, коли ті поновлюють водійські права чи реєструються під час виборів. Або ж автоматично планується щорічний медичний огляд для клієнтів страхових компаній. Ці речі більшість із нас має намір зробити, але постійно відкладає через безліч інших, важливіших справ.

Торговельні мережі вже використовують архітектуру вибору, щоб впливати на наші купівельні рішення — хоч зазвичай не зі шляхетною метою, а лише задля власного збагачення. Продуктові крамниці запросто могли б акцентувати увагу покупців на товарах здорового харчування чи екологічно безпечній продукції. Замість того, щоб викладати на полицях біля кас різний непотріб на зразок шоколадних батончиків та жовтої преси, можна було б удоступнити покупцям зубну пасту, презервативи чи свіжі соки. Така проста стратегія викладання продукції суттєво підвищує обсяги «здорових» покупок[86].

Архітектура вибору, розроблена, щоб маніпулювати рішеннями споживачів, — суперечлива стратегія[87]. Дехто вважає, що вона обмежує свободу особистості й нехтує індивідуальною відповідальністю людини. Однак вільний вибір зазвичай суперечитиме нашим інтересам у довгостроковій перспективі. Результати досліджень щодо меж самоконтролю свідчать про те, що причина такого вибору — аж ніяк не вроджена нераціональність чи наше байдуже ставлення до майбутнього. Ні, ми просто можемо бути занадто стомлені, щоб опиратися своїм імпульсивним бажанням. Якщо ми хочемо зміцнити самоконтроль, спершу потрібно подумати про те, як підтримати найбільш виснажену версію себе самого, а не розраховувати, що наше ідеальне «я» раптом вирине з пітьми і врятує світ.

Заключне слово

Межі самоконтролю — це парадокс: ми не можемо контролювати все, однак єдиний спосіб зміцнити самоконтроль — розширити його межі. Як і м’язи, сила волі керується правилом «Користуйся, бо втратиш». Якщо ми намагаємося зберегти енергію, відлежуючи боки на дивані, то можемо втратити й ту дещицю сили, що в нас є. Однак і щоденні марафони для сили волі призведуть лише до цілковитого краху. Тренуватися потрібно, наче мудрий спортсмен, — розширюючи межі обережно і поступово. Ми, безперечно, можемо віднайти в собі сили та мотивацію в моменти слабкості, проте краще знайти спосіб допомогти нашим втомленим «я» зробити правильний вибір.

Стислий огляд розділу

Ідея: самоконтроль схожий на м’яз. Він втомлюється, однак регулярні вправи його зміцнюють.

Під мікроскопом

• Злети й падіння сили волі. Цього тижня постежте за своїм самоконтролем, приділяючи особливу увагу тому, коли впродовж дня ваша сила волі найбільша, а коли ви найдужче піддаєтеся спокусі.

• Чи справді ви втомлені? Наступного разу, коли будете «занадто виснажені», щоб тримати себе в руках, проаналізуйте, чи можете ви переступити через це перше відчуття втоми та зробити ще один крок.

Експерименти із силою волі

• Дієта для сили волі. Переконайтеся, що ваше тіло одержує достатньо поживних речовин і в змозі надовго забезпечити вас енергією.

• Гімнастика для сили волі. Щоб потренувати м’яз самоконтролю, цього тижня оберіть по одній справі — яку ви робитимете (вміння «я буду») та яку не робитимете (вміння «я не буду»), або ж спробуйте приділяти увагу речам, які ви зазвичай ігноруєте.

• Знайдіть своє «я хочу». Коли ви зрозумієте своє найбільше «хочу» — мотивацію, що надає сили в моменти слабкості, — згадуйте про нього щоразу, коли відчуваєте, що готові опустити руки чи піддатися спокусі.

Розділ 4. Ліцензія на гріх: чому добрі справи дають нам дозвіл на погані вчинки

Викладаючи курс із науки сили волі, я помітила: буває, що життя створює реальні скандальні ситуації, які чудово демонструють, чому саме ми втрачаємо контроль. Згадаймо лише випадки з Тедом Гаґґардом, Еліотом Спітцером, Джоном Едвардсом та Тайґером Вудсом. Можливо, ці історії вже трохи заїжджені,[14] але й тижня не минає без новенького скандалу за участі якогось політика, релігійного діяча, поліцейського, вчителя чи спортсмена, що шокує весь світ прикладом жахливої втрати самоконтролю.

Хочеться проаналізувати всі ці випадки в аспекті меж самоконтролю. Кожен із цих діячів перебував під постійним тиском — від напруженого графіка до цілодобового самоконтролю під пильним оком громадськості. Звичайно, м’яз самоконтролю в таких людей був просто виснажений, сила волі вичерпана, рівень цукру в крові знизився, а префронтальна кора зморщилася на знак протесту. Хтозна, може, всі вони ще й на дієті сиділи.

Однак така відповідь була б дуже простою (хоча я переконана, що адвокат зрештою випробує це на присяжних). Не кожен випадок ослаблення самоконтролю відображає фактичну його втрату. Іноді ми свідомо вирішуємо піддатися спокусі. Щоб уповні зрозуміти, чому сила волі підводить нас, потрібне якесь інше пояснення — більш психологічне, аніж фізіологічне.

І хоча ви навряд чи опинитеся в центрі секс-скандалу, що спричинить загальнонаціональну істерику, всі ми ризикуємо дізнатися, якою лицеміркою може стати сила волі — навіть якщо ми лише не виконаємо своїх новорічних обіцянок. Щоб уникнути долі скандальних героїв перших шпальт, нам слід ретельніше обміркувати припущення, що будь-яка невдача сили волі зумовлена слабкістю. Іноді ми справді стаємо жертвами власного успішного самоконтролю. Ми розглянемо, як парадоксально успіх може підірвати мотивацію, як оптимізм може зробити нас заручниками власних бажань, і чому беззастережна віра у свої чесноти — найшвидший шлях зазнати невдачі. У кожному з випадків ми побачимо, що капітуляція — це вибір, а не щось неминуче. Зрозумівши, як саме даємо собі зелене світло, ми також збагнемо, як втримати себе в руках.

Від святенника до грішника

Прошу вас оцінити подані твердження за такою шкалою: «зовсім не погоджуюся», «частково погоджуюся» та «повністю погоджуюся». Перше: більшість жінок не дуже розумні. І друге: більшості жінок краще сидіти вдома та виховувати дітей, а не працювати.

А тепер уявіть, що я поставила ці запитання студентам Прінстонського університету. Якщо вам дуже пощастить, студентки не відправлять вас під три чорти зі своїм маразматичним опитуванням. Навіть студенти чоловічої статі не погодяться з такими сексистськими висловлюваннями. Але що як попросити оцінити трохи видозмінені тези, наприклад: Деякі жінки не дуже розумні та Деяким жінкам краще сидіти вдома та виховувати дітей. З такими твердженнями важко не погодитися. Вони можуть здатися трохи сексистськими, однак складно сперечатися зі словом «деякі»[88].

Ці опитування провели психологи Бенуа Монін та Дейл Мілер у рамках свого дослідження, присвяченого стереотипам та процесу ухвалення рішень. Як ви вже, мабуть, зрозуміли, студенти Прінстону, яких попросили оцінити перші два твердження, сприйняли їх доволі агресивно. Натомість студенти, які мали оцінити висловлення зі словом «деякі», поставилися до запитаннь більш нейтрально.

Після того, як студенти оцінили твердження, їх попросили ухвалити рішення в ситуації уявної співбесіди. Їхнім завданням було оцінити відповідність кількох кандидатів — жінок та чоловіків — на керівну посаду в галузі, що стереотипно вважається «чоловічою» (такій, як будівництво чи фінанси). Здавалося, завдання досить просте, особливо для студентів, які щойно спростували сексистську заяву. Звичайно, вони не дискримінуватимуть кваліфікованої жінки. Але студенти Прінстону зробили все геть навпаки: ті, хто агресивно відхилили сексистське твердження, були схильні віддавати керівну посаду чоловікові, на відміну від студентів, які більш-менш погодилися з не такою сексистською заявою про «деяких жінок». Такі самі тенденції спостерігалися й тоді, коли дослідники розпитували студентів, що вони думають про расизм, а потім давали їм змогу подискримінувати національні меншини.

Результати цих досліджень шокували багатьох. Психологи довго вважали: якщо людина висловлює свої переконання, то відповідно й діятиме. Зрештою, ніхто не хоче здаватися лицеміром. Але прінстонським психологам вдалося з’ясувати цікавий факт: ми не завжди послідовні у своїх переконаннях. Більшість із нас не прагне моральної досконалості у справах добра і зла. Ми просто хочемо почуватися достатньо хорошими — і це дає нам право робити все, що заманеться[89].

Студенти, які не погодилися із сексистськими чи расистськими твердженнями, відчули, що вголос заявили про свою високу моральність. Вони довели собі, що не сексисти і не расисти, однак це зробило їх вразливими до того, що психологи називають «моральним дозволом». Коли ви робите щось хороше, то подобаєтеся собі. Отже, ви більше покладатиметеся на імпульсивні пориви — а це найчастіше означає дати собі дозвіл вчинити погано. У нашому випадку студенти почувалися такими хорошими, коли відхилили сексистські та расистські заяви, що й самі не помітили, як ухвалили сексистське чи расистське рішення. Вони почали більше довіряти інстинктивним судженням, не аналізуючи, чи відповідає їхнє рішення загальним засадам справедливості. Ні, вони зовсім не прагнули когось дискримінувати — засліплені своєю добротою, вони просто не помітили хибних рішень.

Моральний дозвіл — це не лише коли ми не боронимо собі робити щось погане. Він звільняє від відповідальності й тоді, коли нас просять зробити щось добре. Наприклад, люди, які пригадали випадки своєї щедрості, пожертвували на доброчинність на 60 % менше порівняно з тими, кого про такі подвиги згадувати не просили. Керівники великого виробництва не надто прагнуть вдаватися до затратних заходів, щоб зменшити обсяги забруднення, якщо їм нещодавно на думку спав якийсь їхній шляхетний учинок[90].

Ефект морального дозволу може пояснити, чому деякі люди з очевидними моральними цінностями — міністри, політики, генеральні прокурори, що борються з корупцією, — можуть для себе виправдати серйозні аморальні вчинки: чи то одружений телепроповідник, що займається сексом з секретаркою, чи то високоморальний міністр фінансів, який за державний кошт робить собі шикарний ремонт, чи офіцер поліції, який застосовує грубу силу проти беззахисного злочинця. Здебільшого люди не аналізують своїх імпульсивних вчинків, якщо почуваються доброчесними, а все навкруги нагадує їм про власні чесноти.

Чому це ми раптом почали обговорювати дискримінацію та секс-скандали замість шоколадного печива й шопінгу? А тому, що сила волі — це боротьба між чеснотами й аморальністю. Усі наші моральні вчинки відчиняють двері для ефекту морального дозволу. Якщо постійно говорити собі «я хороший», коли займаєтеся спортом, та «я поганий», коли прогулюєте тренування, завтра ви, швидше за все, не підете до спортзалу, якщо були там сьогодні. Коли ви хвалите себе за роботу над важливим проектом і картаєте за лінощі, то, найімовірніше, розслабитеся після обіду, якщо добряче попрацювали вранці. Іншими словами, щоразу, коли в нас виникають суперечливі бажання, ми, такі хороші, дозволяємо собі побути трішечки поганими[91].

У цьому винен не лише низький рівень цукру в крові чи виснажена сила волі. Запитавши в людей, як ті собі потурають, дослідники дійшли висновку, що вони, швидше, контролюють свої рішення, а не ухвалюють їх несвідомо. До того ж вони не відчувають провини, а навпаки — навіть пишаються собою. Найпоширенішим виправданням було: «Я був такий хороший, тож заслуговую на невеличке заохочення». Власне, такі відмовки часто й передують невдачам. Вважаючи потурання своїм примхам винагородою за чесноти, ми забуваємо про свою справжню мету й піддаємося спокусі[92].

«Біла та пухнаста» логіка морального дозволу

Логіка процесу морального дозволу, правду кажучи, нелогічна. З одного боку, ми рідко встановлюємо зв’язок між своєю «хорошою» поведінкою та «поганою», яку виправдовуємо. Шопоголіки, що відмовляють собі в такій бажаній покупці, швидше за все, приїдуть додому та з’їдять щось дуже апетитне. Трудівники, які працюють над проектом понаднормово, здатні без жодного докору сумління потішити себе покупкою, розплатившись за неї корпоративною кредиткою[93].

Усе, завдяки чому ми відчуваємо себе «білими та пухнастими», — навіть якщо добрі справи лише на думці — може дати нам дозвіл піддатися імпульсивним бажанням. В одному дослідженні учасників попросили вибрати для себе найпривабливіший тип волонтерства — навчати дітей у притулку чи піклуватися про навколишнє середовище. Незважаючи на те, що учасників насправді не долучали до жодних волонтерських робіт, сама лише думка про участь у таких шляхетних справах викликала в них бажання придбати собі нову пару дизайнерських джинсів. В іншому дослідженні було встановлено, що сама лише ідея про те, щоб пожертвувати кошти на благодійність, пробуджувала в людей бажання прогулятися торговельним центром. Ба більше, ми навіть можемо нахвалювати себе за те, що могли б зробити, але не зробили. Ми могли б з’їсти цілу піцу, але з’їли тільки три шматки. Ми могли б повністю оновити свій гардероб, однак придбали лише одну нову куртку. Завдяки цій безглуздій логіці будь-який випадок потурання своїм бажанням ми можемо перетворити на те, чим слід пишатися. (Заборгованість за кредиткою? Принаймні я не грабував банк, щоб її погасити!)

Такі дослідження доводять, що наш мозок не робить точного прорахунку, наскільки «хорошими» ми були і яку винагороду заслужили. Ми просто довіряємо відчуттю, що робили добрі справи, що ми — хороші. Психологи, досліджуючи моральні судження, дійшли висновку, що саме так ми розрізняємо добро і зло. Ми довіряємо інстинктам і звертаємося до логіки лише тоді, коли змушені пояснювати свої відчуття. Дуже часто ми навіть не можемо логічно обґрунтувати своїх суджень, та все одно не зраджуємо своїх відчуттів. Погляньмо, наприклад, на один сумнівний із погляду моралі сценарій, який використали психологи, щоб дослідити наше ставлення до правильних та неправильних вчинків. Чи вважаєте ви прийнятними сексуальні стосунки між дорослими сестрою і братом, якщо вони роблять це за власним бажанням і застосовують контрацептиви? У більшості з нас таке запитання миттєво викликає внутрішню відразу. Це просто неправильно. І тільки після цього ми напружуємо мозок, щоб пояснити, чому це було б аморальним вчинком[94].

Якщо в нас не виникає внутрішньої огиди, відчуття провини чи страху, коли ми про щось думаємо, то нам не здається це неправильним. Повернімося до наших буденних проблем із силою волі: якщо якийсь вчинок — наприклад, з’їсти ще один шматок святкового торта або ж придбати ще одну дрібничку в кредит — підсвідомо не викликає в нас відчуття «неправильності», ми не піддаємо сумнівам свій раптовий порив. Тож, якщо ми задоволені своїми минулими вчинками, то виправдовуємо свої майбутні слабкості. Коли людина почувається безгрішною, то не сприймає бажання потурати своїм примхам як хибне. Воно здається правильним, адже ви на це заслужили. І якщо єдина мотивація для самоконтролю — це прагнення бути хорошою людиною, будьте готові, що не встоїте перед спокусою одразу ж, як відчуєте себе достатньо хорошими.

Найгірше в моральному дозволі — не лише його досить сумнівна логіка: він обманом заохочує вчинки, що суперечать нашим найкращим інтересам. Він підштовхує нас до саморуйнівної діяльності — порушити дієту, вийти за межі бюджету чи потайки покурити — та змушує сприймати її як винагороду. Це безумство, проте неймовірно хитра витівка нашого мозку перетворює всі наші бажання на обов’язки.

Моральні судження — не така вже й потужна мотивація, як звикло думати сучасне суспільство. Ми ідеалізуємо власне бажання бути доброчесною людиною, і багато хто переконаний, що справжній стимул — це відчуття провини і сорому. Та кого ми обманюємо? Найдужче нас мотивує перспектива одержати те, чого ми прагнемо, та не робити того, чого не хочемо. Моралізуючи певні вчинки, ми самі виробляємо неоднозначне ставлення до них. Визначивши проблему із силою волі як зусилля, яких вам потрібно докласти, щоб стати кращою людиною, ви автоматично почнете шукати причини, щоб цього не робити. Така вже людська натура: ми протестуємо проти правил, нав’язаних нам іншими заради нашого ж добра.

Спробувавши нав’язати ці правила самому собі, починаючи із моралі та самовдосконалення, ви дуже швидко почуєте голос якоїсь частини себе, яка не хоче, щоб її контролювали. Тож, переконавши себе, що займатися спортом, економити гроші чи кинути курити — це правильні вчинки, а не лише спосіб досягти мети, найімовірніше, ви не робитимете цього послідовно.

Щоб уникнути пастки морального дозволу, потрібно навчитися відрізняти справжні моральні дилеми від звичайних побутових труднощів. Несплата податків чи подружня зрада — це справді аморально, однак, порушивши дієту, ви аж ніяк не скоїте смертного гріха. Попри це, більшість із нас вважає всі форми самоконтролю моральним випробуванням. З’їсти десерт, засидітися допізна, не погасити кредиту — відповідно до цього робимо висновок про те, хороші ми чи погані. Жоден із цих вчинків не буває гріхом або чеснотою. Розглядаючи труднощі сили волі з погляду моралі, ми губимося у власних судженнях та перестаємо помічати, як ці труднощі допоможуть нам досягти бажаного.

Під мікроскопом: чесноти і вади

Цього тижня спробуйте зрозуміти, що ви говорите собі та іншим про свою силу волі — про її успіхи та невдачі:

• Чи говорите ви собі, що були «хорошими», коли чогось досягли, або ж «поганими», коли не зробили чогось важливого чи дозволили собі слабкість?

• Чи використовуєте ви свою «хорошу» поведінку, щоб дозволити собі «погані» вчинки? Це безневинне заохочення чи воно ставить під сумнів усі ваші досягнення?

Побігав — поїж, або чому наречені гладшають перед весіллям

Шеріл, тридцятип’ятирічна фінансова консультантка, мала вийти заміж через вісім місяців. До весілля вона хотіла скинути сім кілограмів, і тому почала ходити до тренажерного залу тричі на тиждень. Проблема полягала в тому, що вона знала точну кількість калорій, яку щохвилини спалювала на тренажері. Тренуючись, Шеріл мріяла, як з’їсть усе, на що заслуговує. Вона планувала зменшувати кількість спожитих калорій, однак у дні тренувань відчувала, що заслуговує поласувати трохи більше. Якщо потренуватися ще п’ять хвилин, заморожений йогурт можна посипати дрібкою шоколадної стружки, а за вечерею випити ще один келих вина. Фізичні навантаження давали їй змогу виявляти слабкість. Результатом стали півтора кілограма — зайві.

Вважаючи тренування дозволом попоїсти, Шеріл сама компрометувала свою мету схуднути. Щоб вибратися з цієї пастки, вона мала розглядати фізичні вправи як необхідний крок до досягнення своєї мети, а здорове харчування — як другий, незалежний крок, який вона також неодмінно мала зробити. Це не взаємозамінні «хороші» вчинки — один із них не давав їй права розслабитися на другому.

Не плутайте допоміжні дії для досягнення мети із власне метою. Ви не маєте права розслаблятися лише тому, що зробили один крок на шляху до досягнення своєї мети. Переконайтеся, чи не змушує вас винагорода за хороші вчинки забувати про свою справжню мету[95].

Проблема з прогресом

Навіть якщо ви не вважаєте свої незначні досягнення показником моральних чеснот, ризик потрапити в пастку морального дозволу все ще існує. Є дещо, що американці моралізують інстинктивно. Та ні, не секс. Це прогрес! Прогрес — це добре, а йти вперед і досягати мети — вкрай приємно. Так приємно, що ми навіть хочемо привітати себе: молодець, друже!

Та я радила б вам подумати двічі, перш ніж винагороджувати себе медаллю. Хоча більшість із нас вважає, що прогрес на шляху до досягнення мети спонукає до ще більшого успіху, психологам відомо, що ми вмить використаємо ці досягнення, щоб дозволити собі слабкість. Айлет Фішбах, професор факультету економіки та підприємництва Чиказького університету, та Раві Дгар, професор факультету менеджменту Єльського університету, довели, що прогрес у досягненні цілей підштовхує нас до саморуйнівних вчинків[96]. В одному дослідженні вони нагадали учасникам, як багато кілограмів їм вдалося скинути завдяки дієті, щоб наблизитися до ідеальної ваги. Як винагороду учасникам пропонували символічний подарунок — яблуко чи шоколадний батончик. Батончику віддали перевагу 85 % учасників, які пишалися своїми досягненнями, й лише 58 % піддослідних, кому про успіхи не нагадували. В іншому дослідженні було виявлено такий самий ефект щодо навчання: студенти, які хвалили себе за те, що так багато часу витратили на підготовку до іспитів, вечорами залюбки грали з друзями в «літрбол» замість того, щоб гризти граніт науки.

Наші успіхи порушують баланс між нашими двома конкурентними субособистостями, а тому зрештою можуть змусити нас відмовитися від мети, заради якої ми так довго працювали. Пам’ятаєте, що за своєю суттю випробування для сили волі передбачає дві протилежні мети: одна частина вас думає про довгострокові інтереси (наприклад, схуднення), а друга — про негайне задоволення потреб (хочу шоколадку!)? У моменти слабкості ваша краща частина має голосніше заявити про себе, втихомирюючи вереск внутрішнього вередуна. Однак успішний самоконтроль може мати непередбачувані наслідки: він тимчасово задовольняє вашу кращу частину — а отже, й закриває їй рота. Коли ми робимо успіхи на шляху досягнення своїх довгострокових цілей, мозок, пам’ятаючи про них, вимикає розумові процеси, що спонукали вас продовжувати боротьбу. Він, потураючи власним примхам, спрямовує увагу на ще не досягнуті цілі. Психологи називають це явище звільненням від мети. Бажання, яке ви пригнічували, застосовуючи самоконтроль, набирає на силі, а спокуси стають ще принаднішими.

Фактично це означає, що один крок уперед дає вам дозвіл зробити два кроки назад. Складання пенсійного плану може задовольнити ту вашу частину, що хоче зекономити, однак розв’язати руки іншій, якій кортить погуляти по крамницях. Упорядкувавши свої справи, ви задовольнили працелюбну частину себе, але натомість звільнили ту, що хоче дивитися телевізор. Янголятко на одному плечі ви вже не чуєте, бо чортеня на другому кричить голосніше.

Навіть найнадійніший інструмент досягнення мети — список важливих справ — може спрацювати проти вас. Ви колись складали список важливих справ на день, а потім так пишалися собою, що вже не гріх було б і відпочити? Коли так, гадаю, ви такі не єдині. Скласти список справ — це вже таке полегшення, що ми плутаємо задоволення від визначення завдань з реальними зусиллями на їх виконання (як сказав один із моїх слухачів, він любить семінари з продуктивності праці, бо завдяки їм почувається дуже продуктивним — і байдуже, що нічого взагалі ще не зроблено).

Хоча це і суперечить нашим уявленням про способи досягнення мети, зосередження уваги на прогресі може створювати перепони для успіху. Це не означає, що сам прогрес стає проблемою. Проблемою стає те, що ми при цьому відчуваємо, — і то лише якщо слухаємося своїх відчуттів замість того, щоб уперто рухатися до мети. Прогрес може стимулювати і навіть надихнути на майбутні досягнення — однак тільки якщо розглядати свої дії як показник невпинного руху до мети. Іншими словами, потрібно поглянути на те, чого ви вже досягли, та усвідомити, що слід невідступно йти до своєї мети — й бути готовим зробити заради неї ще більше. Таку позицію прийняти легко — просто ми до неї не звикли. Зазвичай ми шукаємо причини зупинитися.

Ці дві моральні настанови мають дуже різні наслідки. Коли в людей, які зробили успішний крок, щоб досягти бажаного (наприклад, у спорті, навчанні чи заощадженні коштів), запитують, як багато, на їхню думку, вони вже зробили для реалізації своєї мети, виникає ймовірність, що вони поведуться зовсім інакше, наприклад, прогуляють тренування наступного дня, зустрінуться з друзями замість того, щоб навчатися, чи придбають якусь дорогу річ. Натомість запитання «Наскільки ви цілеспрямовані в досягненні своєї мети?» не спонукає людину до суперечливих вчинків. Просте зміщення орієнтира спонукає до дуже різного тлумачення власних дій: «Я зробив це, бо так хотів», а не «Я зробив це — тож тепер можу зробити те, чого насправді хочу!».

Експеримент із силою волі: скасуйте моральний дозвіл, згадавши про причину

Як сконцентруватися на цілеспрямованих діях, а не на досягнутому успіху? Дослідження, проведене вченими Гонконгського університету науки і технологій та Чиказького університету, проливає світло на одну зі стратегій. Студентів просили згадати випадок, коли вони успішно опиралися спокусі, — і це провокувало моральний дозвіл: 70 % піддослідних скористалися з першої ж можливості, щоб дозволити собі слабкість. Але коли учасників просили згадати, чому саме вони опиралися цій спокусі, ефект дозволу зникав — 69 % відмовлялися потурати своїм примхам. Дивовижно, але дослідникам вдалося з’ясувати найпростіший спосіб активувати самоконтроль і допомогти студентам зробити вибір на користь довгострокової мети: просто згадайте причину. Це завжди працює, адже змінює ваше ставлення до самодогоджання. Так звану винагороду дуже швидко ви станете сприймати як загрозу своїй меті, а тимчасова поступка вже не здаватиметься такою приємною. Згадавши причину, ви зможете знайти і використати інші можливості, щоб досягти бажаного.

Наступного разу, коли спробуєте похвалити себе за хороші вчинки, щоб виправдати свої слабкості, зупиніться і згадайте те саме «навіщо»[97].

Завтрашні досягнення — виправдання сьогоднішніх лінощів

Ми швидко вчимося хвалити себе за правильні вчинки — полюбляємо погладити себе по голівці за успіх чи згадати, як учора не піддалися спокусі. Однак неоднозначне поняття морального дозволу не зводиться лише до минулого. Ми так само легко зазираємо в майбутнє та нахвалюємо себе за майбутні успіхи. Наприклад, пообіцявши собі завтра піти до спортзалу, ми, швидше за все, переїмо за вечерею. Ми дозволяємо собі розслабитися сьогодні, бо завтра все виправимо — принаймні в цьому переконані[98].

Не кажи «гоп», доки не перестрибнеш

Уявіть ситуацію: час обіду, ви поспішаєте, а найзручніше місце порекусити — ресторан швидкого харчування. Ви намагаєтеся стежити за фігурою та здоров’ям, і тому уникаєте жирних страв. У черзі до прилавка ви з радістю помічаєте, що поруч зі звичними калорійними смаколиками нові види салатів. Цей ресторанчик розташований неподалік від офісу, тому сюди ви навідуєтеся частіше, ніж це було б прийнятно для вашої талії. Уявіть свою радість: тепер вас не мучитиме сумління. Ви стоїте в черзі, обираючи страву з-поміж сезонного салату й салату з куркою-гриль. Та коли підходить ваша черга замовляти їжу, ви чуєте слова «подвійний чизбургер і картоплю фрі». І це сказали саме ви!

Що ж сталося?

Здається, спрацювала ваша давня звичка, або ж аромат картоплі фрі здолав ваші добрі наміри. Ви можете повірити в те, що здорові страви в меню насправді могли змусити вас замовити чизбургер і картоплю?

Такого висновку за результатами кількох досліджень дійшли маркетологи Коледжу Баруха Міського університету Нью-Йорка. Учених зацікавили звіти, в яких ішлося, що, коли до меню мережі ресторанів «Макдональдз» додали здорові страви, обсяги продажу біг-маків зросли вдвічі. Щоб з’ясувати причину, дослідники склали меню фаст-фуду й «відкрили» власний ресторан. Відвідувачам пропонували меню і просили вибрати щось одне. В усіх меню були стандартні страви — картопля-фрі, шматочки курятини та картопля по-селянськи з соусами. Половина учасників отримала спеціальне меню, в якому також був дієтичний салат. Коли в меню бачили салат, відсоток учасників, що обирали найменш здорову та найжирнішу їжу, зростав. Той самий ефект дослідники помітили й щодо торгових автоматів. Коли на полицях зі стандартним набором сухариків та чипсів з’являвся низькокалорійний батончик, учасники частіше обирали найменш корисні смаколики (у цьому випадку — шоколадне печиво)[99].

Як таке може трапитися? Іноді мозок такий захоплений можливістю досягти своєї мети, що сплутує власне перспективу із задоволенням від фактичного її досягнення. Якщо вибір здорової їжі не потрапляє до списку важливих справ, пріоритет отримує ще не досягнута мета — негайне задоволення потреб. Ви відчуваєте не таку нагальну необхідність обрати здорову їжу, а водночас і сильніше бажання замовити щось шкідливе. Складіть усе це докупи, — і хоч жодної зернини раціональності тут немає, ви дасте собі дозвіл замовити найшкідливішу, найкалорійнішу та найжирнішу страву в меню. Ці дослідження ставлять під сумнів рішення органів охорони здоров’я додати хоча б одну здорову страву до меню в шкільних їдальнях, торгових автоматах та мережевих закладах харчування. Якщо решта позицій у меню залишатиметься шкідливою, існує ризик того, що відвідувачі обиратимуть варіант, ще гірший від того, якби в меню зовсім не було корисних страв.

Ви, мабуть, думаєте, що цей ефект на вас не поширюється, — атож, ваш самоконтроль точно сильніший, аніж у нещасних невдах у тих дослідженнях! Якщо це так, то у вас справді проблеми. Учасники, які оцінили свій самоконтроль найвищим балом, особливо щодо їжі, зазвичай обирали найшкідливішу страву з меню, хоч була змога обрати щось корисне. Лише 10 % із цих феноменально вольових щасливців обирали найменш здорову страву, коли салату в меню не було, а 50 % — коли була можливість обрати салат. Мабуть, вони були справді впевнені, що в майбутньому замовлятимуть салат, і тому сьогодні віддали перевагу смаженій картопельці.

Ці результати наочно демонструють нашу основну помилку, коли ми обмірковуємо майбутні рішення. Ми хибно, але твердо переконані, що завтра ухвалимо правильне рішення — не таке, як сьогодні. Цю цигарку я таки викурю, але від завтра — зась. Сьогодні я прогуляю тренування, однак завтра точно піду до спортзалу. Нехай уже, на ці подарунки я ще розщедрюся, але потім щонайменше три місяці ніякого шопінгу.

Такий оптимізм дає нам дозвіл на слабкість сьогодні — особливо, якщо ми знаємо, що в найближчому майбутньому матимемо можливість усе виправити. Так, дослідники з Єльського університету дали студентам змогу обрати між знежиреним йогуртом та великим шматком пирога. Коли піддослідним сказали, що через тиждень у них знову буде можливість обирати, пирогу віддали перевагу 83 % супроти лише 57 % тих, хто вважав, що такий шанс їм випав лише раз. Аналогічні тенденції було відзначено й тоді, коли студентам пропонували обрати між примітивними й інтелектуальними розвагами («Я можу показати свої інтелектуальні можливості і через тиждень»), або між невеликою фінансовою винагородою, яку віддавали негайно, та більшою, але виданою пізніше («Мені потрібна готівка саме зараз, а наступного тижня я отримаю більше»)[100].

Загалом 67 % студентів, яким сказали, що наступного тижня вони знову зможуть вибрати, подумали, що в майбутньому вони оберуть більш правильний варіант. Однак, коли наступного тижня експериментатори знову запросили їх узяти участь у досліді, лише 36 % зробили інший вибір. Водночас піддослідні відчували меншу провину за перший недалекоглядний вибір, коли думали, що в майбутньому можна все виправити.

Під мікроскопом: з понеділка нове життя?

Приймаючи рішення, що вимагають вольових зусиль, зверніть увагу, чи думаєте ви про свої майбутні досягнення. Чи обіцяєте собі, що завтра виправите свої сьогоднішні вчинки? Як це позначається на вашому сьогоднішньому самоконтролі? Спробуйте розібратися: чи зробили ви те, що обіцяли собі, або ж цикл «нове життя з понеділка» почався знову.

Завжди є час відкласти щось на завтра

Наш оптимізм щодо майбутнього впливає не лише на наші рішення, а й на те, чи просто нам буде виконати все, що ми собі пообіцяли. Психологи довели: ми помиляємося, коли думаємо, що завтра в нас буде більше часу, аніж сьогодні. Цю хитрість нашого мозку найкраще обґрунтували двоє професорів-маркетологів — Робін Таннер з Вісконсинського університету в Медісоні та Курт Карлсон з Університету Дюка. Учених зацікавило те, що прогнози покупців тренажерів щодо їх використання такі далекі від реальності, адже 90 % часу ці покупки збирають пилюку на балконі. Дослідники вирішили з’ясувати, як часто покупці сподівалися використовувати це спортивне обладнання. Чи думали вони, що майбутнє буде таким, як і сьогоднішній день, — сповненим важливих справ, різних проблем та виснажливих випробувань? Або ж вони уявляли собі якусь альтернативну реальність?

Щоб з’ясувати це, дослідники опитали велику кількість людей, яких просили спрогнозувати, скільки разів на тиждень (у середньому) впродовж наступного місяця вони збираються тренуватися. Після того вони запитали в іншої групи те саме, але додали важливу умову: «Скільки разів на тиждень упродовж наступного місяця ви тренуватиметеся за умови, що обставини складатимуться ідеально?». Відповіді двох груп зовсім не відрізнялися — люди в будь-якому випадку уявляли собі «ідеальні обставини», навіть якщо їх просили оцінити фактичну, а не ідеальну ситуацію. Ми дивимося в майбутнє і не помічаємо труднощів сьогодення. Через це ми переконані, що в майбутньому часу й енергії на важливі справи в нас буде більше, аніж сьогодні. Упевнені у своїх завтрашніх успіхах, ми виправдовуємо свої сьогоднішні слабкості[101].

Цю психологічну тенденцію дуже важко змінити. Експериментатори намагалися одержати від піддослідних більш реалістичні прогнози, давши їм конкретні настанови: «Будь ласка, не розглядайте ситуацію в ідеалі. Дайте максимально реалістичний прогноз». Учасники, які одержали інструкції, були налаштовані навіть більш оптимістично щодо своїх занять спортом й оцінювали себе якнайкраще. Дослідники вирішили, що цим оптимістам треба влаштувати реальну перевірку, і через два тижні запросили їх знову, щоб розпитати про успіхи в тренуваннях. Як і слід було чекати, опитувані займалися спортом менше, аніж передбачали. Вони робили прогнози для ідеального світу, однак два тижні жили в реальному[102].

Після цього в тих самих учасників експериментатори запитали про те, як часто, на їхню думку, вони тренуватимуться наступні два тижні. Піддослідні не зрадили свого оптимізму, тож їхні оцінки були ще вищими за початкові прогнози і значно перевершили фактичні показники за останні два тижні. Здавалося, вони ніби повірили у свої початкові середні прогнози й додали собі трохи більше вправ, щоб реабілітуватися за свою «незвично погану» поведінку. Замість того, щоб усвідомити, що останні два тижні були реальними, а їхні початкові оцінки — вигаданим ідеалом, вони сприймали останні два тижні як аномалію.

Такий оптимізм зрозумілий: якби ми думали, що не зможемо досягти жодної своєї мети, то підіймали б білого прапора ще до того, як все починається. Але якщо виправдовувати свою сьогоднішню бездіяльність оптимістичними очікуваннями, можна взагалі не ставити собі ніяких цілей.

Експеримент із силою волі: завтра буде те саме, що й сьогодні

Біхевіоральний економіст Говард Рахлін запропонував цікаву штуку, щоб подолати синдром «нового життя з понеділка». Якщо ви хочете щось змінити у своїй поведінці, спробуйте для початку змінити не саму поведінку, а її варіативність. Курці, яких просили викурювати щодня однакову кількість цигарок, поступово зменшували цю кількість, навіть якщо їм про це не казали. Рахлін стверджує, що така стратегія працює, адже курців позбавляють звичної відмовки, що завтра щось зміниться. Кожна наступна цигарка — це не лише ще одна, викурена сьогодні: це ще одна, викурена завтра, і післязавтра, і після-післязавтра. Кожна додаткова цигарка завдає ще більшої шкоди, і не зважати на наслідки для здоров’я стає дедалі важче[103].

Цього тижня спробуйте застосувати пораду Рахліна до власної мети: день у день намагайтеся зменшувати варіабельність своєї поведінки. Вважайте, що кожен вибір, який ви робите зараз, відповідає за всі ваші подальші рішення. Замість того, щоб запитувати в себе, чи хочете ви зараз з’їсти цей шоколадний батончик, подумайте, чи хочете ви відчувати наслідки поїдання шоколадних батончиків щодня впродовж наступного року. Якщо ж ви постійно відкладаєте якусь важливу справу, не запитуйте в себе, коли це зробити — сьогодні чи завтра. Замість цього поміркуйте, чи хочете ви відчути наслідки постійного зволікання[104].

Вегетаріанець до вечері

Джефф, тридцятирічний аналітик мережевих систем, вагався, чи не стати йому вегетаріанцем. Він постійно читав про те, як корисно їсти менше м’яса, не кажучи вже про те жахіття, що виробляють із м’ясом у харчовій промисловості. Але ж як відмовитися від соковитого стейка, піци з мисливськими ковбасками та пепероні, запашного бургера чи смаженого бекону на сніданок? Джефф розумів, що вегетаріанство допоможе йому позбутися вічних докорів сумління, однак рука сама тягнеться до шматочка піци, а бажання стати кращою людиною швидко розчиняється в ароматі розплавленого сиру.

Спроби їсти менше м’яса зумовили цікаві приклади морального дозволу. Джефф почав замовляти одну вегетаріанську страву, щоб реабілітуватися за «аморальну» м’ясну: наприклад, овочевий салат допомагав йому позбутися відчуття провини за смачний стейк. До того ж сніданок Джеффа слугував своєрідним прогнозом на день: якщо він поснідає яєчнею з беконом, день буде «невдалий», а це означає, що на обід та вечерю йому теж дозволяється м’ясо. А завтра (так він собі казав) буде «вдалий» день — із самого ранку до пізньої ночі.

Замість того, щоб давати собі дозвіл бути хорошим одного дня або поганим іншого (що, безсумнівно, призводило до збільшення кількості «поганих» днів), Джефф вирішив змінити варіабельність своєї поведінки. Він встановив стратегію «вегетаріанства до вечері». До шостої вечора Джефф їв лише вегетаріанські страви, а на вечерю споживав усе, що заманеться. За цим правилом він не міг з’їсти бургер на обід та броколі на вечерю, а ранкова каша не могла виправдати курячі крильця під час ланчу.

Такий підхід — незаперечний шлях до безкінечних внутрішніх дебатів про те, чи заробили ви винагороду. Коли Джефф обирав між бутербродом з шинкою та сиром й овочевим ролом, нове правило полегшувало його вибір. Обід — вегетаріанський, без варіантів. Щоденне правило також допомагало розвіяти ілюзії, що завтра все зміниться.

Джефф знав, що, порушивши це правило сьогодні, він має порушувати його щодня до кінця тижня відповідно до умов експерименту. І хоча сендвіч із шинкою здавався дуже апетитним, Джеффові зовсім не хотілося аж на тиждень відмовлятися від своєї мети. Сендвіч ставав початком нового правила, а не винятком, тож це лише відбивало апетит.

Чи існує якесь прийнятне для вас правило, що допомогло б покінчити з внутрішніми конфліктами на шляху до досягнення мети?

Коли хиба здається чеснотою

Залишилася ще одна пастка, якої слід навчитися уникати, і на відміну від решти розглянутих, ніяк не пов’язана з нашими чеснотами. Вона стосується нашого нестримного прагнення переконати самих себе, що наші бажання не такі вже й погані. Ви побачите, як сильно ми прагнемо наділити об’єкт своєї спокуси моральними чеснотами, щоб дати собі право насолодитися ним, не відчуваючи провини.

Ефект німба

Уявіть, що ви в супермаркеті, купуєте продукти на вихідні. Ви проходите повз полиці з крупами та прямуєте до відділу заморожених продуктів, аж раптом помічаєте найдивовижнішу рекламну акцію: справжній янгол — небесна істота, а не білявка з підліткової фантазії — тримає тацю з нарізаними шматочками нового продукту. Золоте сяйво його німба освітлює тарілку з мініатюрними хот-догами. До ваших вух долинають звуки арфи. «Скуштуй», — запрошує янгол. Ви дивитеся на пухкенькі булочки, і думки про насичені жири, нітрити та холестерин напрочуд швидко вивітрюються з голови. Ви розумієте, що ці хот-доги — зло для фігури, але ж янгол точно не порадить вам поганого, чи не так? Ну, хіба що один шматочок...

Мої вітання: ви щойно відчули на собі ефект німба — й купилися на нього. Ця форма морального дозволу шукає будь-які причини, щоб сказати спокусі «так». Коли ми хочемо виправдати свою слабкість, будь-який натяк на користь від такого вчинку буде для нас виправданням.

Щоб побачити цей ефект у дії, не потрібно далеко ходити: візьмімо хоча б вашу вечерю. Дослідження показали: люди, які обирають основну страву, що в меню позиціонується як здоровий вибір, водночас замовляють купу шкідливих напоїв, закусок та десертів. Вони також прагнуть бути здоровими, однак зазвичай споживають ще більше калорій, аніж клієнти, які замовили звичайну страву. Дослідники називають це ефектом німба.

Ми так задоволені собою, коли замовляємо щось корисне, що наші подальші слабкості здаються зовсім безневинними.[15] Шляхетні рішення, на нашу думку, компенсують наші слабкості: дослідники виявили, що чизбургер у комбінації із зеленим салатом споживачі сприймають як менш калорійну страву порівняно з чизбургером без салату. Звичайно, це безглуздя, якщо тільки ви не думаєте, що салат на тарілці магічним чином розчиняє зайві калорії (хоча, беручи до уваги, що замовляють відвідувачі кінотеатрів та ресторанів, більшість із нас, схоже, вірить у подібний «калорієрозчинний» ефект дієтичної содової).

Насправді салат всього-на-всього впливає на наше судження. Він створює відчуття, що страва, яку ми їмо, корисна. Ці листки салату створюють навколо гамбургера німб корисності, і нам здається, що він не такий уже й калорійний. Люди на дієті, які, по суті, мають краще за всіх знати калорійність продуктів, зазнавали найбільшого впливу ефекту німба, віднімаючи 100 калорій від страви, у якій був салат[105].

Ефект німба виникає щоразу, коли щось «погане» комбінується із чимось «хорошим». Дослідження показали, що люди, які купують шоколад на благодійних ярмарках, винагороджують себе шоколадкою. Німб альтруїстичного пожертвування осяює шоколадні смаколики, і «добра душа», не відчуваючи провини, насолоджується ним[106]. Шопоголіки, які потрапили на шалений розпродаж, можуть відчути себе такими щасливцями, бо їм вдалося зекономити гроші, бо куплять більше, ніж планували, а людина, яка шукає для когось подарунок, може відчути себе такою щедрою, що вирішить купити подарунок і собі. Це, власне, пояснює, чому на свята найбільший відсоток продажів становлять жіноче взуття та одяг.

Магічні слова

Проблема полягає в тому, що коли ми думаємо про товари чи страви як про «хороші» чи «погані», то дозволяємо приємному відчуттю затьмарити здоровий глузд. Цим активно користуються власники ресторанів і мереж супермаркетів, змушуючи нас почуватися хорошими, навіть якщо ми забуваємо про свою основну мету. Й оскільки внутрішня боротьба вже триває (Здоров’я! Ні, задоволення!), ми більш ніж готові стрибнути в цю безодню.

Божевілля, що відбувалося в 1992 році навколо печива «Снеквелл», — це чудовий приклад подібного морального дозволу. Коли дієтики помічають слово «знежирений» на упаковці, цього більш ніж досить, щоб приспати відчуття провини та виправдати свою слабкість. Люди, що стежили за своєю вагою, нераціонально поглинали ці ласощі пачками, засліплені німбом «знежиреності» (зізнаюся, я теж була серед них). Учені-медики спробували проаналізувати безумство, спричинене «Снеквелл-синдромом», та його наслідок — мимовільне збільшення ваги. Нині виснажені дієтами покупці вже не кидаються на позначку «знежирений», але набагато мудрішими так і не стали. Нещодавні дослідження свідчать, що ми просто замінили старі магічні слова новими. У печиві «Орео», позначеному як «органічне», просто трохи менше калорій, ніж у звичайному, тому здається, що його можна їсти щодня[107]. Назвімо це зеленим сяйвом — органічна їжа корисна не лише для вас, а й для нашої планети. Екологічність печива компенсує його високу калорійність. Що більше людина дбає про навколишнє середовище, то більше недооцінює кількість калорій в органічному печиві й частіше дозволятиме собі поласувати ним, — як і у випадку з дієтичним німбом листків салату в гамбургері. Що більше ми зациклюємося на конкретній корисній характеристиці, то частіше ігноруємо наші основні цілі.

Під мікроскопом: а вас не засліплює німб?

Чи даєте ви собі якийсь попуст, коли концентруєтеся на найкорисніших аспектах свого бажання? Чи існують магічні слова, що дають вам дозвіл на слабкість, наприклад: «Купуй два за ціною одного», «Лише природні компоненти», «Низькокалорійний продукт», «Справедлива ціна», «Органічний продукт» чи «Всі кошти від продажу цього товару йдуть на благодійність»? Цього тижня спробуйте зауважити, коли через такі магічні слова ви робите вчинки, що суперечать вашій найголовнішій меті.

Економний шопоголік завжди витрачає більше

Марґарет, фармацевт на пенсії, була постійним клієнтом дисконт-центрів. Знижки діяли на неї безвідмовно. Гуляючи з візком серед полиць гіпермаркету і скидаючи в нього гори товарів, Марґарет не могла натішитися вигідними покупками. Туалетний папір, вівсянка, кухонні рушники: байдуже що, головне — зі знижкою. Здавалося, все — від перекреслених цінників до простенького, невигадливого інтер’єру магазину — кричало: «Ти — геній шопінгу! Поглянь лишень, скільки ти економиш!». Однак, переглянувши вдома чеки з дисконт-центрів, Марґарет зрозуміла, що витрачає там набагато більше, аніж у звичайному супермаркеті. Вона так звикла дивитися лише на рядок «Ви зекономили _________!» наприкінці кожного чека, що не звертала уваги на суму покупки. Жінка усвідомила: щойно вона переступає поріг дисконт-центру — й одразу потрапляє під дію ефекту німба. Вона отримує свободу купувати все, що їй заманеться, охоче користується цією свободою. Щоб знайти спосіб вибратися з цієї пастки, Марґарет по-іншому поглянула на те, як потрібно заощаджувати. Не кидатися на знижки, а спочатку встановити ліміт витрат і лише потім шукати акції. Їй і далі подобалося економити, але ефект німба вже не перетворював її поїздки до дисконт-центру на безконтрольне згрібання всіх товарів у візок.

Коли ефект німба стає на заваді вашій силі волі, спробуйте знайти найбільш конкретну величину (наприклад, кількість калорій, ціну, скільки часу на це потрібно), щоб зрозуміти, чи ваш вибір допоможе вам досягти мети.

Екологічний фанатизм

Скільки разів вас просили врятували планету, зробивши лише один невеликий крок — замінити лампочки на енергоощадні або використовувати екологічно безпечні торбини для покупок? Вам навіть могли пропонувати придбати так звані «емісійні квоти» — ніщо інше, як звичайне грошове стягнення за використання та надмірне споживання енергії. Наприклад, мандрівники, відчуваючи провину перед планетою за політ першим класом, можуть трохи переплатити авіалініям — за ці кошти у Південній Америці посадять одне дерево.

Кожен такий вчинок, звичайно, допомагає навколишньому середовищу. Але що буде, коли такі моменти почнуть змінювати нашу думку про самих себе? Нас переконують, що ми піклуємося про планету, та мотивують дбати про екологію за кожної нагоди. А може, ці схвальні вчинки лише шкодять навколишньому середовищу, постійно нагадуючи про нашу екологічну нерозсудли- вість?

Уперше мене занепокоїло це питання, коли були опубліковані результати дослідження, як моральний дозвіл впливає на охорону довкілля. Люди, лише відвідавши сайт, де продаються екологічні товари — наприклад, органічні йогурти чи екологічні батарейки, — почуваються захисниками природи. Однак відчуття не завжди переходять у дії. Дослідники з’ясували, що люди, купивши екологічно безпечну продукцію, після цього запросто шахраювали в опитуванні, де за кожну правильну відповідь було обіцяно грошову винагороду. Також ці «рятівники природи» могли витягти трохи більше грошенят із конверта, з якого потрібно було взяти свою суму винагороди. Якимось чином наші екологічні «подвиги» виправдовують брехню та крадіжки[108].

Навіть якщо ви впевнені, що придбання економного автомобіля- гібрида не перетворить вас на брехуна,[16] результати цього дослідження дещо бентежать. Економіст Єльського університету Меттью Дж. Котчен, стверджує, що невеликі «екологічні» вчинки зменшують відчуття провини як серед покупців, так і серед продавців, надаючи їм дозвіл на екологічно значно шкідливіші вчинки. Нас непокоїть навколишнє середовище, але докорінно змінити своє життя зовсім непросто. Нас не полишають думки про кліматичні зміни, заощадження енергії і те, як можна відвернути катастрофу. Ми зробимо все, щоб почуватися учасниками «зеленого» руху — а значить, уже не думати про цю проблему. Щойно відчуття провини та страху зникає, ми знову повертаємося до звичного шкідливого способу життя. Саме тому, придбавши екологічно безпечну торбину для покупок, ми не обмежуємо себе в крамниці; посадивши дерево, можемо дозволити собі більше подорожувати; а вкрутивши енергоощадні лампочки — одержуємо право жити в більшому й енерговитратнішому будинку.

Однак є і хороші новини. Не всі «зелені» вчинки спонукають нас до безконтрольного використання енергії та шкідливих покупок. Економісти з Мельбурнського університету з’ясували, що ефект дозволу частіше виникає тоді, коли люди сплачують так званий «штраф» за погану поведінку — наприклад, 2,5 долара за компенсацію викидів вуглецю від побутової енергії. Загальна екологічна провина споживачів зменшується, однак зростає ймовірність, що вони використовуватимуть більше енергії. Подібний ефект мають й інші грошові стягнення. Наприклад, у дитячих садках встановили штраф для батьків, які спізнюються по своїх дітей, проте ця стратегія лише підвищила частоту спізнень: тепер батьки можуть купити право на спізнення, позбувшись відчуття провини. Більшість із нас охочіше трохи доплатить, щоб полегшити собі життя, тож ці заходи дають нам змогу перекладати відповідальність на когось іншого[109].

Однак коли людям дають можливість компенсувати завдану шкоду корисними для довкілля вчинками — наприклад, сплачувати на 10 % більше за електрику та використовувати «зелені» джерела енергії — ефекту дозволу не виникає. Але чому? Економісти стверджують, що такі «екологічні» вчинки не так зменшують відчуття провини, як посилюють відчуття причетності до «зеленого» руху. Коли ми сплачуємо трохи дорожче за використання енергії вітру чи сонця, то вважаємо, що робимо добро для планети! І це відчуття завжди з нами: воно допомагає нам берегти свої цінності та досягати цілей. Якщо ми хочемо спонукати інших приєднатися до «зеленого» руху, потрібно заохочувати людей справді дбати про навколишнє середовище, а не просто давати їм можливість купувати право забруднювати атмосферу[110].

Це саме правило стосується будь-яких позитивних змін, зокрема й того, як ми мотивуємо себе. Хочеться почуватися людиною, яка прагне правильно чинити. Виявляється, що моральний дозвіл за своєю суттю — це криза особистості. Ми винагороджуємо себе за хорошу поведінку, лише якщо переконані, що насправді ми — погані. З цього погляду кожен акт самоконтролю — це покарання, а винагорода — лише потурання власним примхам. Але навіщо сприймати себе так? Щоб вибратися з пастки морального дозволу, ми повинні розуміти: наше справжнє «я» бажає нам лише добра і прагне жити відповідно до наших моральних цінностей. Якщо ми це усвідомимо, більше не здаватиметься, що ця імпульсивна, ледача чи слабкодуха людина — наше справжнє «я». Ми вже не поводитимемося так, ніби нам потрібно давати хабарі, обманювати чи примушувати, а потім винагороджувати за будь-яке зусилля.

Під мікроскопом: ким ви себе вважаєте?

Згадайте про свою основну мету та поміркуйте, яка частина вашого «я» справжня — та, що хоче досягти мети, чи та, яку потрібно контролювати? Із чим ви себе більше ідентифікуєте — з імпульсивними поривами та бажаннями чи зі своїми цінностями та довгостроковими цілями? Не забуваючи про свою основну мету, спробуйте зрозуміти, як ви почуваєтеся — як людина, що може досягти успіху, чи людина, що потребує докорінних змін або вдосконалення?

Заключне слово

У гонитві за самоконтролем неправильно розглядати кожне вольове зусилля в аспекті моралі. Ми напрочуд швидко починаємо розхвалювати себе за хороші вчинки або саму лише думку про них і не менш швидко виправдовуємо себе за слабкість. Якщо сприймати все крізь призму категорій «добре» чи «погано», забуваючи про свої справжні бажання, ми лише розбурхаємо імпульсивні пориви та дозволимо собі вчинки, що лише нам зашкодять. Щоб змінити це, потрібно бачити власне мету, а не світло від німба, що осяює наші хороші вчинки.

Стислий огляд розділу

Ідея: коли ми починаємо вимірювати наші моральні чесноти за допомогою випробувань, які довелося пройти нашій силі волі, добрі вчинки дають нам дозвіл на погані. Щоб посилити самоконтроль, забудьте про свої добрі справи та зосередьтеся на цінностях та цілях.

Під мікроскопом

• Чесноти й вади. Ви хвалите себе після кожного успішного випробування сили волі, а потім дозволяєте собі трохи побути «поганими»?

• Чи обіцяєте ви собі, що завтра станете кращими? Чи переконуєте ви себе, що завтра спокутуватимете сьогоднішню слабкість? Якщо так, то чи справді дотримуєте свого слова?

• Ефект німба. Чи виправдовуєте ви свої «грішки» хорошими вчинками (наприклад, економите завдяки знижкам, споживаєте знежирені продукти, дбаєте про довкілля)?

• Ким ви себе вважаєте? Подумайте про свою основну мету і проаналізуйте, яка частина вашої особистості почувається «справжньою» — та, що хоче досягти мети, чи та, яку потрібно контролювати?

Експерименти із силою волі

• Щоб анулювати свій дозвіл, згадайте про причину. Наступного разу, коли захочете виправдати свою слабкість хорошим вчинком у минулому, зупиніться та подумайте, чому саме ви були «хорошими», а не про те, чому ви заслуговуєте на винагороду.

• Завтра буде те саме, що й сьогодні. Згадайте про свою головну мету і спробуйте поступово змінити варіабельність своєї поведінки.

Розділ 5. Великий обман мозку: чому бажання здається нам щастям

У 1953 році Джеймз Олдз та Пітер Мілнер, двоє молодих учених з Університету Макґілла в Монреалі, проводили досліди над бідолашними щурами. Вони імплантували електрод глибоко в щурячий мозок, щоб надсилати туди розряди. Науковці намагалися активувати ділянку в мозку, де, на думку інших учених, у щурів формується реакція страху. За попередніми звітами, лабораторні щури так зненавиділи ці розряди, що намагалися уникати всього, що було пов’язане з моментом стимуляції мозку. Натомість щури Олдза та Мілнера добровільно поверталися в куточок у клітці, де їх било струмом. Здавалося, їм це подобалося[111].

Здивовані несподіваною поведінкою щура, дослідники вирішили випробувати гіпотезу, згідно з якою щур хотів отримати електричний розряд. Щоразу, коли щур просувався трохи праворуч від свого кутка, його винагороджували незначним розрядом. Тваринка швидко збагнула зв’язок і вже через кілька хвилин бігала по всій клітці. Олдз та Мілнер виявили, що щур рухався в будь-якому напрямку, щоб тільки отримати розряд. Невдовзі дослідники вже могли керувати щуром, наче джойстиком[112].

Отже, інші вчені помилялися щодо ефекту стимулювання цієї ділянки середнього мозку щура? Чи щур Олдза й Мілнера просто виявився мазохістом?

Насправді ж через свою незграбність учені, коли вводили електроди, просто зачепили ще не досліджену ділянку мозку. Олдз за фахом був не нейробіологом, а соціальним психологом, тож йому дещо бракувало навичок лабораторних випробувань. Він просто неправильно імплантував електрод. Завдяки своїй помилці вчені виявили ділянку мозку, що під час стимуляції викликала відчуття неймовірної насолоди. А як ще пояснити те, що щур був готовий на все, щоб отримати розряд? Олдз та Мілнер назвали своє відкриття центром задоволення в мозку.

Однак вчені ще не розуміли всієї важливості свого відкриття. Щур відчував не насолоду — він відчував бажання. Але це відкриття стало неабияким кроком до розуміння бажання, спокуси та залежності. Уважніше до нього придивившись, ми побачимо, що не завжди потрібно сліпо довіряти своєму мозку в питаннях щастя. Ми дослідимо, як знавці нейромаркетингу використовують цю нову науку, щоб маніпулювати нашим мозком та викликати бажання, і спробуємо зрозуміти, як ми можемо їм опиратися.

Обіцяна винагорода

Щойно Олдз та Мілнер відкрили центр задоволення в мозку щура, то одразу ж поставили собі за мету продемонструвати, яку саме ейфорію викликало стимулювання цієї ділянки мозку. Спершу вони добу не давали пацюку їсти, а потім посадили його посередині короткого тунелю, на обох виходах з якого був корм. За звичайних обставин щур одразу побіг би до одного з виходів та схопив би смаколик. Але якщо перед цим йому давали розряд, він завмирав та не рушив із місця. Щур волів зачекати на ще один можливий розряд, аніж бігти по корм.

Науковці також дослідили, чи захоче щур самотужки отримати розряд, коли матиме таку можливість. Вони встановили важіль, натискання на який стимулювало електричний розряд у центр насолоди. Щойно щур зрозумів призначення важеля, то почав натискати на нього що п’ять секунд. Тварини, яким надали вільний доступ до самостійної стимуляції, не демонстрували жодних ознак насичення та продовжували натискати на важіль, аж доки не валилися з ніг від виснаження. Заради стимуляції мозку пацюки навіть були готові на самокатування. Олдз встановив важелі самостимуляції з протилежних боків клітки, розстеливши між ними сітку під напругою, та налагодив їх таким чином, що щур за один раз міг отримати лише один розряд від кожного важеля. Пацюки бігали від одного важеля до другого, травмуючи лапи, аж доки фізично більше не могли продовжувати. Олдз ще дужче переконався, що єдина причина такої поведінки щурів — отримання насолоди.

Невдовзі після цього психіатрам здалося, що цей милий експеримент можна повторити й на людях.[17] Роберт Гіт з Тулейнського університету ввів електроди в мозок пацієнтів та дав їм важіль для самостійної стимуляції нещодавно відкритого центру насолоди. Пацієнти Гіта робили приблизно те саме, що й щури Олдза та Мілнера. Отримавши дозвіл самостійно стимулювати себе скільки завгодно разів, пацієнти робили це в середньому сорок разів на хвилину. Коли піддослідним (які були голодні) приносили тацю з їжею, вони відмовлялися переривати експеримент, щоб перекусити. Один пацієнт щосили запротестував, коли дослідник спробував завершити експеримент та від’єднати електроди. Інший учасник після того, як пристрій уже було вимкнено, ще понад двісті разів тиснув на кнопку, аж доки дослідник не змусив його зупинитися.[18] Якимось чином ці результати переконали Гіта, що самостимуляція мозку — це прийнятна терапевтична методика для лікування низки психічних розладів (пацієнтам же сподобалось!), і він вирішив, що доцільно було б залишити електроди в мозку пацієнтів і дати їм невеличкі мобільні стимулятори, які вони носили б на поясі та могли використовувати, коли їм заманеться[113].

Варта уваги передісторія цього дослідження. Панівною науковою парадигмою тих часів був біхевіоризм. Біхевіористи стверджували, що єдиний показник, вартий того, щоб його вивчати, — як у тварин, так і в людей — це поведінка. Думки? Почуття? Марнування часу. Якщо об’єктивний спостерігач не може чогось побачити, отже це не наука і значення не має. Саме тому ранні звіти Гіта не містять жодних докладних описів того, що відчували пацієнти під час самостимуляції. Гіт, так само, як Олдз та Мілнер, припускав, що ейфорійна насолода була винагородою для його піддослідних, які продовжували безперервну самостимуляцію та відмовлялися від їжі заради продовження експерименту. Пацієнти справді стверджували, що розряди були приємними. Однак майже безперервна самостимуляція в поєднанні зі страхом, що експеримент закінчиться, свідчила про щось іще, крім справжньої насолоди. Наведу деякі деталі про те, що думали та відчували пацієнти. Ці подробиці відкривають нам інший бік цього, здавалося б, райського експерименту. Один пацієнт, який страждав від нарколепсії й отримав переносний пристрій, що мав допомагати йому не засинати, описував відчуття від самостимуляції як надзвичайно дратівливе. Незважаючи на «часте й іноді несвідоме натискання кнопки», йому так і не вдалося досягти відчуття задоволення, до якого, здавалося, він був так близько. Самостимуляція робила його роздратованим, а не щасливим. Його поведінка була більше схожа на залежність, а не на насолоду[114].

А що, як щури Олдза та Мілнера натискали на важіль самостимуляції до цілковитого виснаження не тому, що їм було неймовірно добре? Що, як стимульована ділянка мозку не давала їм відчути абсолютного задоволення, а лише обіцяла це відчуття? Можливо, пацюки натискали на важіль, бо мозок радив їм зробити це ще разочок — і тоді станеться щось неймовірне?

Олдз та Мілнер відкрили не центр задоволення — вони відкрили те, що нейробіологи називають системою винагороди. Стимульована ділянка — це частина найпримітивнішої мотиваційної системи мозку, яка розвинулася, щоб спонукати нас до активних дій. Саме тому перший щур Олдза та Мілнера залишався в кутку після першої стимуляції, і саме тому тварини були готові відмовитися від їжі та зазнавати ударів струмом заради ще одного імпульсу в мозок. Щоразу під час активації цієї ділянки мозок щура закликав: «Зроби це знову! Це буде дуже приємно!». Кожна наступна стимуляція змушувала щура продовжувати, однак власне стимуляція так і не давала бажаного задоволення.

Як ви побачите далі, цю систему в мозку можуть активувати не лише електроди. Меню ресторанів, різні каталоги, лотерейні квитки й телевізійна реклама — у нашому світі повно подразників, що можуть перетворити нас на щура Олдза та Мілнера, який чекає на примарне щастя. Коли це трапляється, наш мозок стає одержимим своїм «я хочу», і нам дедалі важче сказати «я не буду».

Нейробіологія нашого «я хочу»

Яким чином система винагороди змушує нас діяти? Коли мозок усвідомлює можливість отримати винагороду, то виділяє нейромедіатор під назвою дофамін. Дофамін підказує мозку, на що саме звертати увагу та до чого тягтися жадібними рученятами. Саме виділення дофаміну створює відчуття щастя, що більше схоже на збудження. Ми відчуваємо тривогу, стаємо пильні та зосереджені. Завбачивши можливість пережити приємні відчуття, ми готові попрацювати на цей шанс[115].

Останніми роками нейробіологи давали дофаміновому ефекту десятки різних назв, зокрема прагнення, хотіння, жага чи бажання. Однак дещо очевидно: це не відчуття чогось приємного, задоволення, насолоди чи фактичної винагороди. Дослідження демонструють, що, навіть якщо видалити всю дофамінову систему з мозку щура, він усе одно безглуздо шкіритиметься, коли отримає шматочок цукру. Але працювати за винагороду щур не буде. Пацюк полюбляє солоденьке, але доки не отримує цукру, він його не хоче[116].

У 2001 році стенфордський нейробіолог Браян Кнутсон опублікував переконливі результати дослідження ролі дофаміну в передчутті, але не переживанні винагороди. Він запозичив свій метод із відомого в біхевіоральній психології дослідження Івана Павлова — вироблення умовних рефлексів у собак. У 1927 році Павлов, який перед годівлею тварин калатав у дзвоник, виявив, що згодом, коли собаки чули сигнал, у них починалося слиновиділення, навіть якщо вони не бачили їжі. Собаки навчилися пов’язувати дзвінок з очікуванням обіду. Кнутсон припустив, що в мозку відбувається подібне «слиновиділення», коли він очікує на винагороду, і найважливіше, що тоді реакція мозку зовсім не така, як після фактичного одержання винагороди.

Учасникам дослідження, які підлягали функціональному МРТ, Кнутсон повідомляв про можливість виграти гроші, коли вони побачать особливий символ на екрані. Щоб одержати виграш, їм потрібно було натиснути на кнопку. Поява на екрані символа активувала дофаміновий центр винагороди, й учасники натискали на кнопку. Коли ж учасники насправді отримували гроші, ця ділянка мозку заспокоювалася. Радість від виграшу реєстрували інші ділянки мозку. Кнутсон довів, що дофамін стимулює дії, а не відчуття щастя. Очікування винагороди гарантувало, що учасники не втратять свого шансу отримати гроші внаслідок бездіяльності. Коли система винагороди активувалася, учасники переживали очікування, а не задоволення[117].

Усе, що, на нашу думку, дасть нам задоволення, активує систему винагороди — вигляд апетитної страви, запах ароматної кави, п’ятдесятивідсоткова знижка у вітрині крамниці, усмішка звабливого незнайомця, рекламний ролик, що обіцяє вам багатство. Викид дофаміну позначає цей новий об’єкт бажання як критичний для вашого виживання. Коли дофамін оволодіває вашою увагою, мозок зациклюється на отриманні чи повторенні того, що його стимулювало. Мета цієї витівки природи — не допустити нашої голодної смерті, бо нам ліньки зірвати з куща ягоду, чи вимирання людської раси, бо ми не хочемо завдати собі клопоту і привернути увагу потенційного партнера. Еволюції байдуже до самого відчуття щастя, однак, очікуючи на нього, ми боротимемося за виживання. Тому обіцянка щастя (а не власне його відчуття) — це стратегія мозку, щоб змусити нас полювати, займатися збиральництвом, працювати й паруватися.

Звісно, як і з більшістю примітивних інстинктів, нині ситуація дуже відрізняється від тієї, в якій формувався людський мозок. Візьмімо хоча б викид дофаміну, щоразу коли ми бачимо смачненьке, відчуваємо запах чи смак жирної або солодкої їжі. Дофамін гарантує, що ми напхаємося під зав’язку. Це прекрасний інстинкт, якщо ви живете у світі обмежених харчових ресурсів. Але в сучасному світі, де їжа не лише доступна, а й спеціально створювана, щоб викликати у вас максимальну дофамінову реакцію, потурання кожному сплеску дофаміну — це, радше, шлях до ожиріння, а не до виживання.

Або ж розгляньмо вплив сексуально відвертих зображень на нашу систему винагороди. Упродовж майже всієї історії оголену людину, що позує в звабливій позі, можна було побачити лише тоді, коли існувала реальна можливість парування. Звісно ж, невеличка мотивація до дій у цій ситуації не була б зайвою, якби ви хотіли зберегти генетичний фонд своєї ДНК. Проте нині ми живемо у світі, де порнографія широкодоступна в інтернеті, не кажучи вже про сповнені оголеними тілами рекламні ролики та розважальні програми. Саме через інстинкт гнатися за кожною із цих «можливостей» у людей розвивається залежність від порносайтів і з’являються жертви рекламних кампаній, де тему сексу використовують усюди — від реклами дезодорантів до дизайнерських джинсів.

Попит на дофамін

Через доступність сучасних технологій і водночас примітивну систему мотивації нам стає дедалі складніше припинити стимуляцію дофаміну. Дехто з нас ще пам’ятає ті відчуття, коли натискаєш на кнопку автовідповідача, щоб дізнатися, чи немає там нових повідомлень. Чи нашу нетерплячість, доки модем підключиться до інтернету через телефонну лінію й ми почуємо таке довгоочікуване: «Вам надійшов лист». Тепер у нас є фейсбук, твіттер, електронна пошта й текстові повідомлення — сучасні еквіваленти пристроїв для самостимуляції Роберта Гіта.

Якщо нам відомо, що може надійти нове повідомлення чи що наступне відео на ютубі буде дуже кумедним, ми постійно перезавантажуємо сторінку, клікаємо на наступне посилання та безконтрольно перевіряємо свої девайси. Здається, наші телефони, смартфони та ноутбуки підключені безпосередньо до мозку і постійно заряджають нас дофаміном. Ніщо не викликає в мозку такої сильної залежності, як технології. Ми стаємо їхніми заручниками і прагнемо їх усе більше. Те, що ми нині робимо в інтернеті, — це метафора обіцянки винагороди. Ми шукаємо. І ще шукаємо. А потім ще трішки шукаємо, клацаючи бідолашною мишкою, наче той щур, що тиснув на важіль, прагнучи ще однієї «дози». Ми невпинно шукаємо примарну винагороду, яка нарешті нас задовольнить.

Мобільні телефони, інтернет та соціальні мережі, швидше за все, вплинули на нашу систему винагороди випадково, проте розробники комп’ютерних та відеоігор зумисне маніпулюють нею, щоб утримувати гравців на гачку. Гра стає цікавою, якщо наступний рівень ще цікавіший або ж якщо на вас чекає величезна винагорода. Саме тому від ігроманії так важко вилікуватися. В одному дослідженні було встановлено, що відеоігри підвищують рівень дофаміну, наче амфетаміни, — і саме цей дофаміновий викид зумовлює стійку залежність. Непередбачуваність гри невпинно стимулює дофамінові нейрони, приклеюючи вас до стільця. Залежно від ваших уподобань, вам це може здатися або неймовірно цікавою розвагою, або ж неетичною експлуатацією геймерів[118]. І хоча це діє не на всіх власників ігрової консолі, у вразливих категорій людей може розвинутися така сама залежність, як і від наркотиків. У 2005 році двадцятивосьмирічний сантехнік із Кореї Лі Сеунґ Сеоп помер від серцевої недостатності після того, як грав у «Старкрафт» п’ятдесят годин поспіль. Він не хотів ані їсти, ані спати — лише продовжувати гру[119]. У зв’язку з цим складно не згадати щурів Олдза та Мілнера, що тиснули на важелі до цілковитої знемоги.

Під мікроскопом: що змушує «вибухати» ваші дофамінові нейрони?

Чи знаєте, що викликає у вас викид дофаміну? Їжа? Спиртні напої? Шопінг? Фейсбук? Щось інше? Цього тижня спробуйте зрозуміти, що саме привертає вашу увагу. Що дає вам надію на винагороду, спонукає до дій? Що змушує вас стікати слинкою, наче собаки Павлова, чи робить одержимими, як щурів Олдза та Мілнера?

Рецепт від залежності

Мабуть, найпереконливіші докази ролі дофаміну в розвитку залежності виявлено завдяки пацієнтам, які лікуються від хвороби Паркінсона — поширеного нейродегенеративного порушення, спричиненого втратою мозкових клітин, що продукують дофамін. Основні симптоми цього захворювання підтверджують велике значення дофаміну для мотивації: повільна або порушена координація рухів, депресія та, в поодиноких випадках, повна кататонія. Стандартне лікування хвороби Паркінсона — це комбінація двох препаратів: L-дигідроксифенілаланіну, що допомагає мозку продукувати дофамін, та агоніста дофамінових рецепторів, який стимулює ц

і рецептори в мозку, щоб імітувати дію дофаміну. Коли пацієнти розпочинають курс лікування, їхній мозок отримує стільки дофаміну, скільки вже давно не бачив. Це ослаблює основні симптоми хвороби, але створює нові проблеми, яких ніхто не очікував.

Медичні журнали рясніють статтями, в яких описано побічні ефекти від цих препаратів. Наприклад, випадок п’ятдесятип’ятирічної жінки, в якої розвинулася невситима пристрасть до печива, крекерів та макаронів, якими вона могла об’їдатися навіть глупої ночі. Або ж історія п’ятдесятидворічного чоловіка, який почав щодня грати в азартні ігри, цілодобово пропадати в казино та виносити з дому гроші.[19] Чи приклад сорокадев’ятирічного чоловіка, в якого ні з того ні з сього з’явилися вовчий апетит, пристрасть до алкоголю та, за словами його дружини, «надмірний сексуальний потяг», через що їй довелося викликати поліцію, щоб від нього відкараскатися[120]. Усі ці наслідки повністю зникали одразу після припинення лікування. Але в багатьох випадках занепокоєні родичі та лікарі спершу відправляли пацієнтів на сеанс до психотерапевта або на зустріч анонімних алкоголіків чи ігроманів. Звичайно, вони не могли знати, що ці нові згубні звички — лише збій у роботі мозку, а не глибока емоційна проблема, що потребує психологічного та духовного втручання.

І хоч це крайні випадки, вони не дуже відрізняються від того, що відбувається в мозку щоразу, коли ви купуєтеся на обіцянку винагороди. Препарати для лікування хвороби Паркінсона просто підсилили природний ефект, який усі ці речі — їжа, секс, алкоголь, азартні ігри, робота — справляють на систему винагороди. Ми постійно женемося за насолодою, але часто коштом власного здоров’я. Коли дофамін програмує наш мозок на пошук винагороди, гору над нами бере найбільш авантюрне, імпульсивне та найменш контрольоване наше «я»[121].

Важливо те, що, навіть якщо ми так і не отримуємо винагороди, самої її обіцянки, помноженої на відчуття тривоги, що невпинно зростає через імовірність невдачі, достатньо, щоб тримати нас на гачку. Якщо ви піддослідний щур, то знову і знову тиснутимете на важіль, доки не впадете від виснаження чи не помрете з голоду. Якщо ж ви людина, ваш гаманець худнутиме, а шлунок наповнюватиметься — і це в найкращому випадку. Натомість у найгіршому розвивається залежність та компульсивна одержимість.

Ваш мозок на дофаміні: розвиток нейромаркетингу

Дофамін, що вивільняється від однієї лише обіцянки одержати винагороду, робить вас вразливим до будь-яких спокус. Наприклад, еротичні зображення схиляють чоловіків до фінансових витрат, а фантазії про виграш у лотерею призводять до переїдання — через обидві ці мрії про недосяжне можна вскочити в халепу[122]. Високий рівень дофаміну збільшує привабливість винагороди, змушуючи вас ігнорувати основні довгострокові цілі.

Знаєте, хто перший це з’ясував? Люди, яким потрібні ваші гроші. Торгівля створена для того, щоб ми завжди хотіли більшого. Це стосується як великих продовольчих компаній, що випускають продукцію з такою комбінацією цукру, солі та жиру, щоб наші дофамінові нейрони почали танцювати диско, так і реклами лотерейних квитків, завдяки якій ви починаєте мріяти, що зробите з мільйоном доларів, коли зірвете джек-пот.

Продуктові супермаркети теж не пасуть задніх. Вони хочуть, щоб ви робили покупки під дією дофаміну, тому викладають найспокусливіші товари спереду та по центру. Коли я заходжу до місцевої крамниці, то перше, що впадає в око, — це безкоштовна дегустація ласощів у кондитерському відділі. І це невипадково. Учені-маркетологи зі Стенфордського університету довели, що безкоштовна дегустація їжі та напоїв пробуджує в покупців голод і спрагу та переводить їх у стан пошуку винагороди. Чому? Тому що пропоновані продукти поєднують у собі дві найбільші обіцянки винагороди: «безкоштовно» та «їжа». А якщо скуштувати їх пропонує зваблива красуня, можна додати ще й третю обіцянку, і тоді ви точно вскочили в халепу. Виявилося, що учасники дослідження, які куштували щось солодке, частіше купували стейки та пироги, а також акційні товари[123]. Зразки їжі та напоїв підсилюють привабливість продукції, що зазвичай активує систему винагороди (ніщо так не стимулює економного покупця, як обіцянка заощадити гроші!). Проте такі товари, як вівсянка чи рідина для миття посуду, жодного подібного ефекту не мають; це доводить, що навіть під впливом дофаміну середньостатистичний споживач ніколи не спокуситься на туалетний папір.[20] Та варто лише скуштувати новий штрудель з корицею — і у вашому візку з’явиться кілька незапланованих товарів. Але навіть якщо ви встояли і не спокусилися на цей шматочок пирога, мозок під дією дофаміну шукатиме щось інше, щоб задовольнити жагу обіцяної винагороди[124].

Дослідники зі Стенфордського університету, які проводили це дослідження, запросили двадцять одного експерта з продовольства та збалансованого харчування, щоб вони висловили свої прогнози щодо результатів. Неймовірно, але 81 % експертів думали, що все буде навпаки — зразки зменшать голод покупців та задовольнять їхню потребу у винагороді. Це лише доводить, що всі ми, зокрема й експерти, і гадки не маємо про всі ті зовнішні чинники, що впливають на наші внутрішні бажання та вчинки. Наприклад, більшість із нас вважає себе нечутливими до реклами, однак існує безліч доказів, що телевізійна реклама хрустких закусок змушує вас бігти до холодильника — особливо якщо ви намагаєтеся схуднути і їсти менше снеків[125].

Система винагороди в мозку також реагує на все нове та розмаїте. Дофамінові нейрони зрештою втрачають чутливість до знайомих винагород — навіть до тих, що дають справжню насолоду: чи то лате з густою пінкою, чи то звичний нам комплексний обід. Те, що популярні мережі кав’ярень постійно додають до стандартного меню нові елементи, а магазини одягу змінюють кольори своїх базових колекцій, — зовсім не простий збіг. Філіжанка кави? Уже набридло. Але стривайте-но: що це таке в меню — лате з білим шоколадом? Як це захопливо! В’язаний светр у вашому улюбленому каталозі одягу? Нудно. Та зачекайте: він тепер доступний у відтінках карамелі та підталого масла! Дофаміне, з поверненням!

Існує й інший спосіб: маркетологи влаштовують хитрі маніпуляції з цінами, внаслідок яких примітивна частина вашого мозку буде готова на шалені витрати. Усе, що обіцяє економію, — від акцій «Два за ціною одного!» до позначок «Знижка — 60 %!» — відкриває шлях для дофаміну. Особливо потужну силу мають цінники в дисконт-центрах, де вказано сміховинно завищену «рекомендовану роздрібну ціну», а поруч — ціну зі знижкою. На сайті Amazon.com, наприклад, це добре знають та безсоромно використовують: ваш мозок швидко підраховує економію і (що логічно) вважає цю різницю заробленими грошима. 999 доларів, і лише тепер 44,99? Справжній дарунок долі! Не знаю, що це за штука, але негайно покладу її у свій кошик! Додайте до цього застереження, що акція от-от скінчиться чи що товарів обмаль (знижка лише до обіду, розпродаж лише сьогодні або зловісне попередження «поки товар є на складі») — і ви почнете активно полювати на товари і хапати все без розбору, наче вам вдалося запопасти останню здобич у пустельній савані.

У торгівлі також широко використовуються запахи, що викликають у споживачів бажання навіть там, де їх ніколи раніше не було. Спокусливий аромат — це найшвидший спосіб пообіцяти винагороду, і щойно ароматизовані молекули торкаються нюхових рецепторів, мозок починає шукати джерело. Наступного разу, коли ви проходитимете повз ресторан фаст-фуду, спокушаючись ароматом картоплі фрі та бургерів, б’юся об заклад, ви відчуєте не запах гамбургера, а спеціально розроблену ароматичну комбінацію, яку розпилюють на тротуари крізь вентиляційні системи. На сайті компанії «Сент Ейр», лідера в галузі торгівлі ароматизаторами,[21] розробники вихваляються тим, як вони заманювали відвідувачів до кафе-морозива на першому поверсі готелю. Вони розприскували аромат цукрового печива згори та аромат вафельних ріжків знизу; головне було правильно встановити системи розпилення. Пересічному покупцеві здавалося, що він вдихає справжній аромат смаколиків, хоча насправді він відчував запах концентрованих хімічних речовин, які максимально активували дофамінові нейрони та заманювали покупця (звісно, разом із його гаманцем) до крамниці.[22] Компанія створила варіацію ароматів для кожного відділу торговельного центру «Блумінґдейл»: аромат дитячої присипки викликає теплі й ніжні відчуття в дитячому відділі, аромат кокосу у відділі купальників змушує фантазувати про пляжні коктейлі, а у відділі спідньої білизни відчувається «заспокійливий аромат лілії» — мабуть, щоб заспокоїти жінок, коли ті стоять оголені під флуоресцентним освітленням перед величезним тристороннім дзеркалом у примірочній. Ви можете не помічати цих запахів, але вони все одно впливатимуть на ваш мозок та гаманець.

Звісно ж, наукові знання використовують із різною метою — як шляхетною, так і корисливою, і, правду кажучи, аромомаркетинг дав світові набагато більше, аніж просто підвищив обсяги продажів морозива та бікіні. У відділенні МРТ лікарні штату Флорида завдяки розпиленню аромату кокосу й океану в приймальні, де очікували пацієнти, вдалося знизити частоту раптових відмов від обстеження. Незначна обіцянка винагороди може стати потужним засобом проти страху й допомогти людям насмілитися зробити те, на що вони не зважилися б. Подібна стратегія може бути корисною і в інших сферах — наприклад, стоматологічні кабінети було б непогано наповнити ароматом желейних цукерок, а офіси податкових органів — запахом сухого мартіні.

Дофаміновий детектив

Мої слухачі, щойно зачувши про ці хитрощі нейромаркетингу, одразу почали шукати докази. Вони стали аналізувати, як часто втрата сили волі в повсякденних ситуаціях зумовлена дофаміновими тригерами. Наступного тижня слухачі розповідали свої історії про те, як їхні улюблені магазини маніпулюють свідомістю — від ароматичних свічок у відділі посуду до ваучерів на одноразову миттєву знижку, які роздають у супермаркетах. Вони зрозуміли, чому на стінах магазинів одягу зображені напівголі моделі, а аукціонери відкривають торги із занижених цін. Варто лише придивитися пильніше, і ви помітите всі пастки, розставлені для вас, ваших дофамінових нейронів та гаманця.

Мої слухачі майже одностайно заявили, що завдяки цим відкриттям вони відчувають приплив сил. Їм було весело виявляти ці пастки. А також допомогло розкрити деякі таємниці шопінгу: наприклад, чому товар, який у магазині здавався таким розпрекрасним, удома, коли дофамін уже не затьмарює мозок, викликає лише розчарування. Одна жінка нарешті зрозуміла, чому, коли їй було нудно, вона завжди вирушала до продуктової крамниці, — не купити їжі, а просто пройтися й порозглядати товари. Її мозок сам спрямовував її до надійного активатора сплеску дофаміну. Ще одна слухачка скасувала підписку на каталоги, коли усвідомила, що кожен лист — це нова порція дофаміну, адже кожна яскрава сторінка викликає бажання, яке можна задовольнити лише продукцією цієї компанії. Інший слухач на професійній конференції в Лас-Вегасі заощадив купу грошей, бо йому вдалося розгледіти, як казино стимулює його дофамінові нейрони: майже голі танцівниці, необмежені закуски, світлові та звукові сигнали, що сповіщають відвідувачів про кожен виграш.

Хоча ми й живемо у світі, де майже все створене для того, щоб викликати в нас бажання, нам до снаги викрити деякі з цих пасток — просто треба бути пильними. Ці знання не допоможуть уникнути всіх без винятку спокус, однак принаймні дадуть вам шанс поборотися й сказати собі «Я не буду».

Під мікроскопом: хто маніпулює вашими дофаміновими нейронами?

Придивіться, як торговельні мережі й продавці намагаються обдурити вас, обіцяючи винагороду. Коли йдете до супермаркету або дивитеся телевізійну рекламу, перетворіть це на гру. Який запах ви відчуваєте? Що ви бачите? Що ви чуєте? Якщо ви знатимете, які саме спокуси на вас чатують, буде легше зрозуміти, як вони на вас впливають та як їм опиратися.

Дофамін у дії

Коли ми зі слухачами обговорюємо тему нейромаркетингу, дехто обов’язково пропонує заборонити деякі види реклами та приховані стратегії маніпуляції. Ці бажання зрозумілі, але виконати їх практично нереально. Обмеження, які слід встановити, щоб створити «безпечне» середовище, здаються не лише неможливими, а й для більшості людей небажаними. Ми хочемо відчувати свої бажання і — добре це чи погано — насолоджуємося світом, де вони постійно нас супроводжують та дають змогу мріяти. Саме тому людям до вподоби роздивлятися вітрини магазинів, гортати глянцеві журнали та ходити на безкоштовні екскурсії шикарними готелями. Важко уявити світ без постійної стимуляції дофамінових нейронів. І навіть «захистивши» себе від дофамінових стимуляторів, ми, швидше за все, почнемо шукати щось інше, щоб стимулювати свої бажання.

Малоймовірно, що ми колись приборкаємо свою систему винагороди, тож краще за все навчитися отримувати від неї користь. Можна відвідати лекції з нейромаркетингу та спробувати «дофамінізувати» свої найбільш неприємні обов’язки. Обтяжливі завдання можуть стати привабливішими, якщо за них можна отримати винагороду. А якщо заохочення за старання на нас чекає лише в далекому майбутньому, можна спробувати вичавити трохи додаткового дофаміну з нейронів, пофантазувавши про приємний результат (як у рекламі лотереї).

Деякі економісти навіть запропонували дофамінізувати такі «нудні» обов’язки, як пенсійні заощадження чи вчасна сплата податків. Уявіть, наприклад, що у вас є депозитний рахунок, де гроші захищені, і ви можете зняти їх тоді, коли забажаєте. Та замість того, щоб отримати гарантовану, але низьку процентну ставку, ви стали учасником розіграшу великого грошового призу. Люди, які купують лотерейні квитки, але не мають на рахунку жодної копійки, набагато активніше відкладали б гроші, якби кожен внесок давав їм шанс виграти 100 000 доларів. Або ж уявіть, що, коли ви вчасно заповнили податкову декларацію та чесно вказали свій прибуток та витрати, у вас з’являється шанс у повному обсязі повернути суму податків, сплачених вами за рік. Достатній аргумент, щоб вкластися у встановлені строки? І хоч у податковій навряд чи зрадіють цим перспективам, невеликим компаніям така мотивація точно допоможе вчасно подавати фінансові звіти.

Обіцянки винагороди навіть використовують для лікування різних видів залежностей. Одна з найефективніших стратегій під час реабілітації від алкогольної та наркотичної залежності називається «акваріум»[126]. Пацієнти, які пройшли тест на наркотики, одержують можливість витягти папірець зі скляного акваріума. На половині цих папірців зазначена сума від 1 до 20 доларів, і лише один приз великий — аж 100 доларів. Решта папірців не виграшні, однак на них написано: «Ти молодець. Не здавайся». Це означає, що коли ви занурюєте руку в акваріум, у вас з’являється шанс виграти 1 долар або ж просто витягти слова підтримки. Така мотивація, здається, не дуже сильна, але вона працює. В одному дослідженні 83 % пацієнтів, що брали участь у такому розіграші, пролікувалися всі дванадцять тижнів, тоді як з-поміж пацієнтів, яким такого розіграшу не пообіцяли, лише 20 % завершили курс лікування. 80 % пацієнтів, яким пообіцяли такий розіграш, пройшли всі тести на наркотики. У звичайній групі таких пацієнтів було тільки 40 %. Після завершення курсу лікування пацієнти, яким дали можливість виграти приз, рідше переживали рецидиви порівняно зі звичайними пацієнтами, хоч і знали, що більше такої винагороди вони не одержать.

Дивовижно, але методика «акваріума» працює навіть краще, ніж якби пацієнтам просто платили за проходження тесту на наркотики, — навіть незважаючи на те, що більшість із них витягають з акваріума набагато менший приз, ніж сподівалися. Цим підтверджується сила неочікуваної винагороди. Наша система винагороди збуджується набагато сильніше, коли є можливість отримати більший виграш, а не невелику, але гарантовану суму — і ми ладні на все заради виграшу. Саме тому люди воліють радше купити лотерейний квиток, аніж заробити гарантовані 2 % за депозитним рахунком, і саме тому навіть найдрібнішого клерка в компанії слід переконати, що колись він може стати виконавчим директором.

Експеримент із силою волі: дофамінізуємо свою здатність «я буду»

Мої слухачі спробували дофамінізувати обов’язки, що зазвичай відкладали на потім, за допомогою музики, глянцевих журналів і телебачення. Дехто до своєї улюбленої кав’ярні брав нудного підручника, щоб навчатися за чашкою гарячого шоколаду. Один студент виявив справжню креативність: купив квитки миттєвої лотереї й розклав їх по всій оселі, де на нього чекали неприємні хатні обов’язки. Інші намагалися візуалізувати найкращі результати своєї важкої праці, щоб примарна винагорода здавалася реальнішою. Якщо ви відкладаєте якісь справи, бо вони вам неприємні, можливо, вам вдасться заохотити себе, пов’язавши їх із чимось, що точно активує ваші дофамінові нейрони?

Маруда дофамінізує своє вміння «я буду»

У Ненсі, син якої закінчив коледж майже десять років тому, з’явилася проблема з її порожнім гніздечком. У тім то й річ, що не таке вже й порожнє воно було: жінка перетворила колишню дитячу свого сина на «комору», яка з роками стала більше скидатися на сміттєзвалище. Якщо вона не могла нікуди притулити якусь річ, їй однозначно знаходилося місце у вільній кімнаті. Ненсі хотіла навести там лад і перетворити її на гостьову (бо наразі показувати її гостям узагалі було не можна). Та щоразу, як вона відчиняла двері, в неї починалася паніка. Прибирання цієї кімнати стало завданням для її сили волі на моїх заняттях, але Ненсі не вдавалося виконати заплановане, аж доки в цьому їй не допомогла обіцянка винагороди. Жінку надихнуло дослідження, в якому різдвяну музику та святкові аромати використовували для того, щоб клієнти отримували насолоду і довше залишалися в магазині. У більшості людей Санта-Клаус та свіжий аромат хвої пробуджують спогади про найчарівнішу «обіцянку винагороди», коли ви прокидаєтеся вранці і знаходите під ялинкою купу подарунків. Щоб мотивувати себе до прибирання, Ненсі вирішила ввімкнути різдвяні пісні, запалити свічки (як зручно: свічки вона теж знайшла в цій кімнаті!). Незважаючи на свої страхи, жінка і справді отримала насолоду від роботи. Не такою страшною було саме прибирання, як думки про нього, а почати Ненсі допоміг святковий різдвяний дофамін.

Темний бік дофаміну

Дофамін може бути надзвичайно сильним мотиватором, і навіть якщо він спокушає нас замовити десерт чи перевищити ліміт за кредитною карткою, важко назвати цей крихітний нейромедіатор глобальним злом. Але дофамін усе-таки має свій темний бік: побачити його дуже легко, варто лише трохи пильніше придивитися. Якщо ми зробимо паузу та спробуємо з’ясувати, що ж насправді відбувається в мозку й тілі, коли ми починаємо чогось хотіти, то побачимо, що обіцянка винагороди може бути не лише солодкою, а й завдавати неабиякого стресу. Бажання не завжди приємне — іноді воно змушує нас почуватися невдахами. Це відбувається тому, що основна функція дофаміну — змусити нас шукати щастя, а не власне робити нас щасливими. Дофамін може навіть трохи на нас натиснути, навіть якщо це зробить нас нещасними[127].

Щоб спонукати нас до пошуків об’єкта свого бажання, система винагороди має дві зброї: пряник та батіг. Перший спосіб — це, звичайно ж, обіцяна винагорода. Нейрони продукують дофамін, створюючи це відчуття в ділянках мозку, що очікують на насолоду та планують дії. Коли ці ділянки сповнюються дофаміну, виникає бажання — всім хочеться скуштувати солоденького пряника. Але система винагороди має й інший інструмент, що діє, наче славнозвісний батіг. Вивільняючи дофамін, ваш центр насолоди водночас надсилає сигнали до центру стресу. У цій ділянці мозку дофамін активує викид гормону стресу. Унаслідок цього процес пошуку об’єкта бажання починає вас дратувати чи тривожити. Відчуття потреби стає питанням життя, смерті та виживання[128].

Дослідники виділяли це змішане внутрішнє відчуття бажання та стресу в жінок, яким нестерпно хочеться шоколаду. Коли вони бачать шоколадку, виникає реакція страху — фізіологічний рефлекс, пов’язаний з тривогою та збудженням і схожий на відчуття від зустрічі з хижаком у лісі. Описуючи свої відчуття, жінки розповідали не лише про насолоду, а й про страх і втрату контролю. Перебуваючи в подібному стані, ми асоціюємо насолоду з тим, що викликало реакцію, а стрес — із причиною того, чому ми цієї насолоди ще не отримали. Ми не здатні усвідомити, що як насолоду, так і стрес викликає саме об’єкт бажання.

Під мікроскопом: стрес від бажання

Більшість людей приділяє основну увагу примарному відчуттю насолоди, аніж реальному стресу, що супроводжує сплеск дофаміну. Цього тижня спробуйте помітити, коли якесь бажання викличе у вас стрес та тривогу. Чи відчуваєте ви, що реагуєте на обіцяну винагороду? Чи ви намагаєтесь позбутися відчуття тривоги?

Збентежений шопоголік тримає слово

Щоразу, коли Івонн прагнула позитивних емоцій, то вирушала до торговельного центру. Вона була впевнена, що шопінг робить її щасливою, бо коли їй ставало нудно чи сумно, саме цього їй хотілося найбільше. Івонн ніколи не звертала уваги на все розмаїття відчуттів, що супроводжували її походи крамницями. Саме це і стало її основним завданням на моїх заняттях. Жінка усвідомила, що найщасливіше почувається саме дорогою до шопінг-центру, коли її сповнюють надія та збудження. Їй подобалося розглядати вітрини магазинів, але варто було опинитися всередині, відчуття змінювалися. Івонн починала напружуватися, особливо якщо в приміщенні було людно. Їй хотілося швидко пробігти магазином і тікати геть: здавалося, на неї тисне час. Чекаючи в черзі до кас, Івонн відчувала нетерплячість і тривогу. Якщо в покупця перед нею було багато товарів або він оформлював повернення, жінка починала злитися. Коли нарешті підходила її черга, це більше було схоже на полегшення, а не на радість, яку вона відчувала до цього. Івонн усвідомила, що надія й радісне збудження, які вона переживала дорогою до шопінг-центру, — це і був пряник, а тривога та злість — батіг, що змушував її стояти в черзі. Жінка ніколи не почувалася такою щасливою, як нарешті вдома після шопінгу.

Зробивши для себе таке відкриття, більшість людей перестає прагнути сумнівної винагороди. Любитель картопляних чипсів із підозрою поглядатиме на пачку, а безсонько нарешті вимкне телевізор опівночі. Однак Івонн обрала іншу стратегію: лише дивитися на вітрини, не заходячи до крамниць. Саме відчуття перебування в торговельному центрі робило її найщасливішою, натомість покупки викликали стрес. Несподівано, але коли Івонн поїхала на шопінг, твердо пообіцявши собі нічого не купувати, і залишила свої кредитки вдома, щоб раптом не зірватися, то повернулася додому щасливішою, ніж коли витрачала силу-силенну грошей.

Коли ви справді почнете розуміти, що саме відчуваєте від так званої винагороди, вам стане легше ухвалювати розважливі рішення про те, як себе винагородити та чи винагороджувати взагалі.

Обіцяна винагорода — ще не щастя

Спостерігаючи, як щури відмовляються від корму та сновигають уздовж сітки під напругою, Олдз та Мілнер припустилися тієї самої помилки, як і кожен, хто аналізує власні вчинки під дією дофаміну. Ми вважаємо, що концентрація уваги, активний пошук об’єкта бажання та готовність працювати і навіть страждати заради нього, підтверджують, що об’єкт нашого бажання обов’язково зробить нас щасливими. Ми купуємо тисячний шоколадний батончик, нове кухонне приладдя, наливаємо собі ще один келих. Ми виснажуємо себе пошуками нового партнера, кращої роботи чи вищого прибутку. І помиляємося, коли думаємо, що відчуття бажання — це гарантія щастя. Не дивно, що нещасні щури, що били себе струмом до знемоги, здавалися Олдзу та Мілнеру щасливими. Виявляється, людина майже не здатна відрізнити обіцяної винагороди від насолоди чи задоволення, яких вона прагне.

Обіцянка винагороди так захоплює нас, що ми невпинно робимо неприємні речі та споживаємо те, що викликає, радше, розчарування, ніж задоволення. Оскільки гонитва за винагородою — це основна мета дофаміну, він ніколи не дасть вам сигналу «стоп» — навіть коли ваші відчуття, м’яко кажучи, не дотягують до обіцяного щастя. Браян Вонсінк, директор Лабораторії із вивчення їжі і харчових брендів Корнелльського університету, продемонстрував це, пожартувавши з відвідувачів кінотеатру у Філадельфії. Вигляд та запах попкорну — це найнадійніший спосіб змусити дофамінові нейрони затанцювати. Глядачі стоять у черзі, наче собаки Павлова, пороззявлявши роти і стікаючи слинкою в очікуванні перших хрумтиків. Вонсінк провів експеримент: замість свіжого попкорну глядачі отримували попкорн двотижневої давності. Він хотів дізнатися, чи їстимуть його глядачі, беззастережно вірячи в те, що попкорн у кінотеатрі завжди смачний — або ж вони помітять справжній смак та відмовляться його їсти[129].

Після сеансу глядачі підтвердили, що двотижневий попкорн насправді був гидкий: відсирілий і залежалий — майже відразливий. Та чи спробували глядачі повернути свої гроші? Ні, вони його з’їли. Вони вмололи 60 % від порції, що з’їли глядачі, яким дістався свіжий попкорн! Люди довіряють своїм дофаміновим нейронам, а не смаковим рецепторам.

Можна без упину чухати потилицю й дивуватися, як таке сталося, але є речі, яким здатні протистояти лише одиниці. Згадайте про свою найбільшу проблему, якій хочете сказати «Я не буду». Ймовірно, ідеться про слабкість, що, як вам здається, робить вас щасливими — або зробить щасливими, якщо ви отримаєте цього вдосталь. Однак ретельний аналіз таких відчуттів та їх наслідків часто свідчить про протилежне. У кращому випадку, отримання винагороди звільняє від відчуття тривоги, спричиненого її очікуванням, і змушує вас хотіти більшого. Але зрештою все, що залишається, — це відчуття розчарування, незадоволеності, розпачу, сорому, втоми й огиди. Іншими словами, щасливішими ви не стаєте. Дедалі більше фактів свідчать про те, що коли люди зосереджують увагу на примарній винагороді, магічне закляття розвіюється. Напружте мозок та порівняйте те, чого він очікує від винагороди (щастя, насолоди, задоволення, позбавлення відчуття суму чи зняття стресу), із тим, що отримує насправді — і ваш мозок зрештою скоригує свої очікування. Наприклад, коли любителі попоїсти починають звертати увагу на смак їжі, що зазвичай викликає в них шалений апетит, то помічають, що на вигляд та запах страва краща, ніж на смак. Навіть коли рот і шлунок уже повні, мозок просить іще. Що більше людина їсть, то сильнішим стає розпач. Іноді вона навіть не відчуває смаку, бо їсть дуже швидко, що ще більше погіршує її фізичний та емоційний стан. На перший погляд це може здатися дивним, адже для таких людей їжа — джерело щастя. Однак дослідження показують, що, якщо ми їстимемо осмислено, то можемо покращити самоконтроль і не допустити переїдання. Згодом такі люди не лише втрачають вагу, а й менше страждають від стресу, страхів та депресії. Звільняючись від хибної обіцянки винагороди, ми часто починаємо розуміти, що те, від чого ми прагнули отримати щастя, і є головним джерелом розпачу[130].

Експеримент із силою волі: чи варта винагорода зусиль

Згадайте, на яку винагороду ви найчастіше чекаєте, коли мозок переконує, що це зробить вас щасливими. Серед моїх слухачів найпоширенішими були такі: снеки, шопінг, телебачення та гаяння часу в мережі — від електронної пошти до покеру. Потіште себе, але не поспішайте. Зверніть увагу на відчуття, що виникають, коли вам обіцяно винагороду: очікування, надію, збудження, тривогу чи слиновиділення — все, що відбувається з тілом чи мозком. Дозвольте собі піддатися бажанню. Відчуття виправдовує очікування? Чи зникає коли-небудь відчуття очікування винагороди — чи воно лише змушує вас більше їсти, витрачати більше грошей або часу? Коли ви будете задоволені результатом та чи будете взагалі? Чи ви просто досягнете точки, коли вже не зможете продовжувати, бо переїли, виснажилися, розгубилися, не маєте часу або ж не отримали «винагороди»?

Люди, що спробували виконати цю вправу, зазвичай отримували один із двох результатів. Дехто розумів, що коли він насправді звертає увагу на момент переживання насолоди, то, щоб відчути вдоволення, потребує набагато меншого. Іншим стало ясно, що такі відчуття зовсім їх не задовольняють, а лише утворюють прірву між очікуванням винагороди та реальними відчуттями. Обидва результати допоможуть вам краще контролювати себе.

Важлива роль бажання

Перш ніж просити лікаря виписати препарати, які пригнічують продукування дофаміну, розгляньмо й позитивний бік обіцянки винагороди. І хоча нам уже відомо, що бажання — це не обов’язково щастя, все-таки не варто намагатися повністю позбутися бажань. Життя без бажань, може, й не потребує значного самоконтролю, але це зовсім не те життя, яке хотілося б прожити.

Залежна людина втрачає здатність хотіти

Адам ніколи себе не стримував. Коли йому було тридцять три, його стандартний день передбачав із десяток склянок спиртного, кілька доз кокаїну й іноді екстазі як бонус. Це почалося дуже давно, ще в школі: алкоголь він уперше спробував у дев’ять років, а кокаїн — у тринадцять. До повноліття Адам уже добряче підсів на марихуану, кокаїн, опіум та екстазі.

Усе вмить змінилося, коли з однієї вечірки його забрала швидка: щоб не потрапити за ґрати через наркотики, він швидко проковтнув усе, що було в кишенях (не дуже розумний вчинок, але, правду кажучи, того вечора Адам узагалі мало що тямив). Небезпечна суміш кокаїну, екстазі, оксикодону та метадону призвела до майже летального зниження артеріального тиску та нестачі кисню в мозку.

Адама реанімували і зрештою виписали з відділення інтенсивної терапії. Тимчасовий дефіцит кисню мав глибокі наслідки: чоловік позбувся від алкогольної та наркотичної залежності. Він зовсім припинив вживати наркотики, що впродовж наступних шести місяців підтверджували результати тестів на наркотичні речовини. Ця дивовижна зміна не була духовним одкровенням чи раптовим усвідомленням своїх помилок перед лицем смерті. За словами Адама, в нього просто зникло бажання зловживати наркотиками та спиртним.

На перший погляд, може здатися, що такі зміни — це чудово, але потяг зник не лише до кокаїну й алкоголю. Адам просто втратив бажання і крапка. Йому здавалося, що нічого більше не може зробити його щасливим. Його фізична енергія та здатність концентруватися зникли. Він почав ізолювати себе від інших. Разом зі здатністю відчувати насолоду Адам втратив надію та впав у глибоку депресію.

Що ж спричинило втрату бажання? Психіатри з Колумбійського університету, які лікували Адама, знайшли відповідь на це питання, вивчивши знімки його мозку. Дефіцит кисню під час передозування пошкодив систему винагороди в мозку Адама[131].

Випадок Адама, описаний в «Американському психіатричному журналі», винятковий з огляду на такі кардинальні зміни — від залежності до абсолютної втрати сили «я хочу». Та існує безліч інших прикладів, коли люди втрачають бажання і здатність відчувати щастя. Психологи називають цей стан ангедонією (дослівно — «без насолоди»). Люди в стані ангедонії описують своє життя як низку звичок без очікування отримати від них насолоду. Вони можуть їсти, ходити на шопінг, спілкуватися та займатися сексом, але не очікують від цього жодного задоволення. Без здатності відчувати насолоду вони втрачають мотивацію. Важко змусити себе вибратися з ліжка, коли не уявляєш нічого, що змусило б тебе відчути задоволення. Таке цілковите зникнення бажань позбавляє надії, а більшість людей — і жаги до життя.

Коли наша система винагороди мовчить, людина відчуває не так удоволеність, як апатію. Саме тому пацієнти з хворобою Паркінсона, в мозку яких не продукується достатньо дофаміну, частіше перебувають у стані депресії, а не спокою. Власне, нейробіологи припускають, що не досить активна система винагороди — це і є біологічне підґрунтя депресії[132]. Дослідивши активність мозку людини в стані депресії, вчені побачили, що система винагороди в ньому не активується, навіть коли винагорода очевидна. Спостерігається невеличке підвищення активності, але його замало, щоб забезпечити повноту відчуттів «я хочу» та «я готовий над цим працювати». Унаслідок цього зникають бажання та мотивація, що й переживає більшість людей у стані депресії.

Парадокс винагороди

Як і більшість моїх слухачів, ви, мабуть, поцікавитесь, як можна всьому цьому зарадити. Обіцянка винагороди не гарантує щастя, але якщо винагороду не обіцяти, це точно зробить людину нещасною. Якщо ми повіримо в обіцянку винагороди, то піддамося спокусі. Натомість без цього в нас зникає мотивація.

Знайти вихід із цієї ситуації непросто. Очевидно, що примарна винагорода потрібна нам, щоб підтримувати інтерес до життя. Якщо нам пощастить, система винагороди не припинить виконувати своїх функцій і водночас, сподіваємося, не обернеться проти нас. Ми живемо у світі технологій, реклами та цілодобових можливостей — завжди чогось хочемо й рідко повністю задовольняємося. Якщо ми прагнемо контролювати себе, нам слід навчитися відокремлювати реальні винагороди, що сповнюють наше життя сенсом, від фальшивок, що лише відволікають та викликають залежність. Навчитися розрізняти їх — це найкраще, що ми можемо зробити в цьому випадку. Це не завжди легко, але усвідомлення цих розбіжностей справді може трохи зарадити. Згадавши про щурів Олдза й Мілнера, що без упину тиснули на важіль, ми можемо допомогти собі в моменти слабкості, розвіявши туман і не купившись на велику брехню нашого мозку.

Заключне слово

Бажання — це стратегія мозку, що спонукає до дії. Ми вже побачили, що бажання може не лише становити загрозу для самоконтролю, а й бути джерелом сили волі. Коли дофамін підштовхує нас до спокуси, слід навчитися відрізняти бажання від щастя. Але дофамін та відчуття очікування винагороди також можна використовувати, щоб мотивувати себе та інших. Зрештою, бажання — це не добре і не погано. Що справді важливо, то це куди воно нас заведе та чи вистачить нам мудрості йти правильним шляхом.

Стислий огляд розділу

Ідея: наш мозок може сплутати обіцянку винагороди з гарантією щастя, тому ми шукаємо насолоду там, де її немає.

Під мікроскопом

• Що активує ваші дофамінові нейрони? Що саме дає вам надію на винагороду та змушує шукати задоволення?

• Нейромаркетингові та зовнішні стимули. Погляньте, як виробники та продавці намагаються використати вас, обіцяючи винагороду.

• Стрес від бажання. Зауважте, коли бажання викликає у вас стрес і тривогу.

Експерименти із силою волі

• Дофамінізуйте своє завдання «я буду». Якщо ви постійно щось відкладаєте, мотивуйте себе, пов’язавши цю справу із чимось, що активує ваші дофамінові нейрони.

• Перевірте обіцяну винагороду. Уявіть себе за заняттям, яке, на думку вашого мозку, зробить вас щасливими, але насправді ніколи не дає цілковитого вдоволення (наприклад, снеки, шопінг, телебачення та онлайн-розваги). Чи схожа реальність на обіцянки мозку?

Розділ 6. Ефект «якого біса», або Чому відчуття провини — неефективна мотивація

Що ви робите, щоб трохи збадьоритися, коли вам погано? Якщо ви схожі на більшість людей, то починаєте шукати винагороду. За даними Американської асоціації психологів, найпоширеніші стратегії боротьби зі стресом — ті, що активують систему винагороди в мозку: ми починаємо їсти, пити, йдемо на шопінг, дивимося телевізор, шукаємо щось в інтернеті та граємо у відеоігри. А чом би й ні? Дофамін обіцяє, що нам від цього полегшає. Це природно, що ми звертаємося до найпотужніших активаторів дофаміну, щоб поліпшити свій настрій. Назвімо це обіцянкою полегшення.

Бажання поліпшити собі настрій — це здоровий механізм виживання, так само вбудований у нашу біологічну систему, як і інстинкт втечі в разі небезпеки. Але куди ми біжимо, щоб нам стало краще? Обіцянка винагороди, як ми вже зрозуміли, не завжди означає, що наш настрій поліпшиться. Найчастіше те, від чого ми очікуємо позитивних емоцій, обертається проти нас. Згідно з національним опитуванням щодо стресу, яке проводила Американська асоціація психологів, найпоширеніші стратегії водночас виявляються вкрай неефективними. Наприклад, лише 16 % опитуваних, що «заїдають» стрес, стверджують, що це їм справді допомагає. В іншому дослідженні було виявлено, що жінки найчастіше їдять шоколад, коли вони стривожені чи перебувають у депресії. Але єдине, що відчувають після свого шоколадного «наркотику», — то це зростання почуття провини. І це зовсім не ті відчуття, на які ми очікуємо, коли прагнемо поласувати смачненьким.

Аналізуючи вплив стресу, тривоги та відчуття провини на самоконтроль, ми бачимо, що поганий настрій викликає слабкості — і часто досить дивні. Лячні попередження про шкоду паління змушують курців жадати цигарки ще більше, економічна криза заохочує людей до шопінгу, а від нічних новин ви можете погладшати. Ні, жодної логіки тут немає, але така вже людська природа. Щоб зберегти силу волі в стресовій ситуації, потрібно знайти спосіб піднімати собі настрій, не піддаючись спокусам. Також необхідно відмовитися від таких стратегій самоконтролю, як відчуття провини та самокритика, — від них нам стає тільки гірше[133].

Чому стрес викликає бажання

Виявляється, ми особливо чутливі до спокус, коли нам погано. В одному дослідженні науковці навмисно створювали для піддослідних стресові ситуації — і результат був завжди той самий. Коли курці уявляли візит до стоматолога, в них виникало раптове бажання закурити. Коли піддослідним, які звикли заїдати стрес, повідомляли, що вони мусять виступити перед аудиторією, їм раптово хотілося жирної чи солодкої їжі. Стресова ситуація для лабораторних щурів, створена за допомогою неочікуваного електричного розряду (цього разу просто в тіло, а не в центр винагороди!), змушувала їх хотіти солодощів, алкоголю, героїну — усього, що дослідники примудрилися покласти до їхніх кліток[134]. За межами лабораторії реальний життєвий стрес підвищує ризик рецидиву серед курців, алкоголіків на реабілітації, наркозалежних та людей, що намагаються схуднути[135].

Чому стрес призводить до виникнення безконтрольних бажань? Це рятівна місія мозку. Ми вже побачили, як стрес викликає реакцію боротьби чи втечі — узгоджений комплекс змін у тілі, що дає змогу вам захиститися в разі небезпеки. Але мозок мотивує нас боронити не лише своє життя, а й настрій. Щоразу, коли ви переживаєте стрес, мозок спрямовує вас до джерел щастя. Нейробіологи довели, що стрес, зокрема й такі негативні емоції, як злість, сум, сумніви в собі та страх, перемикає мозок у режим пошуку винагороди. Ви починаєте раптово жадати того, що ваш мозок пов’язує з обіцянкою винагороди, переконуючи вас, що «винагорода» — це єдине, завдяки чому вам стане краще. Наприклад, коли кокаїнозалежний згадує про сварку з родиною або критику на роботі, його система винагороди активується, змушуючи його відчувати сильний потяг до кокаїну. Гормони стресу, що вивільняються під час реакції «бий або біжи», також підвищують збудливість дофамінових нейронів. Це означає, що в стані стресу будь-які спокуси здаватимуться вам ще принаднішими[136]. Приміром, в одному дослідженні учасники мали порівняти апетитність шоколадного печива до та після того, як засмутилися від згадки про якісь прикрі особисті невдачі. Під дією цих емоцій випічка стала здаватися всім апетитнішою, і навіть ті учасники, які стверджували, що взагалі не люблять шоколаду, раптом відчули, що ласощі зроблять їх щасливими[137].

У нестресових ситуаціях ми розуміємо, що їжа насправді не робить нас щасливішими, однак коли ми засмучені, ця очевидна річ умить вилітає з голови, а мозок голосно нагадує нам, що в морозильнику схована пачка калорійного морозива[138]. Стрес спрямовує нас у хибному напрямку, блокуючи здоровий глузд та активуючи наші найменш корисні інстинкти. Такою є сила стресу й дофаміну: ми знову і знову повертаємося до неефективних стратегій, однак наш примітивний мозок уперто переконує нас, що саме це — шлях до щастя[139].

Обіцянки винагороди й водночас полегшення можуть призвести до різних нелогічних вчинків. Наприклад, результати одного економічного опитування показали: жінки непокояться через свої фінанси, адже використовують шопінг, щоб позбутися тривоги та депресії. Так, ви все правильно зрозуміли: шопінг. Це визначає саму причину — вони невпинно збільшують заборгованість за кредитною карткою, через що згодом почуватимуться ще гірше. Однак мозку це здається абсолютно логічним, адже він прагне, щоб полегшало просто зараз. Якщо ви думаєте, що після шопінгу вам стане краще, то робитимете покупки, щоб позбутися стресу, спричиненого вашими боргами[140]. Ненажери, які соромляться своєї ваги та неконтрольованого споживання їжі, звичайно ж, ще більше заїдатимуть це відчуття. А той, хто постійно відкладає важливі справи та перебуває в депресії через те, що пасе задніх у проекті, і надалі зволікатиме, щоб просто про це не думати[141]. У всіх цих випадках мозок, який жадає полегшення, змітає зі шляху прагнення зміцнити самоконтроль[142].

Під мікроскопом: обіцянка полегшення

Що ви робите, коли відчуваєте стрес, страх або просто погано почуваєтесь? Ви схильні більше піддаватися спокусам, коли засмучені? Ви легко відволікаєтеся чи, можливо, схильні відкладати важливі справи? Як негативні емоції впливають на вашу основну мету?

Експеримент із силою волі: спробуйте справді ефективну стратегію боротьби зі стресом

Більшість найпоширеніших методик позбавлення від стресу не здатні зробити нас щасливішими, однак деякі справді дієві. За даними Американської асоціації психологів, найефективніша стратегія боротьби зі стресом — це фізичні вправи чи спортивні ігри, відвідування церковної служби або молитви, книжки, музика, зустрічі з друзями й родичами, масаж, прогулянка, медитація, йога або ж творче хобі. Натомість найменш результативні — азартні ігри, шопінг, куріння, переїдання, алкоголь, відеоігри, інтернет, телебачення і перегляд фільмів тривалістю більше двох годин.

Яка основна відмінність між ефективними та неефективними стратегіями? Замість того, щоб вивільняти дофамін і створювати відчуття обіцянки винагороди, справді дієві стратегії стимулюють у мозку хімічні речовини, які покращують настрій, зокрема серотонін, гама-аміномасляну кислоту та гормон щастя окситоцин. Також вони допомагають зупинити стресову реакцію мозку, зменшити рівень гормону стресу в тілі й стимулювати реакцію одужання та релаксації. Ми недооцінюємо ефективність таких стратегій, бо вони не такі цікаві та захопливі, як активатори дофаміну. Ми забуваємо про ці стратегії не тому, що вони не працюють, а тому що в стресових ситуаціях мозок уперто переконує нас, що це і є щастя. А це означає, що дуже часто ми самі відмовляємо себе від занять, які справді можуть нас розрадити.

Наступного разу, відчуваючи стрес та плануючи застосувати одну з неефективних стратегій, спробуйте скористатися більш дієвими методами.

Пам’ятка про ефективні стратегії

Щоразу, коли в Деніз, керівниці нового проекту високотехнологічної компанії, був складний день на роботі, вона винагороджувала себе пляшкою вина та побаченням з улюбленим сайтом із продажу нерухомості. Жінка постійно переглядала фотографії віталень, кухонь та присадибних ділянок. Не обмежуючись лише своїм районом, вона роздивлялася варіанти в інших містах — Портленді, Ролі чи Майамі. Через годину Деніз відчувала вже не так розслабленість, як заціпеніння (не кажучи вже про деяке пригнічення, адже її квадратні метри аж ніяк не були схожі на дім її мрії).

Кілька років тому, коли Деніз обіймала не таку високу посаду, після роботи вона ходила на йогу. Це розслабляло й відновлювало сили. Деніз знала, що йога — це краще, ніж вино та мазохістський перегляд фотографій нерухомості, але щоразу, коли думала відновити заняття, одразу ж виникало безліч дрібних перешкод. Бажання поїхати додому та відкоркувати пляшку було сильнішим. У рамках мого курсу завданням Деніз було сходити на йогу хоча б раз. Відвідавши одне заняття з йоги, вона відчула себе навіть краще, ніж колись, і не могла повірити, що відмовляла собі в цьому майже три роки. Знаючи, що знову може забути ці відчуття й узятися за старе, якось після заняття Деніз записала на телефон голосове повідомлення про те, як добре почувається після йоги. Коли виникало бажання прогуляти заняття, вона слухала запис і нагадувала собі, що в стані стресу не можна довіряти своїм інстинктам.

Як можна нагадати вашому пригніченому «я», що насправді заряджає вас позитивними емоціями? Яку мотивацію ви можете дібрати для себе на випадок стресової ситуації?

Якщо з’їси це печиво, терористи переможуть

Учора ввечері я на свою голову переглянула випуск новин. У першому репортажі йшлося про викриття терористів, які хотіли підірвати в США бомбу; далі повідомляли про ракетні удари десь за кордоном й арешт молодика за вбивство його колишньої. А після цього, пообіцявши розповісти про «дивовижний продукт харчування, який ми їмо щодня і який може спричинити рак», увімкнули рекламу автомобілів.

Мене завжди бентежило питання: чому компанії рекламують свою продукцію під час таких моторошних програм? Вони справді хочуть, щоб глядач асоціював їхню продукцію із жахами з вечірніх випусків новин? Хто захоче побувати на розпродажі в торговельному центрі після новин про жорстоке вбивство чи загрозу терористичної атаки? Виявляється, що таке бажання з’явиться і в мене, і у вас, а все завдяки такому психологічному явищу, як управління страхом смерті[143].

Згідно з теорією управління страхом смерті, для людини природно відчувати жах, коли вона думає про власну смерть. Це одна із загроз, якої ми можемо спробувати уникнути, але вона все одно нас наздожене. Кожне нагадування про смертність (скажімо, кожні двадцять дев’ять секунд у вечірніх новинах) викликає в мозку реакцію паніки[144]. Ми не завжди це усвідомлюємо — страх може бути замаскований відчуттям легкого дискомфорту, що не дає нам зрозуміти причин його появи. Навіть якщо ми до кінця цього не усвідомлюємо, страх викликає в нас потребу негайно вжити якихось заходів, щоб позбутися відчуття безсилля. Ми тягнемося по улюблений плед, щоб відчути себе в безпеці та комфорті. А Барак Обама вскочив у халепу, коли в 2008 році заявив перед натовпом у Сан-Франциско, що в неспокійні часи люди «тягнуться до зброї чи релігії». Але політика політикою, а теорія управління страхом смерті може багато чого навчити про невдачі нашої власної сили волі. Ми не лише тягнемося до зброї чи Бога, коли налякані. Багато хто з нас хапається за кредитні картки, тістечка чи цигарки. Дослідження свідчать, що нагадування про смертність робить нас уразливими до спокус, бо всі ми шукаємо надію та безпеку в речах, що обіцяють нам винагороду й полегшення.

Наприклад, дослідження серед покупців продуктових крамниць продемонструвало: якщо людей попросити подумати про власну смерть, вони складають довші списки покупок, готові витратити більше грошей на шкідливу їжу та споживають більше шоколаду й печива (а я вже бачу нову стратегію торговельних мереж: у візки супермаркетів розкладатимуть брошури з місцевих ритуальних бюро). В іншому дослідженні було встановлено, що після повідомлень про смерть у новинах глядачі позитивніше реагують на рекламу статусних товарів, таких як автомобілі класу люкс та годинники «Ролекс». Не те щоб годинник міг урятувати нас від ракетного удару, але такі товари покращують наше уявлення про самих себе і дають нам змогу почуватися сильнішими. Для багатьох покупки — це спосіб миттєво відчути оптимізм та контроль над ситуацією[145]. Саме тому американці так відкрито сприйняли слова президента Джорджа Буша «Ми з місіс Буш радимо американцям ходити на шопінг» після терористичних атак 11 вересня 2001 року[146].

Не потрібно спрямовувати літаки в хмарочоси, щоб натиснути на наші внутрішні кнопки паніки. Щоб змусити людей витрачати більше, не потрібно реальних смертей, — драматичні серіали та фільми можуть мати той самий ефект. В одному дослідженні, переглянувши сцену смерті з сентиментальної стрічки «Чемпіон» 1979 року, глядачі були готові витратити втричі більше на абсолютно не потрібні їм речі (про що вони, зрештою, пошкодували)[147]. До того ж учасники дослідження так і не зрозуміли, що саме перегляд фільму вплинув на їхнє бажання витратити гроші. Коли їм запропонували придбати герметичну пляшку для води, їм здавалося, що саме таку пляшку вони й хотіли. Натомість піддослідних, яким продемонстрували передачу про Великий бар’єрний риф з каналу «Нешнл Джеогрефік», пляшка зовсім не вразила, тому їхні гаманці не схуднули. Безсумнівно, саме в такому стані ми й купуємо половину речей, що збирають пил у шафах та висмоктують кошти з банківських рахунків. Нам трохи сумно, в нас з’являється можливість щось купити, а тоненький голосочок у нашій голові — ну добре, не голос, а кілька дофамінових нейронів — каже нам: «Купи це! Ти сам знаєш, як ти все це хотів».

Стратегії управління страхами можуть відвертати наші думки від неминучої смерті, але, намагаючись заспокоїти себе спокусливими пропозиціями, насправді ми можемо лише скоротити свій шлях до могили. Яскравий приклад: попередження на пачках цигарок може підвищити бажання курця зробити кілька затяжок. Дослідження, проведене в 2009 році, продемонструвало, що попередження про небезпеку для життя викликає в курців стрес та страх — саме те, на що й сподіваються в міністерстві охорони здоров’я. На жаль, цей страх активує в курців стратегію позбавлення від стресу — куріння. От халепа. Це зовсім нелогічно, але зрозуміло, зважаючи на все те, що ми знаємо про вплив стресу на мозок. Стрес викликає бажання та ще більше збуджує дофамінові нейрони, коли ми бачимо якусь спокусу. Курці, певна річ, читають попередження на пачці цигарок, але це їм не допомагає. Тому, навіть коли мозок курця декодує слова «Куріння спричиняє рак легенів» і він усвідомлює свою смертність, інша частина мозку кричить: «Не хвилюйся, викури цигарку, і тобі стане краще!»[148].

В усьому світі з’явилася тенденція розміщувати натуралістичні й дуже страшні фотографії ракових пухлин та мерців як попередження на пачках цигарок. Здається, не така вже це й хороша ідея. Як свідчить теорія управління страхом, що моторошніше зображення, то сильніше воно змушуватиме курців позбуватися страху, викуривши цигарку. Проте ці зображення можуть ефективно запобігати розвитку шкідливої звички або посилювати бажання кинути курити. Ще не ясно, чи здатні ці попередження зменшити кількість курців, однак слід брати до уваги ймовірність їх неочікуваних наслідків.[23]

Під мікроскопом: що сповнює вас жаху?

Цього тижня спробуйте звернути увагу на те, що може активувати управління страхом смерті у вашій свідомості. Що ви чуєте або бачите у ЗМІ та в інтернеті? Які нові бактерії-хижаки можуть інфікувати вас на дитячому майданчику біля будинку? Звідки цього разу прилетять бджоли-вбивці? Яка будівля вибухнула, де сталася смертельна автокатастрофа, хто знайшов труп у себе вдома? Не полінуйтесь звернути увагу, рекламу чого показують між репортажами новин. Це якось стосується вашої проблеми із силою волі? Чи є будь-які інші тактики залякування або попередження, що можуть викликати у вас відчуття дискомфорту?

Іноді управління страхом смерті призводить не до спокуси, а до зволікання. Багато справ, які ми відкладаємо на потім, якимось чином пов’язані з питанням смертності: сходити до лікаря, отримати рецепт та приймати ліки за графіком, підготувати юридичні документи, наприклад, скласти заповіт, відкрити пенсійний рахунок і навіть викинути непотрібні речі чи одяг, який не носимо. Чи є щось, що ви відкладаєте або постійно «забуваєте»? Можливо, ви просто уникаєте цього, щоб не показувати свою вразливість? У такому разі, якщо ви подивитеся в обличчя своєму страху, це може допомогти зробити раціональний вибір: коли ми розуміємо свої мотиви, легше щось змінити.

Телевізійні обмеження для нічної ненажери

Телевізор у вітальні Валері вмикала щовечора на годину чи дві просто для фону, коли прибирала або готувала дітей до школи. Вона завжди обирала канал новин, де здебільшого йшлося про зниклих безвісти людей, нерозкриті таємниці та справжні злочини. Репортажі були такі захопливі, що, навіть коли Валері не хотіла дивитися на деякі фотографії з місця злочину, то просто не могла відірватися. Коли на заняттях ми говорили про теорію управління страхом смерті, вона вперше в житті справді задумалася про те, як на неї впливають усі ті жахливі історії. Валері почала замислюватись, чи не пов’язані її нічні бажання з’їсти щось солоне або солодке (одна з її основних проблем із силою волі) з оповідями про викрадених дівчат і вбитих дружин.

Валері почала звертати увагу на те, як почувається, коли переглядає ці репортажі, особливо про трагедії з дітьми. На наступному занятті Валері розповідала: «Це жахливо. Шлунок наче у вузол закрутився, але я не можу відірватися. Я відчуваю відразу, але нічого не можу із собою вдіяти. Не знаю, навіщо я роблю це з собою». Валері вирішила перемкнути канал та знайти для фону щось не таке гнітюче — музику, хіт-паради чи комедійні передачі. Уже через тиждень вона відчула, що темна хмара над нею розвіялася. А ще краще, що вимкнувши канал жахів, Валері більше не з’їдала пачки горіхової суміші, приготовленої дітям на шкільний обід.

Спробуйте хоча б добу не дивитися телебачення, не слухати новин по радіо, не читати журналів і не переглядати сайтів, що живляться вашим страхом. І якщо після цього не настане кінець світу (а я вас запевняю, що не настане), спробуйте взагалі не завантажувати себе цією інформацією.

Ефект «якого біса?», або Чому сором та відчуття провини — неефективна мотивація

Перш ніж замовити барменові склянку віскі, сорокарічний чолов’яга витяг свій кишеньковий комп’ютер. Перше пиво: 21:04. Його план? Два пива максимум. За кілька кілометрів звідси молода жінка прийшла до студентського клубу. Через десять хвилин вона внесла запис до свого кишенькового комп’ютера: одна чарка горілки. Вечірка лише починається![149]

Ці двоє були учасниками дослідження залежностей, проведеного психологами з Університету штату Нью-Йорк та Університету Піттсбурга. Групі зі 144 осіб віком від вісімнадцяти до сорока років видали кишенькові персональні комп’ютери, куди вони мали записувати все випите спиртне. Щоранку о восьмій учасники повідомляли дослідникам, як почуваються після вчорашньої вечірки. Учених цікавило, що трапиться, якщо гуляки вип’ють більше, аніж планували.

Не дивно, що ті, хто випив більше минулої ночі, гірше почувалися на ранок — головний біль, нудота, втома. Однак їхні страждання не обмежувалися похміллям. Учасники відчували сором і провину. І тут починалися величезні труднощі. Що більше людину мучило сумління через спожитий алкоголь, то більше вона випивала наступного вечора. Відчуття провини знову приводило їх до пляшки.

Знайомтеся: одна з найпотужніших загроз для сили волі — ефект «якого біса?». Уперше його описали дослідники-дієтологи Джанет Поліві та Пітер Герман. Цей ефект складається з такого циклу: людина потурає своїм бажанням, шкодує про це, але знову потурає. Дослідники встановили, що велика кількість людей, які худнуть, так засмучені будь-яким зривом (шматок піци, кусень пирога[24]), що їм здається, ніби вся дієта пішла під три чорти. Замість того, щоб обмежувати себе надалі, людина говорить собі: «Якого біса? Я вже й так порушив дієту. Тепер можна з’їсти хоч би й усю піцу»[150].

Такий ефект виникає не лише коли з’їсти щось заборонене. Якщо людина їсть більше за інших, це теж може викликати відчуття провини та призвести до того, що вона їстиме ще більше (або об’їдатиметься на самоті)[151]. Будь-яка слабкість може створити такий самий цикл. В одному не дуже чесному дослідженні Поліві та Герман навмисно підкрутили ваги так, щоб ті показували учасникам зайві кілограми. Люди відчували розпач, провину та розчарування в собі, але замість того, щоб боротися й поставити собі за мету схуднути, вони швиденько бігли перекусити, сподіваючись позбутися цих відчуттів[152].

Однак впливу цього ефекту зазнають не лише люди, що сидять на дієті. Такий цикл може виникати з будь-якою проблемою сили волі — у курців, які намагаються кинути палити, в алкоголіків, які борються зі шкідливою звичкою, у шопоголіків, які прагнуть не виходити за межі бюджету, і навіть у розбещувачів неповнолітніх, які намагаються контролювати сексуальні бажання. Незалежно від проблеми сили волі схема завжди однакова. Слабкість призводить до розчарування в собі і, зрештою, до бажання відчути полегшення. А який найдешевший та найшвидший спосіб відчути полегшення? Як правило, це і є те, що приносить розчарування. Саме так кілька картопляних чипсів перетворюються на пошук крихт на дні порожньої жирної пачки. Саме так програш 100 доларів у казино запускає азартний марафон. Ми говоримо собі: «Я вже порушив (дієту, бюджет, тверезість, своє рішення), тож якого біса? Хоча б задоволення отримаю». Важливо, що рецидив спричиняє не власне потурання своїм бажанням, а відчуття сорому, провини, втрату контролю та надії, які супроводжують перший вияв слабкості. Коли людина потрапляє в цей цикл, їй може здатися, що немає іншого виходу, крім як продовжувати в тім самім дусі. Це ще дужче ламає силу волі та завдає ще більших страждань, бо ви (знову) картаєте себе за безвольність (знову). Але способи, якими ми намагаємося заспокоїти себе, не розривають циклу, а лише викликають ще глибше відчуття провини.

Під мікроскопом: коли ви зазнаєте невдачі

Цього тижня спробуйте звернути особливу увагу на те, як ви сприймаєте невдачі своєї сили волі. Чи критикуєте себе та чи говорите собі, що ніколи не змінитесь? Ви відчуваєте, що такі невдачі розкривають вашу справжню суть — що ви ліниві, пустоголові, жадібні або некомпетентні? Ви відчуваєте безнадію, провину, сором, злість чи розпач? Чи використовуєте ви невдачу, щоб виправдати свої подальші помилки?

Як розірвати цикл

Два психологи — Клер Адамз з Університету штату Луїзіана та Марк Лірі з Дюкського університету — провели дослідження, в якому спровокували ефект «якого біса». Дослідники запросили молодих жінок, що стежать за своєю вагою, до дослідницького центру, і в ім’я науки запропонували їм з’їсти пиріжки та цукерки. Психологи висунули цікаву гіпотезу про те, як розірвати подібний цикл. На думку дослідників, якщо провина ослаблює самоконтроль, то, можливо, відчуття, протилежне провині, його зміцнюватиме? Тож їхня сумнівна стратегія полягала в тому, щоб змусити половину жінок, які з’їли випічку, не відчувати докорів сумління після порушення дієти[153].

Жінкам сказали, що вони братимуть участь у двох різних дослідженнях: в одному вивчатимуть вплив їжі на настрій, а в межах другого — проведуть смаковий тест кількох різних цукерок. У першому дослідженні жінок попросили вибрати глазурований або шоколадний пончик та з’їсти його за чотири хвилини. Щоб учасниці експерименту відчули неприємну важкість у шлунку, їм потрібно було запити ласощі повнісінькою склянкою води (затісний пасок на джинсах — чудовий спосіб викликати відчуття провини). Після цього жінки занотували свої відчуття в анкету.

Перед смаковим тестом половина жінок отримала спеціальне повідомлення, метою якого було зменшити докори сумління. Дослідник попереджав, що, з’ївши весь пончик, учасниці іноді відчувають провину. Він попросив жінок не картати себе і пам’ятати, що всі мають право на слабкість. Решті учасниць такого не говорили.

Далі провели тест, який мав з’ясувати, чи справді самовиправдання розриває такий цикл. Дослідники дали кожній учасниці по три великі тарілки з різними солодощами — шоколадно-горіховими, фруктовими та м’ятними цукерками. Жінок попросили скуштувати кожну цукерку й оцінити її смак — їсти цукерок можна було стільки, скільки заманеться. Якщо жінки все ще відчували провину через пончик, то мали сказати собі: «Я й так порушила дієту — що мені буде від кількох фруктових цукерок?».

Після смакового тесту, щоб визначити, скільки з’їла кожна учасниця, дослідники зважили тарілки з ласощами. Жінки, яких переконували не дуже картатися через порушення дієти, з’їли лише по 28 грамів цукерок порівняно із 70 грамами в групі жінок, яких не заохочували пробачити собі цю слабкість (до вашого відома: середня вага шоколадної цукерки — 4,5 грама). Ці результати здивували більшість людей. Здоровий глузд нам підказує: аргумент, що всі ми маємо свої слабкості й тому не варто мучитися докорами сумління, мав би заохотити жінок з’їсти більше. Однак коли учасниці експерименту звільнялися від відчуття провини, то навпаки тримали себе в руках. Здається, що відчуття провини спонукає нас виправляти власні помилки, але насправді це лише ще один спосіб, у який погані емоції змушують нас опускати руки[154].

Ніколи собі не пробачу!

Щойно я згадую в аудиторії про вміння пробачати собі, з усіх боків починають сипатися контраргументи. Таке враження, ніби я пропоную зміцнювати силу волі, кидаючи кошенят під автобус. «Якщо я не буду до себе суворим, то нічого не досягну». «Якщо я пробачу собі, то знову це зроблю». «Моя проблема не в тому, що я недостатньо суворий до себе, а в тому, що я недостатньо самокритичний!». Для багатьох пробачити собі означає виправдати себе, а це зовсім розслаблює. Мої слухачі переконані, що скотяться в прірву, якщо не будуть суворими до себе, тобто якщо не зосереджуватимуть увагу на своїх невдачах, не критикуватимуть себе, коли не дотягують до своїх високих стандартів, чи не погрожуватимуть собі жахливими наслідками своєї поведінки. Вони думають, що суворий голос у голові постійно повинен контролювати їхній апетит, інстинкти та слабкості. Вони побоюються, що, позбувшись цього внутрішнього диктатора і критика, взагалі втратять самоконтроль[155].

Більшість із нас теж так вважає: зрештою, ми змалку вчилися контролювати себе через батьківські накази та покарання. У дитинстві це необхідно, бо діти, варто визнати, — ті самі дикі тварини. Система самоконтролю остаточно розвивається аж у юності, тому дітям, поки формується їхня префронтальна кора, потрібна зовнішня підтримка. Однак багато дорослих ще й досі вважає себе дітьми, і, правду кажучи, поводиться не як мудрі вихователі, а радше, як суворі батьки. Вони критикують себе щоразу, як піддаються спокусі чи недотягують до власних очікувань: «Ти такий лінивий! Що з тобою таке?». Кожну невдачу вони використовують як доказ того, що потрібно бути до себе ще суворішими: «Ти не виконуєш жодної своєї обіцянки».

Якщо ви переконані, що ключ до міцнішої сили волі — це самокартання, ви такі не єдині. Але це помилка. Результати численних досліджень доводять, що самокритика незмінно асоціюється зі зниженням мотивації та погіршенням самоконтролю. Це також один із найпотужніших чинників розвитку депресії, яка висмоктує з людини сили «я буду» і «я хочу». Натомість самоспівчуття — схвальне та поблажливе ставлення до себе, особливо коли людина переживає стрес чи невдачу, — асоціюється з посиленням мотивації та кращим самоконтролем. Візьмімо, наприклад, результати експерименту, проведеного в Карлтонському університеті в Оттаві, Канада. Об’єктом спостереження стали студенти, які на цілий семестр закинули навчання. Чимало студентів відкладало навчання до першого іспиту, але не в кожного це стало звичкою. Студенти, які суворіше карали себе за невчасну підготовку до першого іспиту, найчастіше затягували підготовку й до наступних, на відміну від решти, що просто пробачили собі цей грішок. І що жорсткіші були докори сумління, то довше вони зволікали із підготовкою до наступного іспиту! А прощення — не відчуття провини — допомагало їм узяти себе в руки[156].

Ці відкриття суперечать нашим інстинктам. Чому так багато людей інтуїтивно відчуває, що самокритика — це наріжний камінь самоконтролю, а самоспівчуття — слизька доріжка до потурання своїм примхам? Що ще більше могло б стимулювати цих студентів, як не докори сумління через власні лінощі? І що може тримати нас у шорах, як не відчуття провини через невдачу?

Дивовижно, але відповідальність за свої вчинки зростає саме в того, хто пробачив собі, а не покарав. Дослідники з’ясували: людина готова взяти на себе особисту відповідальність за невдачу, якщо виявить до себе співчуття, а не критику. За цих умов вона також краще сприймає думки та поради інших і з більшою ймовірністю вчитиметься на власних помилках[157].

Прощення допомагає людині пережити невдачу, бо так вона позбувається сорому та почуття провини через те, що трапилося. Ефект «якого біса» — це спроба уникнути негативних емоцій, що супроводжують особисті невдачі. Якщо ми не відчуваємо провини і не критикуємо себе, нам немає від чого тікати. Це означає, що краще проаналізувати свою помилку — тоді зникне й спокуса її повторити.

З іншого боку, якщо щоразу розглядати свої помилки як доказ того, що ти безнадійний невдаха, який завжди все псує, — це нікчемне існування, сповнене ненависті до самого себе. Вашим найнагальнішим завданням буде позбутися цього відчуття, а не вчитися чогось на власних помилках. Тож самокритика як стратегія самоконтролю обертається проти нас. Як і інші форми стресу, такий стан призводить лише до бажання заспокоїти себе — чи то втопити своє горе в найближчому барі, чи то підняти собі настрій за допомогою кредитної картки.

Експеримент із силою волі: вчимося пробачати собі невдачі

Усі припускаються помилок та зазнають невдач. Але важливий не сам факт невдачі, а те, як ми даємо цьому раду. Я пропоную вашій увазі вправу, яку використовують психологи, щоб навчити людей співчувати собі в разі особистої невдачі. Дослідження доводять, що таке ставлення до себе зменшує відчуття провини і підвищує особисту відповідальність — чудова комбінація, щоб допомогти вам зібрати докупи силу волі й повернути вас на шлях істинний. Згадайте конкретну ситуацію, коли ви піддалися спокусі чи відкладали якусь важливу справу, і спробуйте дотримуватися трьох принципів, наведених нижче. Коли ви дасте маху, пригадайте ці принципи: вони допоможуть вам позбутися відчуття провини, сорому і не допустити наступної невдачі.

1. Що ви відчуваєте? Думаючи про невдачу, зверніть увагу на свої відчуття. Які емоції ви переживаєте? Які фізичні відчуття? Чи можете ви згадати, як почувалися одразу ж після невдачі? Як би ви це описали? Зверніть увагу, чи ви критикуєте себе: якщо так, то що саме ви собі говорите? Такий ретельний самоаналіз допоможе вам зрозуміти, що ви відчуваєте.

2. Усі ми люди. Усі ми боремося зі своїми слабкостями й іноді втрачаємо над собою контроль. Але така вже людська натура, і невдача не означає, що з вами щось не так. Усвідомте це. Згадайте про іншу людину, яку ви поважаєте і яка вам не байдужа: у неї траплялися подібні невдачі та провали? Це може пригамувати голос самокритики та зменшити сумніви в собі.

3. Що ви порадили б другові? Уявіть, що ви сказали б близькому другу, який опинився в подібній ситуації. Які слова підтримки ви дібрали б? Як би ви підбадьорили його не зупинятися на шляху до своєї мети? Це допоможе вам із власними невдачами.

Письменник долає голос самокритики

Бен, двадцятичотирирічний шкільний учитель, що викладав суспільствознавство, поставив собі за мету написати роман до кінця літніх канікул. Для цього потрібно було писати по десять сторінок щодня. Насправді він встигав лише дві-три сторінки на день, а потім відчував розпач через те, що сильно відстає від свого графіка. Усвідомивши, що книжки до початку шкільного року він не закінчить, Бен відчув себе шахраєм. Якщо він не зробить цього зараз, коли так багато вільного часу, то як же він писатиме, коли потрібно буде перевіряти силу-силенну домашніх завдань і складати плани уроків? Бен почав сумніватися, чи потрібно взагалі намагатися вкластися у графік, адже досі йому це все одно не вдавалося. «Справжній письменник уже давно впорався б, — казав він собі. — Справжній письменник ніколи не грав би в комп’ютерні ігри замість того, щоб писати книжку». Критично поглянувши на своє творіння, він переконав себе, що це непотріб.

З початком навчального року Бен і справді закинув свою книжку. На мої лекції він записався, щоб навчитися мотивувати своїх учнів, але коли ми обговорювали тему самокритики, впізнав себе. Коли Бен виконував вправу із самопрощенням за свій покинутий роман, перше, що він відчув — це страх та невпевненість у собі. Проваливши завдання писати по десять сторінок на день, Бен злякався, що в нього взагалі немає письменницького хисту. Його заспокоїла ідея, що такі невдачі — особливість людської натури, а не доказ відсутності таланту. Він згадав історії про інших письменників, які стикалися з купою труднощів на початку кар’єри. Щоб поспівчувати собі, Бен уявив, що сказав би учню, який готовий був здатися. Чоловік розумів, що сам переконував би учня йти до своєї мети, якби вона була справді важливою. Він наполягав би, що кожне зусилля наближає людину до мети. І вже точно не сказав би: «Жартуєш? Твоя робота нікчемна».

Після цього Бен знайшов у собі нові сили та повернувся до незакінченої книжки. Чоловік зобов’язав себе писати раз на тиждень: поставивши собі більш реалістичну мету на навчальний рік, він відчув, що працювати стало набагато приємніше.

Усі ми іноді починаємо сумніватися в собі та критикувати себе, однак цей голос ніколи не наблизить нас до мети. Замість цього спробуйте стати на позицію наставника чи хорошого друга, який у вас вірить, хоче для вас лише найкращого та підтримує у скрутні часи.

Фантастичні перетворення

Ми вже переконалися, що існує безліч способів, як негативні емоції можуть призвести до невдачі. Стрес активує імпульсивні бажання, і спокуси стають у наших очах ще привабливішими. Варто лише нагадати нам про смертність — і ми заспокоюватимемо себе їжею, шопінгом чи сигаретою. Відчуття провини і самокритика — це битий шлях до «Якого біса? Я теж маю право трохи розслабитися».

Іноді негативні емоції штовхають нас у геть іншому напрямку. Відчуття провини, страх та тривога змушують нас звертатися до того, від чого нам справді стає добре: ми обіцяємо собі змінитися. Психологи Джанет Поліві та Пітер Герман з Університету Торонто, що першими відкрили ефект «якого біса», з’ясували, що найчастіше ми вирішуємо змінитися, коли пригнічені: відчуваємо докори сумління, бо переїли, невчасно сплатили рахунки, хильнули зайвого чи непокоїмося через своє здоров’я. Рішення змінитися дає нам негайне відчуття полегшення та контролю. І ми вже не думаємо про себе як про того, хто припустився помилки, адже ми можемо стати геть іншою людиною.

Обіцянки змінитися сповнюють нас надією. Нам подобається уявляти, як ці зміни перетворюють наше життя; ми фантазуємо про те, якою людиною станемо. Дослідники стверджують, що рішення сісти на дієту сповнює людину сил, а склавши план тренувань у спортзалі, вона відчуває себе вищою на зріст (але ніхто не каже, що ці фантазії реалістичні). Ми переконуємо себе, що люди ставитимуться до нас інакше. Усе зміниться. Що вища мета, то сильніший спалах надії. Тож, вирішивши змінитися, ми схильні ставити собі заскладні завдання. Навіщо ця скромність, коли можна розгулятися на повну? Для чого починати з малого, коли можна отримати все й одразу?[158]

На жаль, обіцянка змінитися — як і обіцянка винагороди та полегшення — рідко стає реальністю. Нереалістичний оптимізм дає тимчасові позитивні емоції, але опісля нам стає ще гірше. Рішення змінитися — це негайне задоволення, що сповнює прекрасними відчуттями ще до того, як щось зроблено. Але зусилля, яких потрібно докласти, щоб справді змінитися, можуть глибоко нас розчарувати, бо перші результати не завжди такі приємні, як ми собі нафантазували («Я схуд на десять кілограмів, а працюю на тій самій паскудній роботі!»). Коли ми зазнаємо невдачі, початкова ейфорія від рішення змінитися перетворюється на розчарування та розпач. Не дотягуючи до своїх очікувань, ми самі провокуємо відчуття провини, депресію і сумніви в собі, а емоційний підйом після клятвеної обіцянки змінитися швидко зникає. У такій ситуації більшість людей узагалі перестає докладати будь-яких зусиль. Лише коли ми втрачаємо контроль над почуттями і нам потрібен ковток надії, ми знову присягаємося собі змінитися — і цикл починається спочатку.

Поліві та Герман називають цей цикл «синдромом хибної надії». Як стратегія зміни він геть неефективний, бо ніколи нею й не був. Це стратегія покращення самопочуття, а це геть інше. Якщо вам потрібно лише відчувати надію, вона, звичайно, може допомогти. Обіцянка змінитися для більшості людей — це найкраща частина процесу змін. Після цього зазвичай починається низхідний рух: потреба постійно контролювати себе, казати «так», коли хочеш сказати «ні», і навпаки. Зусилля, які ми докладаємо до реальних змін, не можна порівняти з ейфорією від фантазування про такі зміни. Тому нам не лише простіше, а й веселіше просто обіцяти собі змінитися, не доводячи справи до кінця. Саме тому багато з нас ліпше здадуться та починатимуть усе спочатку знову і знову, замість того, щоб знайти спосіб змінити все на краще. Максимум, що ми отримуємо, фантазуючи про наші кардинальні перетворення — це сильний наркотик, з якого не так легко «зістрибнути».

Синдром хибної надії особливо підступний, бо він маскується під самоконтроль. Насправді він так вправно нас обманює, що, читаючи цей розділ, ви, швидше за все, подумали про ще одну пастку сили волі, а не про позитивні аспекти негативних емоцій. Саме тому цей синдром і вартий уваги. Між мотивацією, необхідною нам, щоб змінитися, та нереалістичним оптимізмом, який може зашкодити нашим зусиллям, існує тонка межа. Потрібно вірити, що зміни можливі: без надії ми вдовольнялися б тим, що вже маємо. Але слід уникати поширеної пастки — обіцянки винагороди, яка впливає на наші емоції, а не на вчинки. Бо інакше ми не зміцнимо силу волі, а перетворимося на ще одного щура, що тисне на важіль, сподіваючись отримати винагороду[159].

Під мікроскопом: фантастичні перетворення

Поміркуйте про власну мотивацію та очікування від майбутніх змін. Чи відчуваєте ви потребу змінитися лише тоді, коли пригнічені? Чи найприємніше в усьому цьому — фантазувати про те, як зміниться ваше життя? Чи фантазуєте ви про своє майбутнє, щоб підняти собі настрій зараз, та чи робите конкретні кроки, щоб виправити ситуацію?

Експеримент із силою волі: оптимістичний песимізм для успішних змін

Оптимізм може добряче мотивувати нас, але й краплинка песимізму здатна допомогти нам досягти успіху. Дослідження доводять: якщо людина здатна спрогнозувати, коли та як може порушити дану собі обіцянку, шанси, що вона таки її дотримає, зростають.

Щоб перевірити власну силу волі, запитайте в себе, коли ви відчуваєте найбільшу слабкість? Що найдужче відхиляє вас від досягнення мети? Як ви виправдовуєте себе, коли зволікаєте із виконанням важливих справ? Обміркуйте ці запитання й уявіть себе в такій ситуації: як би ви почувалися та про що думали. Спробуйте побачити, що зазвичай відбувається, коли ваша сила волі зазнає невдачі.

Після цього спробуйте перетворити цю уявну поразку на успіх. Подумайте, що конкретно вам слід зробити, щоб дотримати свого слова. Можливо, згадати про мотивацію? Не звертати уваги на чинники, які відвертають вашу увагу? Зателефонувати другові, щоб він вас підтримав? Використати якусь іншу стратегію сили волі, що ви вже вивчили? Подумки застосуйте якусь стратегію — уявіть, як ви її виконуєте. Візуалізуйте свої відчуття. Спробуйте побачити себе в ту мить, коли досягнете успіху. І нехай цей образ надасть вам упевненості в тому, що ви робите для досягнення мети.

Таке планування невдачі — це вияв самоспівчуття, а не сумнівів у собі. І якщо настане скрута, ви будете готові застосувати свій план на практиці.

Заключне слово

Щоб уникнути невдач через стрес, нам потрібно усвідомити, від чого насправді нам стає краще — не від примарних обіцянок винагороди і не від порожніх обіцянок змінитися. Потрібно дозволити собі все це й захиститися від джерел стресу, що ніяк від нас не залежать. Коли трапляються невдачі (а це неминуче), потрібно вибачати собі ці слабкості і не виправдовувати ними свої подальші провали. Самоспівчуття набагато ефективніше зміцнює самоконтроль, аніж самокартання.

Стислий огляд розділу

Ідея: самокартання призводить до невдачі, тож, позбуваючись відчуття провини, ми стаємо сильніші.

Під мікроскопом

• Обіцяне полегшення. Що ви робите, коли відчуваєте тривогу, занепад духу чи стрес?

• Що вас лякає? Зверніть увагу на стрес від перегляду чи прослуховування інформації в ЗМІ, інтернеті чи інших джерелах.

• Коли трапляються невдачі. Чи критикуєте ви себе і відчуваєте докори сумління, коли даєте маху?

• Фантастичні перетворення. Ви фантазуєте про своє майбутнє, щоб підняти собі настрій зараз, але робите недостатньо, щоб щось змінити?

Експерименти із силою волі

• Справді дієві стратегії звільнення від стресу. Наступного разу, коли ви будете засмучені, спробуйте одну зі справді ефективних стратегій: фізичні вправи чи ігри, молитву чи відвідання церковної служби, книжки, музику, зустрічі з друзями чи родичами, масаж, прогулянку, медитацію, йогу або хобі.

• Вчимося пробачати собі помилки. Щоб не допустити почуття провини, що робить вас слабшими, співчувайте собі, коли зазнаєте невдачі.

• Оптимістичний песимізм для досягнення успіху. Спробуйте уявити, як і коли ви можете порушити обіцянку, та розробіть конкретний план дій, щоб цього не допустити.

Розділ 7. Майбутнє на продаж: економіка миттєвої насолоди

Таке змагання побачиш не щодня: дев’ятнадцять шимпанзе проти сорока людей. І не просто якихось людей з вулиці: студентів Гарварду й Інституту імені Макса Планка в Лейпцигу, що в Німеччині. Та й шимпанзе також були неабиякі — з авторитетного Центру дослідження приматів імені Вольфґанґа Кьолера в Лейпцигу. Зрештою, не личить студентам із престижних вишів змагатися із цирковими мавпами[160].

Завданням було втриматися від невеличкого смаколика, щоб згодом отримати більшу порцію. Шимпанзе спокушали виноградом; людей — родзинками, горішками, цукерками, крекерами й попкорном. Спершу всім учасникам запропонували обрати від двох до шести улюблених ласощів. Це було просто: і люди, і шимпанзе погодилися, що шість — краще за два. Після того дослідники ускладнили завдання. Кожному учасникові дали можливість з’їсти два смаколики одразу ж або зачекати кілька хвилин та з’їсти всі шість. Дослідники знали, що піддослідним хотілося все. Та чи готові вони були чекати?

У цьому дослідженні, опублікованому в 2007 році, вперше порівняли самоконтроль шимпанзе та людини. Його результати стосуються як людської природи, так і еволюційного характеру терплячості. І шимпанзе, і люди віддавали перевагу шістьом ласощам, коли чекати було не потрібно, однак ухвалювали дуже різні рішення, коли потрібна була витримка. Шимпанзе вирішили зачекати більшої порції, і результат вражав — аж 72 %. А як же студенти престижних вишів? Лише 19 %.

То як тлумачити це неймовірне фіаско людини перед дивовижною терплячістю приматів? Невже шимпанзе поталанило мати таємне джерело самоконтролю? Чи, може, людина на якомусь етапі еволюції втратила здатність зачекати кілька хвилин, щоб отримати горішки?

Звичайно ж, ні. Коли ми максимально контролюємо свої імпульсивні бажання, то перевершимо будь-який інший вид на землі. Але дуже часто ми використовуємо свій досконалий мозок не для того, щоб ухвалювати стратегічні рішення, а щоб дати собі дозвіл діяти нераціонально. Це трапляється тому, що префронтальна кора відповідає не лише за самоконтроль. Вона також здатна раціоналізувати погані рішення та обіцяти нам, що завтра буде краще. Б’юся об заклад, ті шимпанзе не говорили собі: «Зараз я візьму дві виноградини, бо завжди зможу отримати шість наступного разу». Але мозок людини виробляє різні психологічні трюки, щоб лишень переконати нас, що поборотися зі спокусою можна й завтра — тому ми зі своєю велетенською префронтальною корою знову й знову поступаємося своїм імпульсивним бажанням.

Хоч ми і шукаємо пояснення в економіці, психології чи нейробіології, багато наших проблем, пов’язаних із силою волі, зводиться до однієї суто людської проблеми: як ми сприймаємо майбутнє. Гарвардський психолог Деніел Ґілберт зробив сміливу заяву, що люди — єдиний біологічний вид, що більш-менш осмислено уявляє майбутнє[161]. І хоч ця здатність вплинула на всі аспекти нашого життя (згадаймо лишень про спіритичні сеанси чи спортивні ставки), вона створила нам і певні проблеми. І проблема ця не так у тому, що ми можемо прогнозувати майбутнє, як у тому, що ми не бачимо його чітко.

Майбутнє на продаж

Можна розглянути перемогу шимпанзе над людьми з погляду економіки. Шимпанзе були більш раціональними, незважаючи на те, що їхній мозок утричі менший за людський. Примати зробили свій вибір (адже шість — краще, ніж два) і діяли відповідно до нього. Вони збільшили свої здобутки за дуже невелику ціну (зачекати всього 120 секунд). Натомість вибір людини був нераціональним. Перед початком випробування учасники чітко заявили, що шість — краще, ніж два. Але щойно поставала необхідність зачекати, щоб потроїти кількість ласощів, у понад 80 % випадків люди змінювали своє рішення. Вони відмовлялися від своїх справжніх потреб заради негайного задоволення.

Економісти називають це явище знеціненням, спричиненим очікуванням: що довше доводиться чекати на винагороду, то менша її вартість для вас. Навіть невеликі затримки суттєво знижують очевидну цінність. У разі затримки всього лише на дві хвилини шість цукерок вартують набагато менше, аніж дві, але одразу. Цінність кожної цукерки тим менша, що більше часу її від вас віддаляє[162].

Знецінення, спричинене очікуванням, пояснює не лише те, чому деякі студенти взяли дві цукерки замість шести, а й чому ми вибрали негайне задоволення коштом майбутнього щастя. Саме тому ми відкладаємо сплату податків, обравши душевний спокій сьогодні за рахунок паніки наприкінці цього місяця або штрафних санкцій на початку наступного. Саме тому ми безконтрольно використовуємо паливо, не зважаючи на неминучу енергетичну кризу, і беремо кредити, не переймаючись збільшенням відсоткової ставки. Ми беремо те, що хочемо і коли цього хочемо (а хочемо ми зараз), а на завтра відкладаємо те, із чим не бажаємо мати справу сьогодні.

Під мікроскопом: як ви недооцінюєте майбутні нагороди?

Запитайте в себе, якими майбутніми винагородами ви торгуєте щоразу, коли піддаєтеся спокусі або зволікаєте з якоюсь справою. Яка негайна ціна примхи? А вартість у довгостроковій перспективі? Це взаємовигідна угода? Якщо раціональна частина вас говорить, що оборудка нечесна, спробуйте вловити момент, коли ви змінюєте свою думку. Що ви думаєте і відчуваєте — що змушує вас виставляти майбутнє на продаж?

Засліплені винагородою

У нашому попередньому змаганні за самоконтроль люди погодилися, що шість смаколиків — це краще, ніж два. Але коли дослідник поклав їх на стіл і запитав, візьмуть вони ці ласощі зараз чи воліють зачекати, 80 % студентів Гарварду й Інституту Макса Планка змінили своє рішення. Рахують вони нівроку, але їх засліпила обіцянка винагороди. Біхевіоральні економісти називають цю проблему обмеженою раціональністю — ми раціональні до певного моменту. Коли ми гіпотетично щось уявляємо, то абсолютно раціональні, але коли спокуса реальна, мозок переходить у режим пошуку винагороди, щоб упевнитись, що ми нічого не втратимо[163].

Впливовий біхевіоральний економіст Джордж Ейнслі стверджує, що така зміна початкового рішення лежить в основі більшості невдалих випадків самоконтролю — від алкоголізму до залежності, переїдання та боргів. Більшість людей глибоко в душі прагне протистояти спокусі. Ми хочемо здійснити вибір, що зробить нас щасливими надовго: тверезість замість пияцтва, струнка талія замість смаженої картоплі, фінансова впевненість замість нового гаджета. Й обираємо негайну насолоду ми лише тоді, коли вона дивиться нам в очі і бажання стає непоборним. Це призводить до обмеження сили волі — ми контролюємо себе лише тоді, коли справді цього потребуємо.

Одна з причин, чому ми такі жадібні до негайного задоволення своїх потреб, — це те, що система винагороди мозку розвивалася не для того, щоб реагувати на майбутні винагороди[164]. Першочерговою метою системи винагороди була їжа, і саме тому люди так інтенсивно реагують на запах чи вигляд смачненького. Коли дофамін лише починав продукуватися в мозку людини, віддалена винагорода — чи то за сто кілометрів, чи то за сто днів — не мала значення для щоденного виживання. Ми потребували такої системи, завдяки якій точно не проґавили б доступної винагороди. У кращому випадку нам потрібна була мотивація, щоб отримати доступну зараз винагороду — переплисти річку або вилізти на дерево. Працювати ж п’ять, десять, двадцять років заради винагороди?.. У часи до появи університетів, олімпійських медалей та пенсійних рахунків таке відстрочення було неприпустимим. Почекати до завтра — можливо. Але чекати бозна-скільки — це навряд[165].

Протиставляючи негайне задоволення довгостроковим цілям, мозок сучасної людини розглядає ці дві опції по-різному. Негайна насолода активує давнішу, примітивнішу систему винагороди та її бажання, викликане дофаміном. Майбутнє таку систему не дуже цікавить. Цінність майбутніх винагород аналізує префронтальна кора, що розвинулась у людини лише нещодавно. Щоб не допустити миттєвої слабкості, префронтальна кора має звільнити мозок від обіцянки винагороди. Це — її компетенція, адже саме для того вона і призначена. Але їй доведеться боротися з відчуттям, заради якого щури обпалювали собі лапки на електричній сітці, а люди розтринькували всі гроші в гральних автоматах. Іншими словами, їй буде нелегко.

Однак спокуса має ліміт можливостей. Щоб по-справжньому контролювати префронтальну кору, винагорода має бути негайною, і для максимального ефекту ми маємо її бачити. Щойно між вами та спокусою з’являється певна відстань, шальки терезів переважують на користь системи самоконтролю. Візьмімо, наприклад, студентів престижних вишів, які втрачали самоконтроль, коли бачили дві цукерки. В іншій версії дослідження науковці попросили студентів зробити вибір, проте ласощів перед ними не поклали. А в цьому разі студенти частіше віддавали перевагу більшій, хоч і відтермінованій винагороді. Заохочення, не помітне оку, ставало абстрактнішим та менш цікавило систему винагороди. Це допомагало студентам робити раціональний вибір, подумки прораховуючи його, а не керуючись первісними інстинктами.

Це добрі новини для того, хто обирає відтерміновану насолоду. Що більша відстань між вами та нею, то легше сказати «ні». Справді, дослідження показують: якщо прибрати зі столу коробку цукерок та покласти її в шухляду, офісні працівники їстимуть на третину менше солодощів. Висунути шухляду — не набагато складніше, аніж просто потягнутися до коробки через стіл, однак, якщо цукерки не муляють око, це зменшує безперервну стимуляцію бажання. Якщо ви знаєте свої слабкості, приберіть їх з очей — не спокушайте мозок[166].

Експеримент із силою волі: зачекайте десять хвилин

Зачекати десять хвилин, щоб отримати бажане, — це не так уже й довго, але нейробіологи встановили, що для мозку ці десять хвилин дуже важливі. Коли є можливість отримати негайну насолоду, але із затримкою в десять хвилин, мозок починає сприймати її як майбутню винагороду. Система обіцянки винагороди не так сильно збуджується, завдяки чому зникає потужний біологічний імпульс, який спонукає обрати негайне задоволення. Коли мозок порівнює печиво, на яке слід зачекати десять хвилин, із важливішою метою, наприклад, прагненням схуднути, він починає сумніватися у своїх бажаннях. Саме «негайність» у доступності винагороди полонить мозок та змушує вас змінити рішення.

Щоб охолодити свій запал й ухвалити мудре рішення, спробуйте застосувати до своєї спокуси стратегію десяти хвилин. Якщо через десять хвилин ви все одно цього хотітимете, — уперед, але за ці десять хвилин згадайте про відтерміновану винагороду, яку ви отримаєте, якщо встоїте перед спокусою. Якщо це можливо, фізично віддаліться від своєї спокуси (чи принаймні заберіть її з очей).

Якщо випробування вашої сили волі потребує сили «я хочу», ви також можете скористатися правилом десяти хвилин, щоб не відкладати виконання важливої справи на потім. Лише переформулюйте правило на: «Протримайся десять хвилин, а потім можеш припинити». Через десять хвилин дозвольте собі зупинитися (хоча може статися так, що, почавши, ви вже не захочете зупи- нятися)[167].

Як правило десяти хвилин допомогло курцеві

Кіт викурив свою першу цигарку майже двадцять років тому, у восьмому класі, — і майже стільки само мріяв про те, щоб кинути. Іноді чоловік замислювався, а нащо взагалі кидати: він курить так давно, що шкоди вже точно завдано. Та якось Кіт почув, що, коли людина позбувається цієї шкідливої звички, серце та легені відновлюються навіть у таких затятих курців, як він, що роками викурювали по пачці цигарок на день. Але чоловік був до цього не готовий — не уявляв життя без цигарок, хоча частина його і хотіла кинути. Для початку Кіт вирішив курити менше.

Правило десяти хвилин Кіта більш ніж влаштовувало. Він, звичайно ж, розумів, що якоїсь миті здасться. Але це правило допомагало йому боротися з бажанням викурити цигарку: за цей короткий час він мав змогу згадати про те, що хоче знизити ризик виникнення захворювань серцево-судинної системи та раку легенів. Іноді Кіт вичікував десять хвилин, перш ніж закурити, а іноді не витримував і чиркав запальничкою раніше. Але ця затримка посилювала його намір кинути курити. Він також помітив, що формулювання «так, але через десять хвилин» не викликає в нього такої паніки і стресу, ніж коли він просто казав цигарці «ні». Йому стало легше вичікувати десять хвилин, а іноді він узагалі перемикався на щось інше і забував про бажання покурити.

Через кілька тижнів такої практики Кіт зрушив з місця. По змозі він використовував правило десяти хвилин, щоб зайти в якесь приміщення, де не можна курити, — наприклад, у кабінет колеги чи в крамницю. Це давало йому додатковий час, щоб охолонути або принаймні ускладнити собі завдання. Іноді він телефонував дружині по моральну підтримку. Зрештою, Кіт придумав собі ще одне правило: «Якщо я витримав десять хвилин, то зможу зачекати ще десять — і лише тоді покурю, якщо цього ще хотітиму». Невдовзі йому стало вистачати пачки не на день, а на два. Але важливіше те, що Кіт побачив, що справді здатен кинути, і це зміцнювало його самоконтроль.

Якщо настанова «більше ніколи» здається вам занадто гнітючою, скористайтесь правилом десяти хвилин, щоб зміцнити самоконтроль.

Який у вас розмір знижки?

Людина за своєю природою схильна знижувати цінність майбутніх винагород, але в кожного свій розмір знижки. У деяких людей він дуже невеликий — наче в дизайнерських бутіках, що ніколи не виставляють свої найкращі товари на розпродаж. Такі особи з радістю почекають на більшу винагороду стільки, скільки треба. В інших розмір знижки може бути дуже великий: вони не можуть опиратися можливості отримати все і негайно — наче власники крамниць, що влаштовують ліквідаційний розпродаж зі знижками до 90 %, щоб швиденько набити кишені. Виявляється, величина нашої знижки — це основний чинник, що визначає успіх та добробут у віддаленій перспективі.

Першим дослідженням, присвяченим довгостроковим наслідкам особистого розміру знижки, був класичний психологічний експеримент, відомий під назвою «зефірний тест».[25] Наприкінці 1960-х років стенфордський психолог Волтер Мішел розробив експеримент: групі чотирирічних дітлахів давали обрати між однією зефіринкою зараз та двома через п’ятнадцять хвилин. Пояснивши принцип, асистентка виходила з кімнати, залишаючи дитину з двома зефіринками та дзвоником. Якщо малечі вдавалося дочекатися повернення асистентки, їй дозволяли з’їсти обидві зефіринки. А якщо ні, то в будь-який час можна було подзвонити у дзвоник й одразу ж з’їсти одну.

Більшість чотирирічних дітлахів робили те, що ми з вами називаємо найменш ефективною стратегією боротьби зі спокусою: вони дивилися на зефір та уявляли, який він на смак. Ці малюки здалися за секунди. Натомість діти, які вирішили зачекати, успішно уникали зорового контакту з обіцяною винагородою. Було дуже цікаво спостерігати, як діти намагалися дочекатися асистентки. Це відео — прекрасний урок із самоконтролю. Одна дівчинка прикриває очі волоссям, щоб не бачити загрози; хлопчик спостерігає за зефіром, але відсуває дзвоник подалі, щоб не дістати до нього; інший малюк вирішує облизати зефіринку, але не їсти її — з нього точно вийде чудовий політик[168].

Дослідження не лише показало, як чотирирічні дітлахи борються з бажанням одержати насолоду, а й неочікувано точно передбачило майбутнє дитини. Те, як довго дитина змогла вичекати в «зефірному тесті», спрогнозувало її досягнення в навчанні та суспільному житті через десять років. Діти, які чекали найдовше, були найпопулярнішими в класі, мали найкращі оцінки та легше переживали стресові ситуації. У них також були вищі бали на вступних іспитах та ліпші показники за результатами нейропсихологічного тесту функції префронтальної кори[169]. Здатність зачекати п’ятнадцять хвилин на другий смаколик була прекрасним індикатором чогось набагато важливішого: як легко дитина впорається з тимчасовим дискомфортом заради досягнення більшої мети, а також чи знає дитина способи, як відтягти свою увагу від обіцянки негайної винагороди.

Ці індивідуальні відмінності (виміряні в дитинстві або ж через десять років) відіграють важливу роль у нашому подальшому житті. Біхевіоральні економісти та психологи розробили складні формули для визначення індивідуального розміру знижки — тобто наскільки щастя сьогодні для вас цінніше за щастя завтра. Люди, в яких розмір знижки для майбутніх винагород більший, частіше страждають від проблем із самоконтролем. Вони курять, зловживають алкоголем та більше схильні до наркозалежності, ігроманії тощо. Вони менше економлять гроші та частіше мають незахищений секс у нетверезому стані. Вони частіше зволікають із виконанням важливих справ і навіть рідше носять годинники — здавалося б, їх цікавить лише теперішнє, а час не має для них значення. І якщо теперішнє важливіше за майбутнє, причин відкладати задоволення на завтра немає. Щоб уникнути такого принципу мислення, ми маємо підвищити цінність майбутнього[170].

Експеримент із силою волі: зменшуємо розмір знижки

На щастя, розмір знижки — не непорушний закон фізики. Його можна зменшити, всього-на-всього змінивши те, як ви сприймаєте свої рішення.

Уявіть, що я даю вам чек на 100 доларів, який можна використати через дев’яносто днів. Але потім починаю торгуватися і натомість пропоную взяти чек на 50 доларів, що можна використати вже сьогодні. Більшість людей відмовиться. Водночас якщо спершу запропонувати чек на 50 доларів, а потім — замість нього чек на 100 доларів, що буде дійсний пізніше, більшість також не погодиться. Ви захочете залишити ту винагороду, з якої починали171.

Одна з причин, чому більшість людей чинить саме так, — бо їм дуже не хочеться розлучатися з тим, що ми вже маємо. Втрата 50 доларів засмучує дужче, ніж буває радість від отримання 50 доларів. Коли людина думає про більшу майбутню винагороду та розглядає можливість її обміну на меншу, але негайну, то сприймає це як втрату. Але почавши з негайної винагороди (чек на 50 доларів у вашій руці) й аналізуючи переваги більшої, але відтермінованої винагороди, також сприймає останню як втрату.

Економісти виявили, що ми знайдемо будь-які виправдання для винагороди, яку обрали першою. Якщо людина запитає в себе, навіщо брати чек на 50 доларів, то придумає силу-силенну причин на користь негайної винагороди («Мені ці гроші зараз дуже потрібні», «Хтозна, чи дадуть мені цей чек на 100 доларів через дев’яносто днів»). Якщо та сама людина запитає в себе: «Навіщо мені чек на 100 доларів?», то також вигадає безліч причин на користь відтермінованої винагороди («На ці гроші я куплю вдвічі більше продуктів», «Через дев’яносто днів гроші мені будуть потрібні так само, як і зараз»). Знижка на майбутню винагороду суттєво зменшується, якщо людина спершу думає про майбутнє заохочення.

Можете використовувати цей хитрий спосіб ухвалення рішень, щоб опиратися будь-якій спокусі одержати негайну насолоду:

1. Коли ви схильні діяти всупереч своїм інтересам у перспективі, розглядайте це рішення як відмову від вірогідно найкращої майбутньої винагороди на користь абиякого тимчасового задоволення.

2. Уявіть, що більша винагорода вже ваша і ви насолоджуєтеся плодами свого самоконтролю.

3. Потім запитайте в себе: чи готові ви все це обміняти на швидкоплинну спокусу?

Сайт замість мрії

Аміна, студентка другого курсу Стенфордського університету, — амбіційний майбутній біолог, що мріяла стати лікарем. Дівчина зізналася у своїй залежності від соціальної мережі «Фейсбук». Під час лекцій вона постійно заходила на сайт, пропускаючи повз вуха важливу інформацію. Також вона годинами засиджувалася у фейсбуці, коли мала навчатися. Там завжди є що переглянути — новини від друзів, фотоальбоми, сторінки пабліків, тож спокуса була нескінченною. Сайт не міг сказати їй «досить», тож вона сама мала знайти спосіб зупинитися.

Щоб перебороти бажання зайти на сайт, Аміна почала розглядати його як загрозу для своєї найбільшої мети — стати лікарем. Коли їй хотілося трохи посидіти у фейсбуці, вона запитувала в себе: «Чи варто це моєї мрії?». Аміна не могла не визнати, що проводила там забагато часу. За допомогою фотошопу вона навіть прималювала свою голову до тіла хірурга й поставила це зображення на робочий стіл свого ноутбука. Вона дивилася на нього щоразу, щоб нагадати собі про мрію або переконатися, що та реальна.

Без шляху до відступу: цінність попереднього зобов’язання

У 1519 році Фернандо Кортес де Монрой і Пісарро, іспанський конкістадор, шукач золота й срібла, очолив експедиції з Куби до півострова Юкатан у Південно-Східній Мексиці. З ним було п’ять сотень солдатів та триста цивільних на одинадцяти кораблях. Кортес прямував на материк, щоб завоювати аборигенів, захопити землі та награбувати якнайбільше коштовностей.

Однак місцеве населення і не думало здаватися так швидко. Центральна Мексика була землею ацтеків, очолюваних могутнім бого-королем Монтесумою та відомих своїми кривавими ритуалами з людськими жертвоприношеннями. Люди Кортеса мали лише кілька коней та артилерійських гармат, тож їх навряд чи можна було назвати потужною армією. Коли вони нарешті висадилися на узбережжі Мексики, їх охопив сумнів, чи варто йти далі вглиб материка. Вони хотіли залишитися в безпеці біля берега, звідки швидко могли втекти морем. Кортес був певен: після першої ж битви команда почне відступати, якщо знатиме, що судна чекають на них неподалік. За легендою, він наказав своїм офіцерам спалити кораблі. Іспанські дерев’яні галеони та каравели були надзвичайно легкозаймистими. Тож Кортес запалив перший смолоскип — судна вигоріли вщент і пішли на дно.

Це один із найвідоміших в історії прикладів невідступного дотримання своїх планів. Затопивши свої кораблі, Кортес продемонстрував, що розуміється на людській природі. Хоч ми і можемо здаватися хоробрими та невтомними шукачами пригод, але наше майбутнє «я» здатні здолати страх та втома. Кортес спалив кораблі, щоб не дозволити своїм людям піддатися страху. Він не залишив команді (її майбутній сутності) жодного шляху для відступу[172].

Це улюблена історія біхевіоральних економістів. Вони впевнені, що найкраща стратегія самоконтролю — це, по суті, спалити свої кораблі. Одним із перших цю стратегію запропонував Томас Шеллінґ, біхевіоральний економіст, який у 2005 році одержав Нобелівську премію в галузі економічних наук за теорію холодної війни, що була присвячена питанню, як ядерні держави можуть залагодити конфлікт. На думку Шеллінґа, щоб досягти мети, потрібно обмежити собі варіанти вибору. Він назвав це попереднім зобов’язанням, запозичивши ідею зі своєї теорії ядерного стримування. Нація, яка бере на себе попередні зобов’язання, — скажімо, впроваджуючи політику негайної та жорсткої відплати, — стає загрозливішою в очах супротивника порівняно з нацією, яка вагається, чи завдавати удару у відповідь. Шеллінґ вважає, що між раціональним «я» та «я», вразливим до спокус, відбувається війна, і кожне з них має дуже різні цілі. Ваше раціональне «я» встановлює курс, якого ви повинні дотримуватись, проте «я», сприйнятливе до спокус, часто вирішує змінити його в останню хвилину. Якщо цьому зваблюваному «я», з його суперечливими бажаннями, дозволити робити все, що йому заманеться, це неминуче вам зашкодить[173].

Із цього погляду «я», чутливе до спокус, — непередбачуваний та ненадійний супротивник. За словами біхевіорального економіста Джорджа Ейнслі, ми повинні «спробувати спрогнозувати та стримати це “я”, наче воно — зовсім інша людина». Для цього потрібні хитрість, відвага та творчий підхід. Ми мусимо дослідити свої «я», чутливі до спокус, побачити їхні слабкі сторони та знайти спосіб змусити їх діяти на користь своїх раціональних рішень. Видатний письменник Джонатан Франзен поділився з усіма, як він сам «спалював кораблі», щоб не припинити писати. Як і багатьох письменників та офісних працівників, його легко захоплюють комп’ютерні ігри і сайти. У своєму інтерв’ю виданню «Тайм» він розповів, на що перетворив свій ноутбук, щоб не дозволяти собі розслаблятися. Він стер із жорсткого диска всі програми-пожирачі часу (зокрема заклятого ворога всіх письменників — пасьянс). Також він видалив бездротову мережеву плату та знищив порт Ethernet. «Усе, що треба зробити, — пояснює письменник, — це залити порт для дроту Ethernet суперклеєм»[174].

Може, й не треба так знущатися зі свого комп’ютера, тим паче що є технології, які можуть допомогти вам не сходити зі свого курсу. Наприклад, програма «Фрідом» (macfreedom.com) дає змогу вимикати доступ до інтернету на запрограмований проміжок часу, а програма «Антисоушел» (anti-social.cc) вибірково обмежує доступ до соціальних мереж та електронної пошти. Мені до вподоби «Прокрасдонейт» (procrasdonate.com), яка виставляє користувачеві рахунок за кожен сайт, на якому він марнує свій час, і переказує ці кошти на благодійність. Якщо ж ваша спокуса матеріальна (наприклад, шоколад чи цигарки), можете спробувати продукцію компанії «Кепчер Дисиплин» — сталевий сейф, який можна замкнути на певний проміжок часу — від двох хвилин до дев’яноста дев’яти годин. Якщо ви хочете купити пачку печива, але не з’їсти її всю за одним заходом, покладіть її в сейф. Прагнете призупинити витрати за кредитною карткою — їй також місце в сейфі: якщо вам раптом заманеться зробити імпульсивну покупку, допомогти вам зможе лише динаміт. Якщо справа в діях, спробуйте мотивувати себе грошима. Наприклад, якщо ви купите дорогий річний абонемент до спортзалу, вам буде важче прогулювати тренування.[26] На думку Шеллінґа, ця методика чимось схожа на стратегію країни, яка інвестує кошти в арсенал ядерної зброї. Ваше майбутнє «я», чутливе до спокус, знатиме, що ви налаштовані серйозно, а тому двічі подумає, перш ніж створювати перешкоди для раціонального «я» на шляху до його мети.

Експеримент із силою волі: знищуємо шляхи для відступу

Готові дати прочуханки вашому майбутньому слабкому «я»? Цього тижня дійте здалеку. Оберіть одну зі стратегій і застосуйте її до власної проблеми із силою волі.

1. Створіть нове зобов’язання. Ухваліть рішення заздалегідь і холоднокровно — до того, як вашу майбутню особистість засліпить спокуса. Наприклад, приготуйте собі здоровий обід, перш ніж зголоднієте й почнете пускати слинку перед меню у фаст-фуді. Заплануйте й передплатіть спортивні тренування чи візит до стоматолога. Що ви можете зробити, щоб змусити ваше майбутнє «я» діяти раціонально?

2. Зробіть так, щоб вам було складніше змінювати рішення. Наче Кортес, що потопив свої кораблі, знайдіть спосіб заблокувати найпростіший шлях до капітуляції. Позбудьтеся спокуси вдома чи в офісі. Не беріть із собою на шопінг кредитних карток — візьміть готівки рівно стільки, скільки хочете витратити. Поставте будильник в інший куток кімнати — так вам потрібно буде встати з ліжка, щоб його вимкнути. Усе це, звичайно, не забезпечить стовідсоткового ефекту, але принаймні змусить вас попітніти. Як можна поставити бар’єр між вашими відчуттями спокуси та здатністю їй опиратися?

3. Мотивуйте своє майбутнє «я». Немає нічого поганого в тому, щоб застосувати метод батога та пряника, аби підштовхнути себе до майбутнього щастя і здоров’я. Так стверджує єльський економіст Аян Аєрз, який створив інноваційний сайт stickk.com, що допомагає людям заблокувати шляхи відступу для себе в майбутньому. Тут діє, радше, метод батога: ви обираєте спосіб зробити наслідки негайного задоволення ще болісними. Можете поставити гроші на те, що не наберете зайвих кілограмів (як зробив сам Аєрз — і досить успішно), або пожертвувати гроші на благодійність, якщо не досягнете бажаного. Можна також накинути «податок» на негайну винагороду (Аєрз навіть рекомендує принцип «анти- благодійність»: оберіть організацію, чиєї діяльності ви не підтримуєте, та жертвуйте гроші їй, щоб ціна слабкості здавалася ще вищою). Цінність винагороди може залишатися такою самою, але ціна наслідків від її фактичного отримання робить негайне задоволення не таким спокусливим.

Контроль витрат «я», схильного піддаватися спокусам

Одна з найбільших проблем для наркозалежних осіб, що перебувають на реабілітації, — контроль своїх витрат. У багатьох із них немає банківських рахунків, тому вони часто звертаються до соціальних служб. Отримана готівка приємно відтягує кишеню, тому за одну веселу ніч вони легко можуть розтринькати кошти, розраховані на два тижні, не залишивши собі грошей на їжу, оренду житла чи аліменти. Марк Росен та Роберт Розенгек, психіатри з медичного факультету Єльського університету, створили програму контролю витрат для наркозалежних на реабілітації (гадаю, її схвалив би і Кортес, і Шеллінґ). Вона називається «Персональний радник із контролю витрат». У програмі поєднано винагороди та попередні зобов’язання, що стимулює розважливо витрачати кошти та запобігає їх нерозумному триньканню[175].

Наркозалежним, що беруть участь у програмі, призначають радника з контролю витрат. Учасники програми дають згоду покласти гроші на рахунок, доступ до якого має лише радник: у його розпорядженні перебувають усі чекові книжки та банківські картки клієнта. Радник спілкується з кожним «клієнтом», допомагаючи йому визначити мету, усвідомити, як він хоче розпорядитися грошима, і пояснюючи, яким чином економія коштів може сприяти майбутньому досягненню бажаного. Разом вони створюють місячний бюджет та розподіляють, скільки потрібно витратити на їжу, оренду житла та інші потреби, а також сплатити всі заборгованості. Також вони розробляють плани витрат на тиждень відповідно до мети клієнта в довготерміновій перспективі.
Радник із контролю витрат дає кожному клієнтові лише стільки грошей, скільки потрібно, щоб покрити його заплановані витрати. Якщо клієнт хоче здійснити незаплановану покупку, він має зустрітися з радником та подати офіційний запит. Радник може на сорок вісім годин призупинити будь-який запит, що не відповідає меті й бюджету клієнта, або якщо підозрює, що клієнт перебуває під дією наркотичних речовин. Таким чином, клієнт змушений дотримуватися раціональних стратегій — йому просто не дають можливості діяти імпульсивно. Радник також може винагородити клієнта, відкривши йому доступ до власних коштів, якщо той робить конкретні кроки до одужання, наприклад шукає роботу, відвідує реабілітаційні зустрічі та проходить щотижневі тести на наркотики.

Таке втручання успішно допомагало не лише керувати витратами наркозалежних у період реабілітації, а й зменшувало частоту вживання заборонених речовин. Але допомагають не лише попередні зобов’язання. У людей змінюється сприйняття часу та винагород. Дослідження показали, що програма зменшує розмір знижки та підвищує цінність майбутньої винагороди. У наркозалежних у період реабілітації, в яких було відзначено найменший відсоток знижки, рідше траплялися рецидиви.

Такі заходи виявилися дієвими ще й тому, що учасники відчували в радниках підтримку в досягненні своїх цілей. Чи є хтось, хто підтримає вас чи кому можна зателефонувати в моменти слабкості?

Познайомтесь із майбутнім собою

Хочу познайомити вас із двома людьми, з якими ви точно знайдете спільну мову. Перша людина — це ви. Ви відкладаєте все на потім, заледве контролюєте свої імпульсивні бажання, не дуже полюбляєте спорт, паперову роботу й хатні обов’язки. Друга особа — це, власне, теж ви. Для зручності назвемо її «ви 2.0». «Ви 2.0» ніколи не відкладаєте на завтра важливі справи, якими б нудними чи важкими вони не були, бо «ви 2.0.» безкінечно енергійні та цілеспрямовані. «Ви 2.0» також володієте неперевершеним самоконтролем та здатні відмовитися від пачки чипсів, вимкнути телемагазин та ні в якому разі не допустите сексу на одну ніч.

Хто ж такі ці дві особи? «Ви» — це людина, яка читає цей розділ, можливо, трохи втомлена чи роздратована, бо хоче спати, але ще має на сьогодні безліч справ. «Ви 2.0» — це ви в майбутньому[176]. Ні, не людина, на яку ви перетворитеся магічним чином, коли перегорнете останню сторінку цієї книжки. Майбутні ви — це людина, якою ви себе уявляєте, коли розмірковуєте про те, чи знайдете в собі сили прибрати в шафі сьогодні або ж залишите цю справу для майбутнього себе. Майбутній ви — це людина, яка любитиме спорт більше, ніж ви зараз. Майбутній ви — це людина, яка замовить найкориснішу в меню страву, щоб теперішні ви могли насолоджуватися гамбургером — таким шкідливим, що його слід заборонити законом.[27]

У майбутнього вас завжди більше часу, енергії та сили волі, аніж у вас теперішнього. Принаймні такі казочки ми розповідаємо собі, думаючи про майбутніх себе. На відміну від теперішнього вас, ви майбутні не нервуєтеся, краще переносите біль і легше переживете складну медичну процедуру. Майбутні ви краще організовані й більш мотивовані, тож логічно, що саме цій людині ви доручаєте складні справи.

Це одна з найскладніших, однак і найочікуваніших помилок, яких припускається людство: ми думаємо про себе в майбутньому як про іншу людину. Ми часто ідеалізуємо себе майбутнього, очікуючи, що ця людина зробить неможливе. Іноді ми погано ставимося до свого майбутнього «я», звалюючи на нього наслідки сьогоднішніх рішень. Іноді ми просто не розуміємо цієї людини, не усвідомлюючи, що в неї будуть ті самі думки й почуття, що і в нас сьогодні. Незалежно від того, що ми думаємо про себе в майбутньому, ми рідко вповні сприймаємо цю людину як самого себе[177].

Психолог Емілі Пронін із Прінстонського університету довела: такі хибні уявлення призводять до того, що ми починаємо сприймати майбутніх себе як незнайомців[178]. У своєму експерименті вона попросила студентів ухвалити низку рішень, які потребували самоконтролю. Хтось із них мав обрати завдання, яке готовий був виконати сьогодні, а хтось — завдання для себе в майбутньому. А дехто вирішував, що в майбутньому робитимуть нові учасники цього дослідження. Вам може здатися, що ми маємо укласти угоду між нашими теперішнім та майбутнім «я», та виявляється, що найчастіше ми рятуємо теперішніх себе від занадто стресових ситуацій, але навантажуємо майбутніх себе, наче вони якісь незнайомці.

В одному експерименті студентів попросили випити огидну суміш кетчупу та соєвого соусу. Студенти могли самі визначити, яку кількість цього питва вони готові проковтнути заради науки. Що більше вони вип’ють, то кориснішим буде їхній подвиг для дослідників (прекрасне завдання для тренування вміння «я буду»). Декому зі студентів сказали, що випити цю гидоту їм доведеться через кілька хвилин. Решті — що ця частина експерименту відбудеться в наступному семестрі. Їхнє теперішнє «я» зірвалося з гачка, але вони радо перекладали відповідальність на себе майбутніх. Декому з них потрібно було визначити, скільки бридкого коктейлю потрібно буде випити наступному учасникові в майбутньому. А що зробили б ви? Що зробило б ваше майбутнє «я»? Чого б ви очікували від незнайомця?

Якщо ви схожі на більшість людей, ваше майбутнє «я» готове служити в ім’я науки (та соєвого соусу). Студенти переклали відповідальність на майбутніх себе й на наступних учасників — удвічі більше гидкого напою (майже півчашки), аніж вони готові були випити сьогодні (дві столові ложки). Такі самі результати студенти продемонстрували й тоді, коли їх попросили пожертвувати трохи свого часу на добрі справи. Вони погодилися, що наступного семестру 85 хвилин допомагатимуть своїм однокурсникам у навчанні. З іншими студентами вони були ще щедріші і зобов’язали їх до 120 хвилин додаткових занять із товаришами. Але коли їх запитали про поточний семестр, у їхніх теперішніх «я» знайшлося лише 27 хвилин вільного часу. У третьому експерименті студентів попросили обрати між невеликою сумою грошей зараз та більшою, але пізніше. Для себе теперішніх студенти обрали негайну винагороду. Однак їхні майбутні «я» — та інші студенти — повинні були відкласти отримання винагороди.

Така ідеалізація майбутніх себе була б корисною, якби ми і справді могли покластися на їхню великодушність. Та найчастіше, коли майбутнє настає, наше ідеальне майбутнє «я» десь зникає, а рішення ухвалює те саме незмінне «я». Навіть переживаючи конфлікт самоконтролю, ми наївно вважаємо, що в майбутньому таких проблем у нас не виникне. Ми продовжуємо покладати надії на своє майбутнє «я», наче на того «бога з машини»,[28] що з’явиться останньої миті, щоб нас урятувати. Ми відкладаємо на завтра свої справи, бо чекаємо, що хтось інший легко за нас усе це зробить.

Під мікроскопом: ви теж чекаєте на майбутнього себе?

Можливо, є щось, що ви хотіли б змінити чи зробити, але постійно із цим зволікаєте, сподіваючись, що в майбутньому у вас з’явиться більше сили волі? Ви перекладаєте свої обов’язки на майбутнє «я», однак розчаровуєтесь у собі, коли це майбутнє настає? Чи переконуєте ви себе не робити чогось сьогодні, бо завтра вам це вдасться краще?

Завтра ти не зможеш раптово полюбити стоматологів — зроби це сьогодні

Сорокап’ятирічний Пол уже майже десять років не був у стоматолога. У нього чутливі ясна та постійний зубний біль. Дружина повсякчас просила його піти до стоматолога, але він відмагався, мовляв, на роботі аврал. Насправді Пол просто боявся, що почує, в якому жалюгідному стані його зуби, а самі стоматологічні процедури виявляться болісними.

Розмірковуючи про проблему свого майбутнього «я», Пол зрозумів, що переконував себе, що запишеться на прийом до лікаря, коли позбудеться своїх страхів. Однак чоловік усвідомив, що одне й те саме говорить собі вже майже десятиліття: за цей час стан його зубів та ясен тільки погіршився. І якщо він чекатиме, що його майбутнє «я» не боятиметься стоматологів, то взагалі може залишитися без зубів.

Щойно Пол визнав, що жодне його «я» ніколи не полюбить стоматологів, то одразу вирішив знайти спосіб змусити себе піти до клініки. Колега Пола порадила йому дантиста, який спеціалізується на боязких пацієнтах і навіть дає заспокійливе під час огляду та процедур. До цього Полу було соромно йти до стоматолога, але він знав, що це єдиний спосіб змусити себе теперішнього подбати про здоров’я себе майбутнього.

Чому в майбутньому ми здаємося собі іншими

Чому ми в майбутньому здаємося собі іншими людьми? Частково проблема полягає в тому, що для нас недоступні наші майбутні думки та почуття. Коли ми думаємо про майбутніх себе, наші майбутні потреби та емоції не здаються такими реальними й нагальними, як сьогоднішні бажання. Думки та почуття, що зумовлюють наші сьогоднішні рішення, виникають лише тоді, коли з’являється невідкладна нагода. Вирішуючи, скільки кетчупу та соєвого соусу випити, студенти не здригалися від огиди, якщо мали зробити це наступного семестру. Виділяючи час на заняття з одногрупниками в майбутньому, студенти не хвилювалися через важливий футбольний матч на цих вихідних чи проміжні іспити наступного тижня. Не відчуваючи реальної відрази й тривоги, ми хибно оцінюємо свої майбутні можливості.

Томографія головного мозку показує, що, коли ми думаємо про свої теперішнє та майбутнє «я», активуються різні ділянки мозку. Дивовижно, але, коли людина уявляє майбутню насолоду, ділянки мозку, пов’язані з думками про себе, неактивні. Ми ніби уявляємо когось іншого, хто насолоджується заходом сонця чи смаком страви. Те саме відбувається, якщо попросити людину описати окремі риси свого характеру зараз та в майбутньому. Коли ми міркуємо про себе в майбутньому, активність мозку майже така сама, як коли думаємо про когось іншого.[29] Ми ніби не аналізуємо себе, а спостерігаємо за іншою людиною збоку та намагаємося зрозуміти, які риси характеру їй притаманні. Така звичка мозку — ставитися до майбутнього себе як до іншої людини — має суттєві наслідки для самоконтролю. Дослідження показують: що менше активна система саморефлексії, коли ми думаємо про себе в майбутньому, то ймовірніше ми пошлемо під три чорти себе майбутнього та відкриємо обійми негайному задоволенню.

Організатор збору коштів використовує оптимізм майбутнього «я» на благо

Анна Бреман, економіст з Університету Аризони, почала замислюватися над тим, чи можуть некомерційні організації отримувати зиск від того, що людина схильна думати про себе в майбутньому як про іншу, більш шляхетну особу. Чи можуть власники фондів спекулювати на цьому хибному сприйнятті людьми себе? Чи можна вмовити людину вкласти гроші в майбутнього себе замість того, щоб отримати їх зараз? Бреман працювала з «Діаконією», шведською благодійною організацією, що підтримує місцеві екологічні проекти в країнах, що розвиваються. Вона хотіла порівняти дві різні стратегії формування фондів. У рамках одного експерименту спонсорів попросили підвищувати їхні автоматичні щомісячні пожертви, починаючи з наступного платежу. В другому спонсорів також попросили збільшувати розмір щомісячних відрахувань, але почати це через два місяці. Спонсори, які отримали запит на майбутнє, збільшували пожертви на 32 % частіше, аніж решта, що мали зробити це негайно. Коли справа стосується самоконтролю, потрібно обережно ставитися до того, що ви очікуєте від себе в майбутньому. Та коли йдеться про те, що гроші, час чи зусилля потрібні від інших людей, можна скористатися хибним уявленням про майбутніх себе, заздалегідь отримавши від них обіцянку.

Якщо ваше майбутнє «я» — незнайомець

Усі ми більше піклуємося про себе, аніж про якогось незнайомця — така вже людська природа. Логічно, що ми віддаємо перевагу своїм теперішнім бажанням, а не добробуту майбутніх себе. Навіщо вкладати гроші в майбутнє незнайомця, особливо коштом власного комфорту сьогодні?

Гел Ерснер-Гершфілд, психолог із Нью-Йоркського університету, переконаний, що такий «шкурний» інтерес — основна проблема нашого суспільства, яке старіє. Люди живуть довше, але йдуть на пенсію в тому самому віці, й більшість із них не забезпечила собі фінансово стабільної старості[179]. Вважається, що дві третини покоління післявоєнного демографічного вибуху не має достатньо коштів, щоб вести звичний спосіб життя на пенсії. Власне, опитування, проведене в 2010 році, показало: 34 % американців узагалі не мають пенсійних рахунків, зокрема 53 % з них ще не виповнилося тридцяти трьох років, а 22 % — уже понад шістдесят п’ять. Ерснер-Гершфілд (молодик, який і сам на той час не мав значних заощаджень) припустив, що, можливо, люди не заощаджують гроші собі на пенсію, бо їм здається, що вони відкладають гроші для незнайомця.

Щоб з’ясувати це, він запропонував вимірювати «континуум майбутнього себе» — тобто якою мірою своє майбутнє «я» ми сприймаємо як ту саму людину, що й своє теперішнє «я». Не кожен вважає майбутнього себе абсолютним незнайомцем: дехто з нас відчуває близькість та зв’язок із майбутніми іпостасями себе. На мал. 4 зображені типи стосунків людей зі своїми майбутніми «я» (погляньте на малюнок і виберіть пару кіл, що підходять вам найбільше). Ерснер-Гершфілд встановив, що люди з великим континуумом майбутнього себе — тобто в кого площа перетину кіл більша — економлять більше грошей та влазять у менші борги, забезпечуючи стабільніше фінансове становище для себе в майбутньому.

Якщо відчуженість від своєї майбутньої сутності призводить до невдалих фінансових рішень, то чи можна ближче познайомитися зі своїм майбутнім «я», щоб почати економити кошти? Ерснер-Гершфілд вирішив це перевірити, познайомивши студентів із ними самими, але в пенсійному віці. У цьому йому допомогли професійні комп’ютерні аніматори та спеціальні програми, що можуть зістарювати обличчя. Дослідник створив тривимірні аватари учасників такими, якими вони були б у літньому віці.[30] Ерснер-Гершфілд хотів, щоб молоді піддослідні відчули, що ці літні люди — справді вони, а не їхні родичі (студенти в один голос вигукували: «Та це ж мій дідусь (бабуся)!») і не істоти з фільму жахів. Щоб пізнати своє майбутнє «я», студенти взаємодіяли зі своїми зістареними зображеннями в середовищі віртуальної реальності. Учасники сідали навпроти дзеркала, однак у відображенні бачили себе через багато років. Якщо учасник хитав головою, його майбутня особистість теж це робила, повністю копіюючи його рухи. Поки учасники дивилися на себе через багато років, дослідник ставив їм запитання, наприклад: «Як вас звати?», «Звідки ви родом?» та «Чим ви захоплюєтеся?». Коли учасники відповідали, їм здавалося, ніби це говорить їхнє майбутнє «я»[181].

Провівши трохи часу з майбутнім собою, піддослідні вийшли з лабораторії віртуальної реальності та почали складати гіпотетичний бюджет. Їм дали 1 000 доларів та попросили розподілити їх у такий спосіб: гроші на поточні витрати, на розваги, банківський та пенсійний рахунки. Учасники експерименту, які взаємодіяли з майбутнім собою, відкладали на пенсійні рахунки вдвічі більше за решту студентів, які бачили в дзеркалі себе молодих. Познайомившись зі своїм майбутнім «я», студенти демонстрували більше бажання інвестувати в нього — а відповідно і в самих себе.

І хоч ця технологія ще не доступна широкому загалу, настане день, коли, перш ніж складати корпоративну пенсійну програму, у відділі кадрів кожної компанії нових працівників знайомитимуть із ними майбутніми. Тим часом існують й інші способи познайомитися з майбутнім собою (див. експеримент із силою волі «Познайомтесь із майбутнім собою»). Зміцнення континууму майбутнього себе допоможе вам не лише заощаджувати кошти, а й докладати більших вольових зусиль. Великий континуум майбутнього «я» сприяє розкриттю наших найкращих іпостасей саме зараз. Ерснер-Гершфілд помітив: люди з великим континуумом майбутнього «я» частіше приходили до лабораторії вчасно, а з малим — узагалі не приходили та просили перенести експеримент. Під враженням від цього випадкового відкриття дослідник почав вивчати, як континуум майбутнього «я» впливає на етичні рішення. Результати його останньої роботи демонструють, що люди з невеликим континуумом майбутнього «я» поводяться не досить етично під час рольових ділових ігор. Вони навіть можуть привласнити гроші, знайдені в офісі, та, не змигнувши оком, поширити інформацію, що може зруйнувати чиюсь кар’єру. Також вони частіше брешуть в іграх, де обман винагороджується грошима. Здається, що відщеплення від майбутнього «я» дає їм дозвіл ігнорувати наслідки своїх дій, а зв’язок з цією своєю субособистістю не дає змоги нашим найгіршим рисам виплисти на поверхню[182].

Експеримент із силою волі: познайомтесь із майбутнім собою

Можна навчитися ухвалювати мудріші рішення, відправивши себе в майбутнє (не обов’язково мати «ДеЛореан»[31]). Нижче подано три ідеї, як можна реально відчути себе в майбутньому та познайомитися з майбутнім собою. Оберіть ту, яка вам подобається найбільше та випробуйте її цього тижня[183].

1. Створіть майбутню пам’ять. Нейробіологи з Університетського медичного центру Гамбург-Еппендорф у Німеччині довели, що візуалізація допомагає людям навчитися відкладати задоволення на потім. Вам навіть не потрібно думати про майбутню винагороду, якщо ви відкладете задоволення, — варто просто подумати про майбутнє. Наприклад, коли вам потрібно обрати, почати проект зараз чи відкласти його, уявіть, як ви робите покупки наступного тижня або як ідете на заплановану зустріч. Уявивши майбутнє, мозок починає мислити конкретніше й одразу бачить наслідки ваших рішень. Що реальнішим та конкретнішим здається майбутнє, то вища ймовірність, що ви ухвалите рішення, про яке ваше майбутнє «я» не пошкодує.

2. Надішліть повідомлення майбутньому собі. Розробники сайту FutureMe.org винайшли спосіб, як надіслати собі майбутньому електронне повідомлення. З 2003 року вони збирають листи, які люди надсилають самі собі, та доставляють їх у день, зазначений автором. Чом би не скористатися з цієї можливості та не подумати, що ви робитимете в майбутньому та як сприйматимете свої теперішні рішення? Напишіть майбутньому собі, що ви зараз робите для досягнення своєї мети. Про що ви мрієте? Який, на вашу думку, матимете вигляд? Можете також уявити, як майбутній ви дивитиметеся на себе минулого. За які досягнення майбутнє «я» зможе вам подякувати? Психолог Гел Ерснер-Гершфілд стверджує, що навіть трохи поміркувавши про зміст такого листа, ви встановите тісніший зв’язок зі своїм майбутнім «я».

3. Уявіть себе через багато років. Дослідження показують, що така тактика здатна зміцнити силу волі. В одному експерименті лежнів попросили уявити себе через багато років — як людину, що регулярно займається спортом та насолоджується здоровим способом життя, або ж як людину неактивну, що має проблеми зі здоров’ям. Обидва образи допомогли їм злізти з дивана: вже через два місяці вони займалися спортом частіше порівняно з групою піддослідних, які такої візуалізації не робили. Чи можете ви уявити майбутнього себе, який наполегливо йде до своєї мети та насолоджується плодами своєї праці? Чи ж ви уявляєте людину, яка шкодує, що не спробувала нічого змінити? Хай ваша мрія буде сповнена яскравих деталей: уявіть, як ви почуватиметеся, який вигляд матимете, чи будете пишатися, за що будете собі вдячні або ж про що жалкуватимете.

Час чекати і час здаватися

Ми дійшли висновку, що задоволення краще відкладати. Та чи завжди це так?

Рен Ківец, дослідник у галузі маркетингу з Колумбійського університету, з’ясував, що деяким людям дуже важко відмовлятися від негайного щастя задля майбутньої винагороди. Вони постійно відкладають задоволення на користь роботи, добрих справ чи майбутніх радощів, але зрештою шкодують про свої рішення. Ківец назвав цей стан гіперопією (закручена назва для звичайної далекозорості)[184]. Більшість людей, як ми вже переконалися, страждає на «короткозорість». Коли обіцянка винагороди перед очима, вони не здатні побачити цінності відтермінованого задоволення. Люди ж, які страждають від гіперопії, хронічної передбачливості, не здатні усвідомити цінності одержання насолоди саме сьогодні. Це велика проблема — майже така сама, як і недалекоглядність, й обидва ці стани призводять до розпачу та нещастя.

У людей, яким важко змусити себе піддатися спокусі, спонтанні рішення вимагають такого самого самоконтролю, як у більшості з нас — відмова від чогось. Кожну стратегію, представлену в цій книжці, їм потрібно перевернути догори дном. Люди з гіперопією, на відміну від тих, хто страждає на міопію, мають дати собі настанову на задоволення. Наприклад, коли ви покриваєте кредит, як бонус оберіть замість готівки подарунковий сертифікат. Тоді ви змушені будете купити собі коштовний подарунок, а не відкладати все на чорний день. Водночас слід переконатися, що подарунковий сертифікат не збиратиме пил у шухляді, бо ніяк не випадає слушний момент, щоб щось на нього придбати. Також, щоб допомогти собі зробити правильний вибір, спробуйте перефокусуватися — так само, як це роблять люди, що намагаються встояти перед негайною насолодою. Замість того, щоб зациклюватися на тому, як дорого це задоволення обійдеться, людині з гіперопією слід сприймати його ціну як інвестицію. Уявіть, яку насолоду ви одержите або ж сприймайте потурання своїй слабкості як потрібний крок для відновлення сил (торговельним мережам теж про це відомо, і вони радо позиціонують свою люксову продукцію так, щоб покупців не дуже мучили докори сумління). Замислюючись над тим, як ваші рішення сьогодні вплинуть на ваше майбутнє щастя, уявіть, як шкодуватимете про те, що сьогодні відмовилися від задоволення[185].

Правду кажучи, я сама іноді трохи страждаю на гіперопію. Коли мені потрібно нагати собі, що варто розслабитися, я згадую про пляшку шампанського, яку зберігаю вже п’ять років. Мені її подарувала начальниця, коли я отримала стипендію на навчання в магістратурі. Одержавши в подарунок цю пляшку разом із вітальною запискою, я подумала, що відкорковувати її одразу — погана ідея. Я хвилювалася, чи зможу успішно закінчити магістратуру, й тому сама стипендія здавалася мені лише невеличким кроком. Я пообіцяла собі, що вип’ю її, коли переїду в Стенфорд та влаштуюся на новому місці. Тож ця пляшка подорожувала зі мною країною — від Бостона до Північної Кароліни. Я почала працювати на кафедрі психології, але все одно не відчувала, що вже настав момент її відкоркувати. Я ще нічого не досягла, щоб святкувати: може, наприкінці року або коли опублікую свою першу роботу.

Це шампанське ще чотири рази переїжджало разом зі мною. Щоразу, коли я його упаковувала, мені здавалося, що заслуговуватиму на те, щоб його відкоркувати, тільки після чергового досягнення. Лише захистивши дисертацію й отримавши диплом, я нарешті відкоркувала ту пляшку, але шампанське вже зіпсувалося. Виливаючи напій у раковину, я поклялася собі більше не змарнувати жодної можливості святкувати свої досягнення.

Під мікроскопом: чи не занадто ви далекоглядні для свого ж блага?

Вам буває важко зробити перерву, бо справ завжди безліч? Ви відчуваєте провину або тривогу через те, що витрачаєте гроші, й тому купуєте лише найнеобхідніше? Чи аналізуєте ви те, як витратили час і гроші, та чи шкодуєте, що так часто відкладали задоволення на потім? Якщо це так, експерименти із силою волі з цього розділу перетворіть на стратегії отримання негайного задоволення (і спробуйте не зволікати, добре?).

Заключне слово

Коли ми думаємо про майбутнє, наша фантазія поводиться вкрай несподівано. Далекі винагороди здаються менш бажаними, тому замість них ми обираємо негайне задоволення. Ми не здатні передбачити, з якими спокусами зіткнемося чи що відверне нашу увагу в майбутньому, а тому не можемо захистити себе і зраджуємо свою мету. Щоб ухвалювати мудріші рішення, нам потрібно краще розуміти та підтримувати майбутніх себе. Варто пам’ятати, що в майбутньому ми самі пожинатимемо плоди наших сьогоднішніх дій і будемо вдячні собі за зусилля.

Стислий огляд розділу

Ідея: ми не здатні чітко побачити майбутнє, а тому не можемо встояти перед спокусами і зволікаємо із виконанням важливих справ.

Під мікроскопом

• Як ви знецінюєте майбутні винагороди? Подумайте, які майбутні винагороди ви виставляєте на продаж щоразу, коли піддаєтеся спокусі чи відкладаєте важливі справи.

• Чи чекаєте ви на майбутнього себе? Чи є якесь важливе завдання або справа, які ви відкладаєте на потім, сподіваючись, що в майбутнього вас буде міцніша сила волі?

• Чи не занадто ви переймаєтесь майбутнім коштом свого сьогоднішнього щастя? Вам важче піддатися спокусі, аніж їй опиратися?

Експерименти із силою волі

• Правило десяти хвилин. Встановіть обов’язкове правило десяти хвилин для будь-якої спокуси. За цей час спробуйте згадати про свою головну мету.

• Зменште розмір своєї знижки. Коли виникає бажання діяти всупереч своїм довгостроковим інтересам, спробуйте подивитися на ситуацію інакше: ніби ви відмовляєтеся від найкращої винагороди за протистояння спокусі заради негайного задоволення.

• Визначте попередні зобов’язання для свого майбутнього «я». Встановіть нове правило, зробіть так, щоб вам складніше було змінити власне рішення, або ж мотивуйте майбутнього себе винагородою чи погрозами.

• Познайомтеся зі своїм майбутнім «я». Створіть майбутні спогади, напишіть листа майбутньому собі або просто уявіть себе в майбутньому.

Розділ 8. Інфіковано! Або чому сила волі заразна

Джон, вісімнадцятирічний хлопчина, який щойно закінчив школу, вийшов з автобуса біля Військово-повітряної академії США, що в окрузі Ель-Пасо, Колорадо. У нього був лише рюкзак з кількома дрібницями, дозволеними курсантам: невеликим годинником, зимовою курткою, упаковкою марок та конвертів, а також калькулятором. Але він узяв із собою ще дещо: цього не можна сховати в рюкзаку, але й інші двадцять дев’ять кадетів з ескадрильї Джона нічого не помітять. Увесь рік вони разом мешкатимуть, їстимуть і навчатимуться. Але те, що проніс Джон, повільно пошириться на решту його товаришів і стане загрозою для їхнього здоров’я та кар’єри у ВПС.

Яке ж лихо приніс із собою Джон? Ні, це не віспа, не туберкульоз і не захворювання, що передається статевим шляхом. Це погана фізична форма. І хоча важко повірити, що фізичний стан може бути заразним, звіт від 2010 року Національного бюро економічних досліджень показав, що погана фізична форма поширюється Академією ВПС, наче інфекційна хвороба. Упродовж чотирьох років науковці спостерігали за 3 487 курсантами, відстежуючи все — від шкільних оцінок із фізкультури до результатів регулярних іспитів в академії. Кадет ескадрильї в найгіршій фізичній формі поступово знижував рівень фізичної підготовки серед своїх товаришів. Власне, щойно кадет вступає до академії, фізична підготовка найменш підтягнутого кадета в його ескадрильї набагато краще прогнозує майбутню фізичну форму новобранця, аніж його власні шкільні оцінки з фізкультури[186].

Це дослідження свідчить, що деякі аспекти нашого життя зумовлені не лише самоконтролем, а й соціальним контролем. Нам приємно думати, що наші рішення не залежать від переконань інших людей, і ми пишаємося своєю незалежністю та свободою вибору. Однак дослідження в галузі психології, маркетингу та медицини демонструють: на наші рішення суттєво впливають думки інших, їхні бажання та дії, а також те, чого вони хочуть від нас. Далі ви переконаєтеся, що через такий соціальний вплив ми часто потрапляємо в неприємні ситуації. Однак іноді він допомагає нам досягти мети. Невдачі можуть бути заразними, але інфікуватися можна і самоконтролем.

Поширення епідемії

Діяльність центрів із профілактики та контролю захворювань загалом спрямована на відстеження спалахів вірусів грипу та СНІДу. Водночас вони спостерігають за довгостроковими змінами здоров’я нації, зокрема показниками ожиріння в кожному штаті країни. У 1990 році в жодному штаті не було показника ожиріння, що дорівнював би або перевищував 15 %. До 1999 року у вісімнадцяти штатах рівень ожиріння становив від 20 % до 24 %, однак у жодному ще не сягнув 25 %. У 2009 році цей показник був меншим за 20 % лише в одному штаті (Колорадо) та окрузі Колумбія, тоді як у тридцяти п’яти штатах перевищив 25 %187.

Двоє науковців, Ніколас Крістакіс із медичного факультету Гарварду та Джеймз Фаулер з Каліфорнійського університету в Сан-Дієго, були вражені тим, як органи охорони здоров’я та ЗМІ кваліфікують цю тенденцію — епідемія ожиріння. Їх зацікавило, чи може зайва вага поширюватися між людьми так само, як, наприклад, епідемія грипу[188]. Щоб це з’ясувати, вони отримали доступ до даних із Фремінгемського дослідження серця, в рамках якого впродовж тридцяти двох років спостерігали за понад 12 000 жителів Фремінгему, штат Массачусеттс. Воно розпочалося в 1948 році із 5 200 учасників. Нові покоління долучилися в 1971 та 2002 роках. Протягом десятиліть жителі містечка повідомляли дослідникам про інтимні подробиці свого життя, зокрема зміну ваги та соціальні зв’язки з рештою учасників дослідження.

Коли Крістакіс та Фаулер проаналізували вагу учасників у часовій динаміці, то побачили, що це справді схоже на епідемію. Ожиріння — заразне, воно поширюється серед родичів та друзів. Коли друг страждає від ожиріння, ризик і самому набрати зайву вагу зростає на 171 %. Шанси жінки погладшати зростали на 67 %, якщо ожиріння було в її сестри; а для чоловіка, брат якого потерпав від ожиріння, ризик зростав на 45 %.

Ожиріння — не єдина епідемія, що ширилася Фремінгемом. Коли хтось починав споживати більше спиртного, в усіх його приятелів зростали рахунки за випитий алкоголь і їх частіше розбирало похмілля. Однак дослідники з’ясували, що самоконтроль теж заразний. Коли хтось кидав курити, ймовірність того, що друзі та родичі цієї людини теж захочуть кинути, зростала. Крістакіс та Фаулер виявили, що подібні епідемічні тенденції властиві й іншим містам; крім того, вони стосуються не лише ожиріння, а й зловживання наркотиками, недосипання та депресії. Як би дивно це не звучало, ясно одне: переходити від однієї людини до іншої, наче бактерії, здатні як хороші, так і погані звички, й ніхто від цього не застрахований[189].

Під мікроскопом: ваше коло спілкування

Не кожна наша слабкість — це результат соціальної «інфекції», однак більшість із них усе-таки розвивається під соціальним впливом. Аналізуючи власні проблеми, подумайте про таке:

• Чи є в когось із вашого оточення такі самі слабкості, як у вас?

• Чи запозичили ви якусь звичку від друга або родича?

• Чи є люди, в компанії яких ви найчастіше піддаєтеся спокусі?

• Чи намагався хтось із вашого оточення протистояти цій спокусі?

Соціальне «я»

Коли йдеться про самоконтроль, стає зрозуміло: людський мозок — це не єдине, монолітне «я», а кілька «я», що змагаються за контроль. Одне «я» хоче негайного задоволення, а друге нагадує вам про важливіші цілі. Ваше теперішнє «я» може мати багато спільного чи не мати нічого взагалі із вашим майбутнім «я». І хоч це вже і так юрмисько, виявляється, в нашій голові живе ще кілька осіб. Я не натякаю на синдром розщеплення особистості — я говорю про батьків, чоловіків, дружин, друзів, начальника та інших людей, щодня присутніх у вашому житті.

Люди запрограмовані на взаємодію з іншими людьми, тому мозок виявив винахідливість і до неї адаптувався. У нас є спеціальні мозкові клітини, що називаються дзеркальними нейронами, і їхнє єдине завдання — стежити за тим, що думають, відчувають та говорять інші люди. Дзеркальні нейрони допомагають нам збагнути весь спектр внутрішнього світу інших людей[190].

Уявіть, що ми з вами на кухні, і ви бачите, як я тягнуся по ніж. Ваш мозок автоматично починає інтерпретувати цей рух. Дзеркальні нейрони, що реагують на рух та відчуття в правій руці, активуються, і мозок починає створювати внутрішнє відображення моїх дій. Дзеркальні нейрони відтворюють рухи, наче детектив сцену злочину, намагаючись зрозуміти, що сталося та чому. Завдяки цьому ви можете здогадатися, навіщо мені ніж і що буде далі: я збираюся на вас напасти чи моєю нещасною жертвою стане морквяний пиріг.

Припустімо, що, схопивши ножа, я випадково порізалася. Боляче. Коли ви побачите, що сталося, ваші дзеркальні нейрони в больових зонах мозку зреагують. Ви здригнетеся й одразу ж відчуєте те саме, що і я. Відчуття болю таке реальне для мозку, що нерви в спинному мозку навіть намагатимуться придушити больові сигнали, що надходять від правої руки, ніби порізалися ви, а не я! Це інстинкт співчуття, що допомагає нам розуміти почуття інших людей та реагувати на них[191].

Я перев’язую пальця й відрізаю шматок пирога, і дзеркальні нейрони в системі винагороди вашого мозку тим часом активуються. Навіть якщо ви не любите моркви, але знаєте, що це мій улюблений пиріг (а це справді так), ваш мозок чекатиме винагороди. Коли дзеркальні нейрони перехоплюють обіцянку винагороди в інших людей, ми самі починаємо її прагнути.

Віддзеркалення невдач сили волі

У цьому простому сценарії ми побачили три шляхи, як наш соціальний мозок може «інфікуватися» слабкою силою волі. Перший — це мимовільне наслідування. Реєструючи рухи іншої людини, дзеркальні нейрони змушують ваше тіло відтворювати їх. Коли ви бачите, як я тягнуся по ніж, то можете мені допомогти, навіть цього не усвідомлюючи. У багатьох ситуаціях ми автоматично відтворюємо фізичні рухи та дії людей, що нас оточують. Якщо ви придивитеся до мови тіл, то помітите, що під час розмови люди копіюють положення тіла одне одного. Чоловік схрещує руки — за мить його співрозмовниця теж схрестить руки. Вона відхиляється назад — невдовзі він зробить те саме. Таке підсвідоме фізичне віддзеркалення допомагає людям краще пізнати одне одного і створює відчуття зв’язку та взаєморозуміння (саме тому торгові агенти, менеджери та політики вчаться навмисне імітувати жести інших людей, бо так їм легше впливати на своїх співрозмовників).

Наш інстинкт наслідувати дії інших людей означає, що, коли хтось тягнеться по чипси, випивку чи кредитку, ви несвідомо зробите те саме — відповідно втрачаючи силу волі. Так, у нещодавньому дослідженні з’ясували, що відбувається в мозку курця, коли він переглядає сцену з фільму, де герой палить. Ділянки мозку, що планують рухи рук, активуються так, ніби мозок курця готується дістати цигарку та запалити її. Просте споглядання того, як хтось курить на екрані, запускає підсвідоме бажання закурити, змушуючи курця ще активніше опиратися цій спокусі[192].

Другий спосіб, у який наш соціальний мозок може збити нас із пантелику — імітування емоцій. Дзеркальні нейрони реагують не лише на біль, що відчувають інші люди, а й на їхні емоції. Тож поганий настрій колеги може зіпсувати настрій і вам, а заразом і викликати бажання випити чарку. Саме тому в телевізійних ситкомах використовують прийом закадрового сміху: режисери сподіваються, що регіт інших людей змусить усміхнутися і вас. Автоматичне «зараження» емоціями також допомагає пояснити факт, який виявили дослідники соціальних мереж Крістакіс та Фаулер, а саме — чому відчуття щастя й самотності поширюється на друзів та родичів. Як же це може зламати силу волі? Адже підхоплюючи негативну емоцію, ми звертаємося до своїх звичних стратегій боротьби — безконтрольного шопінгу чи шоколадки[193].

Крім того, наш мозок здатен також піддаватися спокусі, коли бачить, як це роблять інші. Спостерігаючи, як люди навколо нас потурають своїм бажанням, ми раптом хочемо зробити те саме. Коли ми уявляємо, чого хочуть інші, їхні бажання активують і наші, а їхній апетит може розбудити апетит і в нас. Саме тому в компанії інших людей ми їмо більше, ніж наодинці; саме тому азартні гравці підвищують ставки, коли хтось біля них виграє; і саме тому ми витрачаємо більше, коли йдемо на шопінг із другом.

Під мікроскопом: кого ви «віддзеркалюєте»?

Цього тижня спробуйте звертати увагу на ситуації, в яких ви «віддзеркалюєте» інших людей — особливо пов’язані з вольовими зусиллями. Можливо, з такою людиною вас поєднують спільні слабкості? Чи не перегинаєте ви палиці, коли це роблять інші?

Курець під впливом соціуму

Марк нещодавно влаштувався на нову роботу в кав’ярні. У працівників була десятихвилинна перерва що чотири години. Невдовзі Марк дізнався, що більшість колег у цей час курить на задньому подвір’ї. Закінчувалася зміна так само — за розмовою й цигаркою. Марк не був затятим курцем, але іноді на вечірках дозволяв собі одну-дві цигарки. Та невдовзі він почав курити й під час десятихвилинних перерв, а іноді й затримуватися після роботи, щоб покурити і потеревенити з колегами.

Коли ми перейшли до теми соціального впливу на поведінку, Марк одразу ж упізнав себе. Він ніколи не курив наодинці. Але на роботі так чинили всі, тож встояти було надзвичайно складно. Навіть начальник виходив покурити. Марк не замислювався, до чого призведе ця його соціальна звичка, але однозначно не хотів перетворитися на того, хто живе очікуванням на десятихвилинний перекур. Він вирішив більше не боргувати цигарки в колег, які, власне, зовсім на це не образилися. Марк і далі виходив на перерву, щоб поспілкуватися з колегами, але вже без цигарки.

Коли сама мета — це інфекція

Люди — природні телепати. Спостерігаючи за діями іншої людини, ми використовуємо соціальний мозок, щоб здогадатися про її мету. Чому та жінка кричить на чоловіка? Чому офіціант фліртує зі мною? Такі здогадки допомагають нам передбачити поведінку інших людей та уникнути соціальних катастроф. Ми повинні вміти захистити себе та інших від соціальних загроз (кричить жінка чи кричать на чоловіка? кому в цій ситуації потрібна допомога?). Нам також слід навчитися реагувати найбільш адекватно в неоднозначних ситуаціях (офіціант-залицяльник, мабуть, просто хоче від вас більше чайових, а не побачення в дамській кімнаті).

Проте в такої автоматичної телепатії є й побічні ефекти для самоконтролю: вона активує в нас такі самі цілі. Психологи називають це явище зараженням метою. Дослідження демонструють, що мету іншої людини, яка змінює і вашу поведінку, «підхопити» напрочуд легко. Наприклад, в одному експерименті студенти переймали мету заробляти гроші, коли читали історію про іншого студента, який працював під час весняних канікул. Ці студенти докладали більше зусиль і швидше заробляли гроші, виконуючи завдання в лабораторії. Хлопці, прочитавши розповідь про те, як чоловік «чіпляє» жінок у барі для випадкового сексу, демонстрували більшу готовність допомогти привабливій жінці під час експерименту. Вони були переконані: якщо допомогти дівчині, це підвищить їхні шанси затягти її в ліжко (гіпотеза має право на життя, однак сумніваюся, що їм поталанило). Інші дослідження доводять, що думка про студента, який курить марихуану, підвищує бажання зловити кайф і в інших студентів; водночас, якщо згадати про друга, який не курить, це бажання зникає[194].

Що все це означає для нашого самоконтролю? Добра новина: заразитися метою можна лише в тому разі, якщо вона у вас спільна. Не можна заразитися метою, наче грипом, — під час нетривалого контакту. Людина, яка не курить, не стане залежною від никотину, якщо її друг дістане з кишені пачку цигарок. Однак вчинки іншої людини можуть спонукати вас до того, що не мало для вас великого значення. Як ми вже побачили, вольові зусилля — це завжди конфлікт між двома конкурентними цілями. Ви хочете задоволення зараз, але пізніше ви хочете бути здоровим. Ви хочете вилити свій гнів на боса, але не хочете залишитися без роботи. Або хочете шикнути, але не хочете залазити в борги. Коли ми бачимо, як інша людина переслідує певну мету, наша свідомість також може схилитися на її бік.

Зараження метою працює в обох напрямах — самоконтролем можна заразитися так само, як і слабкістю, однак найчастіше нас усе-таки «інфікують» спокуси. Якщо ваша колега замовляє на обід десерт, її мета отримати негайне задоволення може скооперуватися з вашою метою отримати негайне задоволення, незважаючи на ваше бажання схуднути. Спостерігаючи, як люди витрачаються на новорічні подарунки, ви теж прагнете здивувати дітей сюрпризом під ялинку і тимчасово забуваєте про своє бажання трохи заощадити.

Експеримент із силою волі: зміцнюємо свою імунну систему

Цілі інших людей не завжди нас «інфікують». Іноді поразка іншої людини може навпаки зміцнити наш самоконтроль. Якщо ви твердо переконані у своїх прагненнях (наприклад, схуднути), однак усвідомлюєте, що існує протилежна мета (наприклад, свіжа ароматна піца), то, коли ви бачите, як хтось поруч дозволяє собі те, що конфліктує з вашою метою, ваш мозок переходить у стан підвищеної бойової готовності. Він ще вище підіймає вашу основну мету та починає розробляти стратегії, щоб допомогти вам не сходити з дистанції. Психологи називають це явище нейтралізаційним контролем, а ми можемо вважати його імунною реакцією на все, що загрожує вашому самоконтролю.

Найкращий спосіб зміцнити свою імунну систему — щоранку кілька хвилин думати про власну мету, а також про те, в яких ситуаціях ви здатні зійти зі шляху. Це наче вакцина, що захищає вас від бактерій інших людей — думки про свою мету підсилять ваші наміри та допоможуть уникнути «зараження» від інших людей[195].

Порушення правил заразне

Іноді ми інфікуємося не конкретною метою (наприклад, з’їсти щось шкідливе, витратити гроші чи звабити незнайомця), а загальними цілями — і просто починаємо потурати своїм імпульсивним бажанням. Дослідники з Університету Ґронінґена в Нідерландах продемонстрували це на прикладі низки реальних життєвих ситуацій: піддослідними були пересічні громадяни, які, нічого не підозрюючи, раптом ставали свідками «поганої» поведінки інших людей: наприклад, коли велосипед прив’язували біля величезного знака «Не ставити велосипеди» або відвідувач супермаркету залишав візок на майданчику для паркування просто під табличкою «Будь ласка, поверніть візок у магазин». Дослідження показало: порушення правил заразне. Люди, які стають свідками таких вчинків, самі починають ігнорувати попередження. Вони теж ставлять велосипеди в недозволених місцях та кидають візки на майданчику для паркування.

Проте наслідки цим не обмежуються. Помітивши велосипед, пристебнутий до забороненого паркану, люди навіть були готові скоротити шлях, перестрибнувши через цю огорожу. А побачивши візки на паркувальному майданчику, навіть могли викинути сміття на підлогу. Зараження було потужним і виходило за межі конкретного правила. Людина починала робити те, що їй хочеться, а не те, що потрібно[196].

Спостерігаючи, як люди ігнорують правила і діють згідно зі своїми імпульсивними бажаннями, ми й самі піддаємося своїм спонтанним поривам. Тобто щоразу, коли хтось навколо нас поводиться погано, наш самоконтроль послаблюється (погані новини для шанувальників реаліті-шоу, де діють три правила досягнення високих рейтингів — напитися, влаштувати бійку та переспати з чужим хлопцем). Почувши, що хтось не платить податків, ви, швидше за все, розслабитеся й порушите дієту. Побачивши, як водій перевищує швидкість, ви можете перевищити свій бюджет. У такий спосіб ми «підхоплюємо» слабкості інших людей, навіть якщо наші особисті спокуси докорінно відрізняються від тих, що ми бачимо. Але найцікавіше те, що для цього нам навіть не потрібно безпосередньо бачити вчинків інших. Наче бактерії, що залишаються на дверній ручці після того, як її торкнулася хвора людина, їхні наслідки заражають нас достатньо, щоб ми почали й самі так робити[197].

Експеримент із силою волі: інфікуйтесь самоконтролем

Дослідження свідчать, що, коли думати про людину з потужним самоконтролем, це може зміцнити вашу силу волі. Чи є людина, яка могла б стати для вас взірцем міцної сили волі? Хтось, кому довелося пережити подібні труднощі та вдалося досягти успіху, або хтось із таким самоконтролем, який хотіли б мати і ви? На моїх заняттях слухачі найчастіше називали відомих спортсменів, духовних наставників та політиків, хоча ваші рідні та друзі можуть мотивувати вас ще сильніше, в чому ви переконаєтеся далі. Коли треба зміцнити силу волі, згадайте про свій взірець. Запитайте в себе, що зробила б ця людина.[198]

Чому ваші близькі «заразніші» за незнайомців

У сезон грипу та застуд ми можемо підхопити вірус від будь-кого, із ким вступаємо в контакт: від колеги, який кашлянув на нас, не прикривши свого рота; від касира, який, потримавши в руках вашу кредитку, повертає її з шаром мікробів. Епідеміологи називають це простим зараженням. У разі простого зараження немає значення, хто був носієм інфекції. Бактерії незнайомця впливають на нас так само, як і бактерії близької людини: щоб заразитися, достатньо лише одного контакту.

«Заразна» поведінка передається по-іншому. Соціальна епідемія (наприклад, поширення ожиріння чи куріння) відбувається за принципом складного зараження. Недостатньо лише вступити в контакт з людиною — «носієм» тієї чи іншої лінії поведінки. Усе залежить від стосунків. У Фремінгемі ожиріння не передавалося через паркан і не залітало у кватирку. Соціальна епідемія поширюється через мережі взаємної поваги та симпатії, а не стандартними шляхами. Вплив колеги непорівнюваний із впливом друга, і навіть друг друга вашого друга вплине на вас більше, ніж людина, яку ви бачите щодня, але недолюблюєте. Така селективна інфекція майже невідома медикам: це якби імунна система захищала себе лише від вірусу, поширюваного незнайомцем або неприємною вам людиною. Але саме так поширюються звички та вчинки. Соціальна близькість тут важливіша за географічну[199].

Чому окремі лінії поведінки такі «заразні» в близьких стосунках? Знову скористаємося аналогією з імунною системою: можна сказати, що імунна система відхиляє цілі та особливості поведінки інших людей лише в тому разі, коли розпізнає таких людей як «не себе». Зрештою, наша фізична імунна система не може атакувати власних клітин — розпізнавши власні клітини, вона дає їм спокій. Але якщо вона розпізнає щось чуже, то розцінює це як загрозу й ізолює чи знищує вірус або бактерію, щоб ви не захворіли. Виявляється, коли ми думаємо про людей, яких любимо, поважаємо чи відчуваємо, що схожі на них, наш мозок сприймає їх як себе. Це помітно на томограмах мозку: дорослих піддослідних спершу попросили подумати про себе, а потім — про своїх матерів. Думки про себе та маму активують майже ті самі ділянки мозку, тож виходить, ми ототожнюємо себе з людьми, про яких дбаємо. Наше самовідчуття залежить від стосунків з іншими, і в багатьох випадках ми дізнаємося, хто ми, лише думаючи про інших людей. Ми вводимо таких людей до нашого самовідчуття, тож їхній вибір починає впливати й на наші рішення.

Під мікроскопом: хто найбільше на вас впливає?

Подумайте, хто належить до кола ваших найближчих людей. Із ким ви проводите найбільше часу? Кого ви поважаєте? Із ким ви ототожнюєте себе? Чия думка має для вас значення? Кому ви довіряєте та про кого дбаєте? Чи можете ви назвати якісь вчинки чи звички — корисні або шкідливі, — які ви запозичили від цих людей або які вони запозичили від вас?

Один із племені

Уявіть, що хтось стукає в двері та просить вас відповісти на кілька запитань про ощадливе використання енергетичних ресурсів. Чи намагаєтесь ви заощаджувати електроенергію? Чи приймаєте ви душ швидко, щоб зберегти водні ресурси? Чи утеплили свій будинок? Яка витрата пального у вашому автомобілі? Потім у вас цікавляться, чи згодні ви, що заощадження енергії допоможе навколишньому середовищу, збереже ваші гроші та забезпечить майбутнє для подальших поколінь. І наостанок ставлять ще два запитання: що більш за все спонукає вас заощаджувати енергію? О, і чи, на вашу думку, економлять енергію ваші сусіди?

Вісімсот жителів Каліфорнії мали відповісти на ці запитання в рамках дослідження причин економії енергії. Відповіді були досить альтруїстичні: каліфорнійці заощаджують енергію, щоб захистити навколишнє середовище, допомогти прийдешнім поколінням та зекономити гроші. Відповідь «бо це роблять інші» була останньою в списку. Але, перш ніж подякувати каліфорнійцям за такий альтруїзм, зауважмо, що фактичним показником економії електроенергії опитуваними було одне-єдине запитання дослідження — скільки енергії, на їхню думку, економлять сусіди. Інші переконання та мотивації — заощадження коштів, планета для нащадків — не мали жодного стосунку до економії енергії. Люди думали, що діють із найкращих міркувань, однак єдина причина, що справді мала значення, не така вже й альтруїстична — «бо це роблять усі інші»[200].

Це приклад того, що в психології називають соціальним контекстом. Коли решта представників нашого племені щось робить, нам здається, що саме так і треба. Це один із тих інстинктів виживання, яким оснащено соціальний мозок людини. Зрештою, коли все ваше плем’я кочуватиме на схід, краще піти за ним. Довіра до думки інших — це той клей, завдяки якому можливе саме існування в соціумі. Не обов’язково знати все — можна просто робити, як усі.

Соціальний доказ має неосяжний вплив на наше щоденне життя. Саме тому на сайтах новин ми обираємо «найпопулярніші статті», і саме тому, найімовірніше, підемо на фільм-лідер прокату в нашій країні, а не на низькокасову стрічку. Саме тому нерішучих виборців можуть переконати попередні рейтинги, і саме тому в супермаркеті батьки сварять дитину, яка хоче нову популярну іграшку. Те, що хочуть інші, не може бути поганим. Те, що думають інші, — правда. Якщо ми ще не склали своєї думки, можна довіритися думці племені.

Дослідники, які ходили від дверей до дверей, проводячи опитування про заощадження енергії, вирішили з’ясувати, як сильно соціальний доказ може змінити поведінку. Вони розвісили на ручки вхідних дверей прохання до жителів передмістя Сан-Маркос, що в Каліфорнії, швидше приймати душ, вимикати непотрібне освітлення та використовувати вночі вентилятори замість кондиціонерів. На кожній записці було мотиваційне повідомлення. Деяких жителів просили захищати навколишнє середовище, інших — закликали допомогти майбутнім поколінням, а на решті табличок ішлося, що така економія допоможе зменшити рахунки за комунальні послуги. У записках із соціальним доказом була лише одна фраза: «99 % людей у вашому місті вимикають непотрібне світло, щоб заощадити енергію».

371 будинок отримував ці повідомлення раз на тиждень упродовж місяця: для кожного будинку щоразу те саме — наприклад, чотири поспіль мотиваційні повідомлення із соціальним доказом або чотири заклики «допоможіть майбутнім поколінням». Щоб зрозуміти, яка мотивація діє найефективніше, дослідники зареєстрували показники лічильників у кожному будинку. Також вони взяли до уваги рахунки за електрику до та після отримання мотиваційних повідомлень.

Єдиним повідомленням, після якого використання енергії справді знизилося, було «всі люди так роблять». Натомість інші заклики економити електроенергію ніяк не вплинули на її споживання.

Це дослідження — лише одне з багатьох, але воно підтверджує, що всі ми страждаємо на стадний інстинкт, про який нас у дитинстві попереджала мама: «Якщо всі твої друзі стрибнуть із мосту, ти теж стрибнеш?». Ми знали тоді, знаємо і тепер, що правильна відповідь мала б бути: «Ні, нізащо! Моя думка не залежить від того, що думають інші люди. Їхня позиція мене не цікавить!». Та, правду кажучи, всі ми, мабуть, стрибнемо.

Людям не подобається чути про це. На своїх заняттях я побачила, що майже кожен слухач вважає себе винятком. Нас змалку вчили прислухатися лише до себе, виділятися з натовпу, бути лідером, а не тим, хто пасе задніх. Однак наша культурна одержимість незалежністю не здатна притлумити бажання відповідати соціальним стандартам. Суспільство схвально ставиться до критичного мислення, проте ми не можемо відокремити себе від своїх соціальних інстинктів. Як показує згадуване дослідження з мотиваційними табличками, йти за натовпом не обов’язково погано. Соціальний доказ може зміцнити самоконтроль, якщо ми переконані, що чинити правильно (чи не обирати найлегших шляхів) — норма.

Бог хоче, щоб ти схуд

Чи можна переконати людей займатися спортом і їсти більше фруктів та овочів, сказавши, що цього від них хоче Бог? У дослідженні Університету Середнього Теннессі саме це й роблять — і, маю сказати, досить успішно. Людей просять проаналізувати, чи важливі з погляду релігії дбайливе ставлення до себе та піклування про своє здоров’я. Наприклад, християн просили згадати такі уривки з Біблії: «Не бувай з тими, що впиваються вином, ані між тими, що обжираються м’ясом»[32] (Приповідки 23:20) та «Маючи ж такі обітниці, о любі, очистьмо себе від усякої скверни тіла і духа, довершуючи наше освячення в Божому острасі» (2 Кор. 7:1). Опитуваним нагадували, що деякі їхні звички — наприклад, споживання фаст-фуду та відмова від фізичних вправ — суперечать їхнім віруванням та цінностям. Коли вони усвідомлювали таку невідповідність, їм пропонували скласти план, щоб змінити свій спосіб життя. Віра в те, що втрата ваги та заняття спортом — добрі християнські вчинки, — це потужний соціальний доказ, який мотивує набагато сильніше, аніж суворе попередження від лікаря, бо ваші результати тесту на холестерин погані[201].

Марк Ансель, психолог, який розробив цей підхід, стверджує, що релігійні спільноти мають активніше популяризувати такі зміни. Крім релігійної служби, церкви мають пропагувати спорт та проводити консультації зі здорового харчування, а на соціальних заходах подавати лише здорову їжу. Психолог переконаний: щоб цей підхід був дієвим, релігійні наставники мають стати взірцем для інших. І перш ніж починати ранкову службу, проповіднику слід самому увійти у форму, а переступаючи поріг «Макдональдзу», подумати двічі, бо це так само неприпустимо, як і відвідати бордель. Зрештою, соціальний доказ потребує реальних аргументів.

А щоб вплинути на поведінку студентів, у Стенфордському університеті застосували зовсім інший підхід. Дослідники випустили два типи листівок, у яких студентів відмовляли від зловживання алкоголем. В одних листівках застосували раціональний підхід: подали страшну статистику про пияцтво, наприклад: «Один вечір пиятики може на тридцять днів порушити здатність абстрактно мислити» (власне, переконливий аргумент для багатьох студентів перед іспитом з вищої математики). На інших листівках алкоголь називали соціальною проказою університетського життя. На флаєрі було зображено студента-випускника за чаркою та попередження: «Багато випускників у Стенфорді п’є... і більшість із них — посередності. Тож думай, перш ніж пиячити. Ніхто не хоче бути схожим на цього хлопця»[202].

Два типи листівок окремо поширили в гуртожитках серед першокурсників. Через два тижні студентів попросили заповнити анонімні анкети про кількість спожитого алкоголю за останні кілька тижнів. Студенти з гуртожитку, які отримали листівки із зображенням непутящого випускника, вижлуктили на 50 % менше спиртного, ніж студенти, які отримали листівки зі статистикою. Чи правдиво відповідали студенти? Ми не можемо знати напевне, адже дослідники не ходили за ними назирці по всіх вечірках. Можливо, першокурсники навіть в анонімному опитуванні не хотіли бути схожими на легковажного випускника. Та, якщо відповіді були чесні, дослідження доводить, що ця нова стратегія справді допомагає боротися зі шкідливими звичками: потрібно просто переконати людей, що це звичка групи, до якої вони насправді не хочуть належати[203].

Ці дві стратегії демонструють важливу роль соціального контексту в процесі позбавлення від поганих звичок. Ми готові позбутися своїх вад та розвинути в собі нові чесноти, лише якщо чітко переконані, що це забезпечить нам місце під сонцем у своєму племені.

Коли самоконтроль — не норма

Якщо ми хочемо розвинути силу волі, то маємо бути переконані, що самоконтроль — це норма. Але коли ви востаннє чули про позитивні тенденції в людському суспільстві? ЗМІ лякають нас приголомшливою статистикою: ми стаємо ліниві, цинічні та хворобливі. Ми постійно чуємо статистику: 40 % американців узагалі не займаються спортом і лише 11 % активно тренуються п’ять разів на тиждень (стандартна рекомендація, якщо ви хочете бути здорові чи схуднути). Лише 14 % дорослих їдять рекомендовані п’ять фруктів та овочів на день, а середньостатистичний дорослий споживає майже 50 кілограмів цукру на рік.

Ця статистика має нас вжахнути. Але подивімося в очі правді: якщо ми належимо до цієї більшості, наш соціальний мозок каже нам: «Яке полегшення: я такий, як усі». Що частіше ми чуємо цю статистику, то більше переконуємося: так роблять люди, тому не буде нічого поганого, якщо і я так чинитиму. Якщо я схожий на 86 % населення, навіщо мені взагалі змінюватися?

Вважаючи себе «нормою», ми навіть починаємо по-іншому себе сприймати. Наприклад, що більше наша нація гладшає, то худішою почувається. Звіт від 2010 року, опублікований у журналі «Архіви інтернальної медицини», показав, що 37 % людей з клінічним ожирінням не лише не вірять у це, а й думають, що їхні шанси погладшати — дуже низькі[204]. І хоча це більше схоже на заперечення реальності, цей факт просто відображає нову соціальну реальність. Поки всі довкола набирають вагу, наші внутрішні стандарти стосовно того, що таке «ожиріння», підвищуються, навіть якщо медичні залишаються такими самими.

З іншого боку, якщо людина не належить до «безвольної» більшості, то починає до неї тягнутися. В одному дослідженні мешканці приватних будинків, яким сказали, що їхні показники споживання електроенергії нижчі за середньостатистичні, почали залишати ввімкненим непотрібне освітлення та інтенсивніше опалювати будинок. Бажання відповідати соціальним нормам може бути сильнішим за прагнення чинити правильно[205].

Коли йдеться про соціальний доказ, те, що ми думаємо про дії інших людей, навіть важливіше за те, що вони, власне, роблять. Наприклад, студенти завищують частоту шахраювання своїми однолітками на іспитах. Як точно дізнатися, чи студент обманює? Запитати, чи роблять це, на його думку, одногрупники. Загроза суворого покарання чи шанси бути спійманими на гарячому в цьому разі нічого не дадуть. Якщо однокурсники думають, що їхні товариші шахраюють, студенти з відносно чесної групи починають надсилати одне одному повідомлення з відповідями під час іспиту (я сама колись заскочила учня на такому)[206].

Це явище не обмежується навчальною аудиторією. Більшість людей завищує відсоток платників податків, які недобросовісно заповнюють податкову декларацію. Це призводить до зростання реальних показників шахрайства, бо люди хочуть відповідати нормі[207]. І справа не в тім, що ми невиправні шахраї. Просто якщо людині дати точну інформацію про справжні норми, вона починає коригувати себе відповідно до них. Наприклад, якщо людям повідомляють точну статистику про чесність серед інших платників податків, ймовірність добросовісного заповнення податкової декларації зростає[208].

Під мікроскопом: але ж, мамо, так роблять усі!

Соціальний доказ може змінити людину, якщо вона впевнена, що так роблять усі. Чи переконуєте ви себе, що ваша вольова слабкість — не така вже й проблема, бо це норма? Чи нагадуєте ви собі, що в усіх людей, що вас оточують, така сама звичка? Якщо так, спробуйте спростувати ці переконання. Найкращий спосіб зробити це — подумати про людей, з якими у вас спільна мета. Знайдіть для себе нове «плем’я». Це може бути група підтримки, якісь курси, місцевий клуб за інтересами, інтернет-співтовариство або навіть передплата на журнал, що відповідає вашим інтересам. Якщо ви оточите себе людьми, які поділяють ваші переконання, останні стануть для вас нормою[209].

Сильне слово «мушу»

Уявіть захоплені погляди колишніх однокласників, якщо до зустрічі випускників ви схуднете на двадцять кілограмів. Чи це спонукає вас займатися спортом? Уявіть розчарований погляд дев’ятирічного сина, коли той побачить вас із цигаркою. Чи це допоможе вам втриматися від перекуру на роботі?

Ухвалюючи рішення, ми часто уявляємо себе об’єктом, який оцінюють інші люди. Дослідження свідчать, що це може суттєво посилити самоконтроль. Люди, які уявляють себе в момент досягнення мети, частіше досягають успіху — байдуже, чи ви кинете курити, чи станете донором крові. Уявити несхвальні погляди теж ефективно: люди частіше використовують презервативи, коли уявляють, який сором відчують, якщо інші дізнаються, що в них був незахищений секс[210].

Девід Дестено, психолог із Північно-Східного університету, переконаний, що такі соціальні емоції, як гордість і сором, швидше та цілеспрямованіше впливають на наші рішення, ніж раціональні аргументи. Дестено називає це гарячим самоконтролем. Ми звикли вважати самоконтроль тріумфом холодного розуму над гарячими поривами, але гордість та сором породжуються в емоційній частині мозку, а не в логічній префронтальній корі. Очевидно, соціальні емоції мають допомагати нам ухвалювати рішення, що забезпечуватимуть стабільну нішу в племені, — так само, як страх допомагає нам захищати себе, а злість — оборонятися. Варто лише уявити соціальне схвалення чи неприйняття — і людина починає діяти правильно.

Деякі бізнесові компанії й товариства почали експериментувати із соціальним соромом замість стандартних санкцій за протизаконну чи соціально деструктивну поведінку. Якщо вас упіймають на крадіжці в супермаркеті китайського кварталу на Мангеттені, то змусять позувати для фото разом із викраденою дрібничкою. Ваше фото красуватиметься на стіні сорому біля кас. Там буде ваше ім’я, адреса та напис «Безсовісний злодій»[211].

Коли чиказька поліція вирішила опублікувати імена та фотографії чоловіків, заарештованих за сприяння проституції, полісмени намагалися не так покарати цих чоловіків за скоєне, як викликати в них страх за спробу купити секс[212]. Захищаючи поліцію, мер Чикаго Річард Майкл Дейлі заявив під час прес-конференції: «Ми говоримо кожному, хто ступає на чиказьку землю: якщо ви знімете проститутку, вас заарештують. А коли вас заарештують, люди про це дізнаються. Ваша жінка, діти, друзі, сусіди, ваші колеги — дізнаються всі»[213]. Дослідження серед чоловічого населення Чикаго, яке полюбляє секс за гроші, показують, що така стратегія працює. Фото й ім’я, надруковані в місцевій газеті, — найсильніший демотиватор для любителів дівчат за викликом (87 % опитаних чоловіків сказали, що, перш ніж піти на це, двічі подумають). Ця стратегія навіть перевершила страх сісти за ґрати, вилучення водійського посвідчення та штраф у розмірі тисячі доларів чи й більше.[33]

Межі сорому

Перш ніж стрибати від щастя, дізнавшись про силу сорому, рекомендую згадати про ефект «якого біса». Межа між корисним для самоконтролю очікуванням негативної соціальної емоції привселюдного сорому та справжнім відчуттям сорому, що виснажує силу волі, дуже тонка. Ми постійно бачимо те саме: негативні емоції підривають силу волі, особливо коли вони обертаються соромом чи відчуттям провини. Як превентивний захід сором — може, й ефективна стратегія. Та коли справу зроблено, сором радше призведе до самознищення, аніж до самоконтролю. Наприклад, азартні гравці, яким соромно за великий програш, найімовірніше, намагатимуться «відбити» втрачене, а щоб відігратися, будуть ладні навіть влізти в борги[214].

Проте у відповідальний момент відчуття очікуваного сорому може нас підвести. Людей, які дбають про своє здоров’я, попросили уявити шоколадний торт, а потім — сором, який вони відчують, якщо з’їдять шматок. Вони були схильні відмовитися від спокуси (знову ж таки, гіпотетично). Однак коли дослідники справді поставили перед учасниками шоколадний торт, а крім того ще й пляшку води, виделку та серветку, сором мав зворотний ефект. Лише 10 % перемогли спокусу. Страх відчути сором може не дозволити зайти до кондитерської, але коли спокуса вже перед вами на столі, обіцянка винагороди сильніша за докори сумління. Щойно дофамінові нейрони вистрілюють, негативні емоції підсилюють бажання та підвищують ймовірність невдачі.

Сила гордості

Натомість гордість долає навіть очевидну спокусу: 40 % учасників, які уявили, як собою пишатимуться, якщо встоять перед тістечком, не з’їли ані шматочка. Почасти гордість допомагає, бо відвертає увагу учасників від торту — на відміну від сорому, який лише підсилює бажання очікуваної насолоди, викликаючи в учасників спокусливі думки на зразок «він такий ароматний», «це, мабуть, дуже смачно». Ще одна причина — біологічна: лабораторні дослідження доводять, що сором знижує варіабельність частоти серцевих скорочень — наш фізіологічний ресурс сили волі[215]. Натомість гордість підтримує і навіть збільшує цей ресурс[216].

Щоб гордість спрацювала, потрібно переконатися, що інші дивляться на нас, або що в нас буде можливість заявити про свої успіхи іншим. Дослідники маркетингу з’ясували, що людина з більшою ймовірністю купить овочі, коли на неї хтось дивиться[217]. Так вона покаже іншим свій альтруїзм та розважливість, адже всі ми прагнемо соціального схвалення за свої шляхетні вчинки. Без захоплених поглядів людина навряд чи зважиться на героїчний вчинок. Це дослідження дає ще одну корисну стратегію досягнення мети: демонструйте свої дії оточенню. Якщо ви будете впевнені, що люди вболівають за вас і пильнують за вами, це стане ключем до успіху і мотивуватиме вас не здаватися[218].

Експеримент із силою волі: сила гордості

Використайте базову потребу людини у схваленні на повну: уявіть, як ви пишатиметеся, якщо досягнете успіху. Згадайте про когось зі свого «племені» — родича, друга, колегу, вчителя, — чия думка для вас важлива, або хто радітиме вашим успіхам. Ухвалюючи рішення, яким ви можете пишатися, розкажіть про нього всім у фейсбуці, твітері або ж просто зустріньтеся з друзями та поділіться своїми досягненнями особисто, якщо вас немає в соціальних мережах.

Сором через борги

Якщо наприкінці лекцій у нас був час, я пропонувала слухачам поділитися своїми досягненнями. Це може створити певний соціальний тиск: багато хто взагалі ніяковіє перед аудиторією, а тут я просила перед усіма студентами розповісти про своє особисте життя. Однак така форма спілкування також дає змогу відчути гордість за себе, адже багато слухачів могло поділитися своїми успіхами з аудиторією.

Якось, коли в мене було близько 150 слухачів, одна жінка заявила, що її мета — сплатити заборговані податки. Наступного тижня я запитала в студентів, чи є тут жінка, яка хотіла виплатити свої борги. Її в аудиторії не було, але двоє інших слухачів підняли руки та повідомили, що зробили перші кроки, щоб погасити податкові заборгованості. Найцікавіше те, що жоден із цих слухачів не ставив собі за мету сплатити борги. Їх надихнула та жінка — класичне зараження метою.

Але ж де поділася та жінка, що першою заявила про свій намір? То було наше останнє заняття, і я так і не дізналася. Можу лише сподіватися, що в цей час у неї була призначена зустріч у податковій службі, а не просто їй стало соромно. Це інший бік сили слова «мушу»: уявна гордість за себе перед іншими може мотивувати, однак у разі невдачі уявна зневага інших може взагалі відбити бажання з’являтися на публіці.

Неприйняття суспільством

Невдачі сили волі, такі як залежність, ожиріння та безгрошів’я, в сучасному суспільстві часто сприймаються негативно. Ми одразу ж робимо висновок, що людина слабка, ледача, твердоголова чи егоїстична, та переконуємо себе, що її треба присоромити й викинути з «племені». Але не всі люди можуть контролювати свої вчинки так, як ми від них цього очікуємо. Присоромлювати людину за це — не лише жорстока, а й досить підла стратегія мотивації змін. Деб Лемір, президент некомерційної Організації здорових людей будь-якої ваги, стверджує: «Якби сором був такий ефективний, товстих людей не існувало б»[219].

Дослідження свідчать, що неприйняття суспільством виснажує силу волі: наприклад, після того, як від людини відвертається суспільство,[34] їй складніше встояти перед свіжою випічкою і вона швидше покине складну справу на півдорозі. Також такі люди легше відволікаються під час виконання завдань, що потребують концентрації уваги. Дослідники з’ясували: що більшого тиску зазнають національні меншини, то слабший у них самоконтроль — саме лише нагадування про дискримінацію виснажує їхню силу волі. Щоразу, коли ми відчуваємо неприязнь чи зневажливе ставлення суспільства до себе, то ризикуємо виявити свої найгірші риси[220].

Замість того, щоб ганьбити людей за невдачі, ліпше б суспільство підтримувало їх за успіхи[221]. Хороший приклад — реалізовувана в Університеті Піттсбурга програма зниження ваги, згідно з якою її учасники повинні привести на заняття друга чи родича. Їм дають «суспільне домашнє завдання»: наприклад, упродовж тижня влаштувати спільний «здоровий» обід або підбадьорювати одне одного телефоном. Приголомшливі 66 % учасників у межах цієї програми демонстрували стабільне зниження ваги впродовж десяти місяців, порівняно з лише 24 % учасників контрольної групи, до яких не приєднався друг чи родич[222].

Експеримент із силою волі: створюємо груповий проект

Не потрібно боротися зі своїми слабкостями самотужки. У вас є друг, родич або колега, який міг би допомогти вам досягти мети? Не обов’язково мати однакову мету: спілкування та підтримка одне одного може дуже допомогти вам із самоконтролем. Якщо вас стимулює конкуренція, запросіть інших до участі в змаганні за звання найбільш вольової людини. Хто першим завершить незакінчені справи або хто зекономить найбільше грошей за місяць?

Електронне листування підтримує мету

Цього чудового листа я отримала від колишньої слухачки через кілька місяців після завершення курсу. Вона хотіла розповісти мені, що одна з імпровізованих вправ, яку вони виконували під час занять, дуже допомогла їй у досягненні мети. На останньому занятті деякі слухачі висловлювали занепокоєння, що, щойно курс скінчиться, в них зникне мотивація продовжувати працювати над собою. Лекції мають величезне соціальне значення: можливість поспілкуватися про свої досягнення, хоч би і з людиною, що сидить поруч, дуже мотивує.

Тож під час останнього заняття, коли деякі слухачі починали нервувати, я просила всіх обмінятися електронною поштою з незнайомою їм людиною та розповісти їй, про свої плани на наступний тиждень відповідно до своєї мети. Завданням було написати партнеру листа і спитати, чи зробив він те, що обіцяв.

Слухачка, яка написала мені через кілька місяців, зазначала: єдине, що стимулювало її в перший тиждень після закінчення курсу, — необхідність розповісти незнайомцю, чи дотримала вона слова. Це просте завдання перетворилося на справжню систему взаємної підтримки. Деякий час вони продовжували це щотижневе листування, незважаючи на те, що раніше за стінами зали взагалі не спілкувалися. Невдовзі ці зміни стали частиною її життя, і їй більше не потрібно було звітувати перед незнайомцем.

Заключне слово

Дивовижно, як сильно на наш мозок впливають цілі, переконання та дії інших людей. Коли ми спілкуємося з іншими чи просто думаємо про них, вони стають ще одним нашим «я», що бореться за самоконтроль. Але є і зворотний бік: наші власні дії впливають на вчинки безлічі інших людей, і кожне наше рішення може стати для них натхненням чи спокусою.

Стислий огляд розділу

Ідея: на самоконтроль впливає соціальний доказ, тому сила волі, як і слабкість, передається, наче вірус.

Під мікроскопом

• Ваша соціальна мережа. Чи поділяють вашу мету люди, з якими ви спілкуєтеся?

• Кого ви «віддзеркалюєте»? Спробуйте звертати увагу на кожен випадок, коли ви імітуєте поведінку іншої людини.

• Хто швидше за все може вас «інфікувати»? Хто ваші «найближчі»? Чи є якісь звички, які ви перейняли від них або ж вони від вас?

• Але, мамо, всі так роблять! Чи використовуєте ви соціальний доказ, щоб переконати себе, що ваша проблема із силою волі — не така вже й проблема?

Експерименти із силою волі

• Зміцнюємо імунну систему. Щоб уникнути зараження слабкостями інших людей, щоранку по кілька хвилин на день думайте про свою мету.

• Підчепіть самоконтроль. Коли потрібно зміцнити силу волі, згадайте про свій взірець. Запитайте в себе, що зробила б ця вольова людина.

• Сила гордості. Розповідайте іншим про свої проблеми із силою волі та уявіть гордість, яку ви відчуватимете, коли досягнете успіху.

• Створюємо груповий проект. Чи можете ви долучити інших до змагання за звання найбільш вольової людини?

Розділ 9. Не думайте про білого ведмедя: межі сили волі

Ішов 1985 рік. «Місцем злочину» була психологічна лабораторія Університету Трініті — невеличка школа гуманітарних наук у Сан-Антоніо, що в Техасі. Сімнадцятьох студентів мучила думка, якої вони взагалі не могли контролювати. Вони знали, що так не можна. Вони знали, що не повинні про це думати. Але то було так принадно. Щоразу, як вони намагалися сконцентруватися на чомусь іншому, цей образ мимоволі спливав у їхній свідомості. Вони просто не могли не думати про білих ведмедів.

Зазвичай студентів не дуже цікавлять білі ведмеді. Їхні голови частіше забиті іншим — сексом, іспитами та розчаруванням від нової кока-коли. Однак у той момент білі ведмеді були їхньою найбільшою проблемою. А все тому, що їм дали одну просту настанову: «Наступні п’ять хвилин не думайте про білих ведмедів».

Ці студенти були першими учасниками в низці досліджень Деніела Веґнера, професора психології Гарвардського університету. Якось на початку своєї кар’єри Веґнер прочитав історію про російського письменника Льва Толстого. Маленькому Толстому старший брат наказав сидіти в кутку, доки той не припинить думати про білого ведмедя. Коли хлопець повернувся, маленький Лев усе ще сидів у кутку, адже так і не зміг припинити думати про білого ведмедя. Веґнер ніяк не міг забути цієї історії. У нього з голови ніяк не йшло питання, чому ми не можемо контролювати своїх думок?[223]

Експеримент Веґнера був майже ідентичний дитячому завданню Толстого: він попросив учасників думати про все, що вони хочуть, крім білого ведмедя. Ось що про це говорила одна жінка, її «думки вголос», які свідчать, як важко це далося більшості учасників:

Я намагалася подумати про мільйон речей, крім білого ведмедя, але не могла викинути його з голови. Тож... ой, погляньте-но на цю коричневу стіну. Здавалося, щоразу, коли я намагалася не думати про того білого ведмедя, я все одного про нього думала[224].

Так тривало близько п’ятнадцяти хвилин.

Може здатися, що неспроможність втриматися від думок про білих ведмедів — не найгірша у світі невдача сили волі. Але, як ми переконаємося далі, проблема заборони поширюється на будь-яку думку, яку ми намагаємося заблокувати. Останні дослідження страху, депресії, дієтології та залежностей підтверджують: здатність сказати собі «я не буду» вмить щезає, якщо справа стосується внутрішнього світу думок та почуттів. Коли ми ввійдемо в цей внутрішній світ, нам знадобиться нове визначення поняття самоконтролю — таке, що дозволяє цей контроль ослабити.

Яка іронія

Веґнер повторив експеримент про білого ведмедя з іншими студентами, і коли вони теж не змогли не думати про ведмедя, він почав забороняти інші думки. Щоразу сама заборона думати про щось давала парадоксальні наслідки: люди думали про це більше, ніж коли не намагалися контролювати себе чи навіть коли навмисне намагалися про це думати. Ефект виявився найсильнішим, коли людина була виснажена, стомлена або неуважна. Веґнер назвав цей ефект іронічним рикошетом[225]. Ви відганяєте якусь думку і — отакої! — вона рикошетом повертається до вас.[35]

Поняття іронічного рикошету пояснює чимало сучасних проблем людства: що сильніше старається заснути людина, яка страждає від безсоння, то важче їй це вдається; людина, яка намагається схуднути та хоче відмовитися від вуглеводів, спить і бачить хрустку хлібну скоринку та заварне тістечко; а намагаючись не думати про те, що нас лякає, ми знову і знову прокручуємо в голові ті страшні картинки. Веґнер навіть довів: якщо ви намагаєтеся викинути з голови людину, на яку ви запали, шанси побачити її вві сні підвищуються більше, ніж коли ви свідомо про неї фантазуєте[226]. Це, безсумнівно, сприяє ефекту Ромео та Джульєтти — загальновідомій психологічній тенденції закохуватися ще дужче, коли це з якихось причин заборонено[227].

Веґнер з’ясував, що цей іронічний ефект виникає під час спроб придушити практично кожен інстинкт, доступний людині. Кандидат на посаду, який так сильно хоче справити приємне враження, швидше за все, наговорить сім мішків гречаної вовни, що змусить начальника здригнутися. Парадоксально, але оратор, намагаючись бути політкоректним, прокручує в голові кожен образливий стереотип. Людина, яка прагне приховати таємницю, сама її і вибовкає. Офіціант, який хоче заробити якнайбільше чайових від клієнта, швидше проллє соус на його сорочку. Веґнер (дуже мило з його боку) навіть убачає цей іронічний ефект у науковому відкритті, що в більшості гомофобів найсильніша ерекція виникає під час перегляду порно за участі геїв[228].

Чому ми не можемо викинути думку з голови

Чому спроби викинути з голови якусь думку чи емоцію спричиняють зворотний ефект? Веґнер припускає, що це якось пов’язано з тим, як мозок кваліфікує команду не думати про щось. Він розбиває завдання на дві частини, що архівуються різними системами мозку. Одна частина мозку відводить увагу від забороненої думки та спрямовує її на щось інше. Так само жінка з першого дослідження Веґнера намагалася забути про білого ведмедя: «Я намагалася подумати про мільйон речей, крім білого ведмедя, але не могла викинути його з голови. Тож... ой, погляньте-но на цю коричневу стіну». Веґнер називає цей процес оператором. Оператор покладається на систему самоконтролю мозку та, як і решта форм самоконтролю, потребує зусиль, значних розумових ресурсів й енергії. Інша частина мозку пересвідчується, що ваші думки, почуття чи дії не пов’язані із забороненим предметом. Дівчина з того експерименту казала: «Я не могла викинути його з голови... Здавалося, щоразу, коли я намагалася не думати про того білого ведмедя, я все одного про нього думала». Веґнер називає цей процес контролером. На відміну від оператора, контролер запускається автоматично і не потребує розумових зусиль. Контролер тісніше пов’язаний з автоматичною системою мозку, відповідальною за виявлення загрози. Це звучить чудово — автоматичний самоконтроль! Аж доки не починаєш розуміти, яка важлива взаємодія між оператором та контролером. Якщо з будь-якої причини оператор виходить з ладу, контролер стає нічним жахом самоконтролю.

За нормальних умов оператор та контролер працюють паралельно. Припустімо, ви зайшли в крамницю та вирішили, що не підходитимете до полиць із чипсами. Поки оператор намагається сфокусуватися, спланувати та проконтролювати вашу поведінку («Я в крамниці, щоб купити кашу — і більше нічого. Де ж полиці зі злаками?»), контролер сканує мозок та середовище на ознаки небезпеки («Увага! Небезпечно! Печиво праворуч! Ти обожнюєш печиво! Це в тебе шлунок бурчить? Тривога! Тривога! Стережися печива! Печиво, печиво, печиво!»). Якщо розумових ресурсів удосталь, оператор упорається з істерикою контролера. Коли контролер вказує на можливі спокуси чи заборонені думки, у справу втручається оператор, скеровуючи вас до вашої мети та не дозволяючи вскочити в халепу. Але якщо розумові ресурси обмежені — різними чинниками, що відвертають увагу: втомою, стресом, алкоголем, хворобою чи іншими причинами, — оператор не здатен виконувати своїх функцій. Натомість контролер схожий на того «зайчика-енерджайзера» з реклами батарейок. Він ніколи не зупиняється.

Стомлений оператор та невгамовний контролер створюють у мозку проблемний дисбаланс. Шукаючи заборонений контент, контролер постійно нагадує мозку про те, що він шукає. Нейробіологи довели, що мозок на підсвідомому рівні безперервно обробляє заборонений контент. Результат — ви думаєте, відчуваєте та робите все те, чого намагаєтесь уникнути. Щойно ви пройдете повз полицю з ласощами в крамниці, монітор згадає про заборону купувати печиво, і ваш мозок зациклиться на печиві, печиві і ще раз печиві! Якщо оператор не матиме максимальної сили, щоб збалансувати діяльність контролера, у вашому мозку розіграється щось схоже на шекспірівську трагедію. Намагаючись запобігти вашому потраплянню в пастку, контролер приведе вас прямісінько до неї.

Якщо я так думаю, отже, це так і є

Якщо ви намагаєтеся про щось не думати, то напевне не зможете викинути цього з голови. Це призводить до іншої проблеми: безуспішно намагаючись відігнати якусь думку, ви доходите висновку, що так і має бути. Чому ж іще вона постійно виринає? Ми віримо, що наші думки — це важливі джерела інформації. Коли думка виникає дедалі частіше і її дедалі важче викинути з голови, логічно, що ми розцінюємо її як важливе послання, на яке слід звернути увагу[229].

Така когнітивна похибка, здається, запрограмована в мозку людини. Ми оцінюємо вірогідність чи правдивість певного факту за ступенем легкості, з якою ми можемо про нього згадати. Якщо ми намагаємося стримати свої хвилювання через щось чи не думати про об’єкт свого бажання, це може мати тривожні наслідки. Наприклад, у вашій пам’яті дуже легко спливають нещодавні випадки авіакатастроф (особливо, якщо ви боїтеся літати і саме віддаєте бортпровіднику свій посадковий талон), тому ми переоцінюємо ймовірність потрапити в авіакатастрофу[230]. Насправді ж ризик — один випадок на чотирнадцять мільйонів, але для більшості людей він вищий за ризик померти від нефриту чи зараження крові, що входять у десятку найпоширеніших причин смерті в США, але які не так швидко спадають на думку.

Яке бажання чи страх ми не намагалися б виникнути з голови, воно стає ще реальнішим та сильнішим. Веґнерові, психологу, який відкрив поняття «іронічного рикошету», якось зателефонувала схвильована студентка, яка не могла не думати про самогубство. Ця думка закарбувалася в її голові, і глибоко-глибоко в душі дівчина була переконана, що має вкоротити собі віку. Бо чому ж іще ця ідея постійно її переслідувала? Вона зателефонувала Веґнеру — мабуть, єдиному психологові, якого знала. Але згадаймо, що Веґнер — психолог-теоретик, а не психотерапевт. Його не вчили знімати з карнизів психічно нестабільних осіб та копатися в темних закутках людської свідомості. Тому він поговорив зі студенткою про те, на чому розумівся: про білих ведмедів. Він розказав їй про свій експеримент та пояснив: що сильніше вона намагатиметься позбутися нав’язливої думки, то активніше та пануватиме в її свідомості. Це не означає, що думка правдива чи важлива. Студентка відчула полегшення, усвідомивши, що її реакція на думки про самогубство лише підсилювала їх, і це не означало, що вона насправді мала собі щось заподіяти[231].

Для вас це може бути думка про те, що людина, яку ви любите, потрапить в аварію. Або набридлива ідея, що пачка ванільного морозива — єдине, що вгамує ваш стрес. Якщо ви панікуєте і намагаєтеся відігнати від себе цю думку, вона лише повертається. А повернувшись, набирає авторитету. Вона здається важливішою, бо ви намагаєтесь викинути це з голови. Як наслідок — ми починаємо вірити в правдивість цієї думки. Страх стає ще гнітючішим, а любитель морозива дістає ложку.

Під мікроскопом: досліджуємо іронічний рикошет

Чи є щось, про що ви намагаєтесь не думати? Якщо так, дослідіть теорію іронічного рикошету. Чи вдається заборонити собі не думати про це? Або ж спроба викинути це з голови повертає думку з новою силою? (Так, цього разу ми даємо контролерові завдання контролювати самого себе).

Як уникнути іронічного рикошету

Як знайти вихід із цієї складної дилеми? Веґнер стверджує, що протидія іронічному рикошету сама по собі іронічна: потрібно просто здатися. Коли ви припините спроби контролювати небажані думки та емоції, вони перестануть контролювати вас. Дослідження активності мозку підтверджують: щойно учасникам дозволили думати про заборонене, ця думка зникала та більше не допікала їхній свідомості. Парадокс, але, дозволивши собі думати про щось, ми перестаємо про це думати[232].

Виявилося, що це просте рішення може допомогти в боротьбі з деякими небажаними внутрішніми станами. Думати, про що думається, та відчувати, що відчувається — не обов’язково вірячи, що це правильно, та не змушуючи себе втілювати ці думки в життя — це ефективна стратегія лікування тривожних розладів, депресії, булімії та залежностей. Давши волю своїм внутрішнім відчуттям, ми починаємо краще контролювати свої дії.

Не хочу цього відчувати

Чи можна впасти в депресію, якщо намагатися не думати про погане? Звучить неймовірно, та, виявляється, можна. Згідно з дослідженнями, що старанніше ми намагаємося притлумити негативні думки, то більше в нас шансів впасти в депресію. Що наполегливіше люди в депресії намагаються блокувати погані думки, то в глибшій депресії опиняються. Один із перших експериментів Веґнера з пригнічення думок продемонстрував, що цей ефект виявляється навіть в абсолютно здорових пацієнтів. Він просив піддослідних або подумати про найгірше, що з ними коли-небудь траплялося, або не думати про це. Якщо людина знервована чи неуважна, спроби не думати про погане змушують її сумувати ще більше, ніж тоді, коли людина справді намагається відчути жаль[233]. В іншому експерименті учасників просили викинути з голови самокритичні думки («Я такий невдаха», «Люди думають, що я недоумок»)[234]. Їхня самооцінка та настрій погіршувалися швидше, ніж у людей, які розмірковували про це відкрито. Те саме відбувається навіть тоді, коли люди думають, що їм нарешті вдалося позбутися негативних думок. Іронічний рикошет тут як тут!

Спроби приглушити страх також дають зворотний ефект. Наприклад, люди, які намагаються не думати про болісні медичні процедури, зрештою починають боятися ще більше та дедалі частіше думати про біль. Той, хто прагне побороти страх виступу перед аудиторією, не лише починає боятися ще більше, — у нього навіть пульс підвищується (і, відповідно, зростають шанси зіпсувати промову)[235]. Ми можемо спробувати викинути думки з голови, але тіло все одно отримує повідомлення. Самі лише спроби придушити сумні та самокритичні думки поглиблюють депресію: дослідження свідчать, що пригнічення думок загострює симптоми таких тривожних розладів, як посттравматичний стресовий розлад та обсесивно-компульсивний розлад[236].

Нам важко адекватно сприймати ці результати. Вони суперечать усім нашим інстинктам захищати свідомість від поганих думок. Що ж іще робити із цими дошкульними думками, як не намагатися їх позбутися? Щоб уберегти себе від душевних страждань, нам слід змиритися з цими думками, а не відганяти їх геть.

Зі мною щось не так

Філіпп Ґолдін — один із найбільш товариських нейробіологів, яких я знаю. Не скажу, що мозкоправи — ворожий народ, але більшість із них не обіймає без винятку всіх, хто опиняється на порозі лабораторії. Ґолдін — керівник Клінічної лабораторії прикладної емоційної неврології Стенфордського університету. Простими словами, все, що він знає про мозок, використовує на практиці, щоб допомогти людям, які страждають від депресії та тривожних розладів — зокрема, соціофобії. По ньому взагалі не скажеш, що його цікавить питання соціального тривожного розладу — патологічна форма сором’язливості. Але свою кар’єру він побудував, намагаючись зрозуміти цей розлад та навчитися його лікувати.

Люди, які беруть участь у його дослідженнях, не просто трохи нервуються в товаристві. Одна лише думка про розмову з незнайомцем може спровокувати панічну атаку. Наче в нічному жахітті, коли ви голий стоїте перед натовпом, і всі тицяють на вас пальцями та насміхаються. Люди із соціальною фобією живуть у цьому страхітті цілодобово й без вихідних. Вони постійно бояться осоромитися чи що їх осудять інші, а найжорстокіші їхні критики — вони самі. Часто такі люди страждають від депресії. Більшість із них уникає будь-яких ситуацій — від вечірок до натовпів та публічних виступів — що можуть викликати тривогу й сумніви в собі. Унаслідок цього життєвий простір таких людей звужується дедалі дужче, і навіть звичні для більшості з нас речі — наприклад, ділові зустрічі або телефонні дзвінки — можуть спровокувати сильний стрес[237].

Ґолдін вивчає, що відбувається в мозку таких пацієнтів, коли вони починають нервуватися. Він встановив, що соціофоби контролюють свої думки гірше за пересічну людину, і це чітко показують дослідження їхнього головного мозку. Коли вони починають хвилюватися — скажімо, уявляючи, як їх хтось критикує, — центр стресу реагує надто гостро. Натомість коли Ґолдін запитував, про що вони думають, система контролю уваги активувалася недостатньо. Якщо говорити словами теорії Веґнера про контроль думок, здавалося, що їхній «оператор» виснажений і не може їх заспокоїти. Це пояснює, чому люди з тривожними розладами так зациклені на своїх страхах: їхні спроби викинути з голови якусь думку особливо неефективні[238].

Традиційна терапія соціальної фобії зосереджена на позбавленні людини від тривожних думок на зразок «зі мною щось не так». Але вона дієва лише в тому разі, якщо ви переконані, що спроби не думати про щось справді ефективні. Ґолдін застосовує зовсім інший підхід. Він радить таким пацієнтам усвідомити та прийняти ці думки і відчуття — навіть найжахливіші. Мета — не позбутися тривог і сумнівів, а повірити, що їм до снаги впоратися із цими складними думками та відчуттями. Усвідомивши, що їм не потрібно захищатися від внутрішнього досвіду, такі люди відчують себе вільнішими в зовнішньому середовищі. Коли виникає відчуття тривоги, Ґолдін радить таким пацієнтам осягнути свої думки, відчути страх у тілі, а потім сконцентруватися на диханні. Якщо тривога не зникає, він рекомендує їм уявити, що думки та емоції розчиняються в диханні. Ґолдін стверджує: якщо з цією тривогою не боротися, вона мине сама собою.

Ґолдін — нейробіолог, тож його особливо цікавило, як ця методика здатна змінити мозок. Пацієнтам, що страждають від нападів тривоги, він робив МРТ до та після терапії. Ці процедури сканування мозку можуть викликати страх та клаустрофобію навіть у найспокійніших людей. Його пацієнти змушені нерухомо лежати на спині, поки їхні голови заблоковані в томографі (а щоб не ворушити головою й не говорити, навіть змушені затискати щелепами зубний віск). Апарат навколо їхньої голови відбиває ритм, наче перфоратор, а вони мають ще й мізкувати над реченнями, що з’являються перед ними на екранах: «Я собі не подобаюсь», «Люди думають, що я дивний», «Зі мною щось не так».

Поки піддослідні обмірковували ці твердження, Ґолдін спостерігав за активністю двох ділянок мозку: мережі, пов’язаної зі сприйняттям прочитаного, що демонструє, як глибоко людина сприймає кожне твердження, та центру стресу, що показує, чи сильно людина панікує.

Порівнявши зображення мозку кожного пацієнта до та після цих вправ, він виявив цікаву зміну. Після терапії спостерігалася набагато сильніша активність у мозковій ділянці, що відповідає за оброблення зорової інформації. Твердженням із самокритикою соціофоби приділяли більше уваги, ніж до терапії. Більшості людей це здасться цілковитим провалом.

Але цікавий факт: водночас відбувалося суттєве зниження активності в центрі стресу. Навіть коли соціофоби ретельно аналізували дошкульні думки, то засмучувалися менше. Така зміна в мозку позитивно позначилася і на повсякденному житті. Після терапії пацієнти загалом відчували меншу тривожність і не так сильно критикували себе та хвилювалися. Переставши боротися зі своїми думками та емоціями, вони відчули більше свободи.

Експеримент із силою волі: пропустіть почуття крізь себе, але не вірте всім своїм думкам

Якщо у вас із голови не виходить гнітюча думка, спробуйте методику Ґолдіна. Не намагайтесь одразу переключитися на щось інше — пропустіть цю думку крізь себе. Часто-густо наші найдошкульніші думки вже нам знайомі — ті самі тривоги, та сама самокритика, та сама пам’ять. «А що, коли щось піде не так?». «Не можу повірити, що я це зробив. Я такий невдаха». «Якби ж цього не сталося. Що було б, якби я вчинив інакше?». Ці думки крутяться в нашій голові, ніби набридлива пісня, що лунає начебто нізвідки і яку неможливо забути. Подумайте, можливо, ця прикра думка для вас не новина і ви вже її десь чули — найперший доказ того, що це аж ніяк не критично важлива інформація, яку потрібно брати на віру. Після цього зосередьтесь на фізичних відчуттях. Зауважте, чи ви напружені, чи змінюється пульс або частота дихання. Зверніть увагу на відчуття в животі, грудній клітці, горлі та інших частинах тіла. Проаналізувавши ці думки та відчуття, сконцентруйтесь на диханні. Відчуйте кожен вдих та видих. Іноді неприємні думки й відчуття розчиняються самі по собі. Хоча трапляється й таке, що вони заважають дихальній практиці. У такому разі уявіть, що ці думки та відчуття — це хмари, що проходять крізь ваше тіло та свідомість. Продовжуйте дихати та уявіть, що хмари розчиняються або пливуть геть. Уявіть, що ваш подих — це вітер, що легко роздмухує хмари. Не потрібно намагатися відігнати від себе думки — просто сконцентруйтесь на диханні.

Зверніть увагу, що ця методика не потребує, щоб ви повірили в думку чи аналізували її. Тактика, протилежна витісненню думки, — це її прийняття, а не віра в неї. Ви допускаєте, що думки приходять і зникають, і ви не можете контролювати, що спаде вам на гадку. Ви не мусите автоматично погоджуватися з цією ідеєю. Іншими словами, просто скажіть собі: «О, знову ця думка. Вона не обов’язково щось означає — просто так працює мозок». Не кажіть собі: «Здається, все це правда. Я жахлива людина, і зі мною трапляться жахливі речі, тож, мабуть, слід це прийняти».

Таку саму практику можна використовувати щодо будь-яких надокучливих думок чи гнітючих емоцій, зокрема злості, ревнощів, страху чи сорому.

Спробувавши таку техніку кілька разів, порівняйте результати зі своїми спробами викинути з голови погані думки та емоції. Що вас краще заспокоює?

Дочка вчиться контролювати свій гнів

Валері виснажили події останнього року. Кілька років тому в її матері діагностували ранню стадію хвороби Альцгеймера, і її стан погіршувався: вона швидко втрачала пам’ять і вже не могла залишатися вдома сама, поки дочка була на роботі. Родина Валері вирішила помістити жінку в лікарню для хронічних хворих. І хоча за нею постійно доглядали медики, Валері все одно відчувала, що зобов’язана щодня навідувати матір і контролювати, як про неї дбають. Брати й сестри дівчини жили далеко від закладу, а батько давно помер, тому все лягло на плечі Валері.

Уся ця ситуація змушувала Валері страшенно гніватися. Гніватися не лише через те, що хвороба забирала в неї матір, а й тому, що давати раду цьому лиху їй доводилося самотужки. Навіть побачення з мамою змушували її опускати руки, бо поведінка і пам’ять жінки ставали непередбачуваними. Окрім того, через свою злість вона відчувала ще й докори сумління. Щоб якось упоратися із втомою, гнівом та відчуттям провини, вона шукала розради в продуктовій крамниці дорогою додому. Дівчина навантажувала себе тістечками, пончиками та іншою апетитною випічкою і з’їдала її просто в машині на паркувальному майданчику. Валері переконувала себе, що це найменше з того, на що вона заслуговує за свої страждання, але насправді просто хотіла заглушити ці відчуття, перш ніж іти додому.

Валері боялася, що, якщо не позбуватиметься цих відчуттів після кожного візиту до матері, то просто втратить здоровий глузд. Якщо вона пропустить крізь себе ці емоції, то не зможе з них виплутатись. Але вони все одно її переповнювали. Тому після кожного побачення з мамою, сидячи на лавочці біля лікарні, Валері почала практикувати техніки дихання та уявляти, що думки — це хмари. Вона дозволила собі відчути всю тяжкість провини та концентрацію злості. Після цього вона уявляла, що її подих — це вітер, який роздмухує темні хмари. Відчуття ставали не такими болісними і нестерпними. Коли злість та почуття провини розсіювалися, приходив сум — і він не розчинявся в диханні. Та, дозволивши собі відчути тугу, Валері усвідомила, що не хоче гнати її від себе і знайшла для неї місце у своєму серці.

З часом ритуал на паркувальному майданчику втратив свою привабливість — на зміну йому прийшла готовність пропускати крізь себе всі відчуття, що Валері переживала за день. На побаченнях із матір’ю вона перестала забороняти собі злитися на жінку й дала волю своєму розпачу. Ситуації це не змінило, проте стрес знімало. Коли Валері не намагалася заблокувати своїх почуттів, їй краще вдавалося дбати про матір і про себе.

Спроби уникнути небажаних відчуттів — чи то страху, чи то самотності — часто призводять до саморуйнівних вчинків. Подумайте, чи є емоції, яких ви намагаєтесь уникати. Що буде, якщо ви дозволите собі відчути їх, використавши дихальну методику та уявивши хмари?

Не їж того яблука

Джеймз Ерскін, психолог з Університету Сент-Джордж у Лондоні, зацікавився експериментом Веґнера з білими ведмедями. Але, на думку Ерскіна, пригнічення думок не лише робить їх більш нав’язливими, а й змушує нас робити те, чого ми намагаємося уникнути. Тривалий час він зачудовувався, що люди часто чинять наперекір своїм бажанням (він теж не виняток, хоча мені так і не вдалося витягти з нього жодних подробиць). Його улюблений письменник — Достоєвський, персонажі якого постійно присягаються не робити чогось, а за мить уже порушують свою обіцянку. Звичайно ж, герої Достоєвського частіше відчувають жагу когось убити, аніж бажання з’їсти десерт. Однак Ерскін припускає, що процес іронічного рикошету лежить в основі всіх саморуйнівних вчинків — від порушення дієти до куріння, пияцтва, азартних ігор та сексу (із тим, з ким краще не обмінюватися ДНК).

Ерскін уперше продемонстрував, яким небезпечним для самоконтролю може бути пригнічення думок, на прикладі найулюбленіших у всьому світі ласощів — шоколаду. Щоб ви змогли оцінити масштаби залежності від шоколаду, наведу такий факт: розпочати дослідження відмінностей між людьми, які люблять шоколад, та тими, хто його не любить, вчені змогли тільки за рік — рівно стільки часу їм знадобилося для того, щоб знайти всього-на-всього одинадцятьох осіб, яким не до вподоби ці солодощі[239]. Ерскін запросив жінок до дослідницького центру, щоб продегустувати два схожі види шоколадних цукерок.[36] Перш ніж почастувати їх шоколадом, дослідник просив їх поміркувати вголос упродовж п’яти хвилин. Одних жінок просили висловлюватись про шоколад, інших навпаки — притлумлювати думки про шоколад (третині жінок не давали спеціальних інструкцій; це контрольна група)[240].

Спершу пригнічення думок нібито працювало. Жінки, які намагалися не думати про шоколад, повідомили, що справді менше про нього думали: у межах одного експерименту в середньому виникало дев’ять думок порівняно з п’ятдесятьма двома в жінок, які мали вголос розмірковувати про шоколад. Але не варто так швидко радіти. Справжнім показником успішності був смаковий тест[241].

Дослідник роздав кожній учасниці по дві вазочки, в кожній з яких було по двадцять цукерок в індивідуальній обгортці. Жінку залишали одну — дозволялося з’їсти стільки шоколаду, скільки їй було потрібно для того, щоб відповісти на запитання. У кожному дослідженні результат був однаковий: учасниці з’їдали вдвічі більше, коли намагалися не думати про шоколад перед тестом. Після цього стало зрозуміло: люди, які схильні використовувати метод пригнічення думок як захисну стратегію проти спокуси, найбільш уразливі до його небажаних наслідків. Опитування, проведене в 2010 році, показало, що люди, які сидять на дієті, набагато частіше за інших намагаються позбутися думок про їжу. А ті (згадайте тест Веґнера з білими ведмедями), хто намагається позбутися думок про їжу, найгірше від усіх контролюють себе. У цих людей виникають нестримні бажання щось з’їсти, і вони об’їдаються частіше за тих, хто не намагається контролювати своїх думок.

Недосконалість дієт

Дієти — досить давня американська розвага, проте як спосіб схуднення вони геть не ефективні. Огляд досліджень з обмеження в їжі та калоріях, здійснений у 2007 році, свідчить, що дані про втрату ваги чи користь для здоров’я майже відсутні, зате фактів про шкідливість дієт для здоров’я дедалі більшає. Більшість людей, що дотримуються дієти, не лише повертається до попередньої ваги, а й гладшає ще дужче. Правду кажучи, дієта — це кращий спосіб набрати вагу, аніж її втратити[242]. Люди, які сидять на дієтах, із часом гладшають більше за тих, хто починає з такою самою вагою, але не вдається до дієт.

Результати кількох довготривалих досліджень продемонстрували, що так званий «ефект йо-йо» (то зростання, то зниження ваги) надмірно підвищує артеріальний тиск та рівень холестерину, ослаблює імунну систему і збільшує ризик серцевого нападу, інсульту, діабету і смертності з різних причин (а якщо ви пам’ятаєте, дієти також підвищують шанси подружньої зради, хоча про ці побічні ефекти вам ніхто не розкаже)[243].

Багато дослідників, зокрема й Ерскін, дійшло висновку, що дієти неефективні саме через те, що люди вважають найбільш ефективним, — відмову від жирних продуктів. Згадаймо, що проблеми людства почалися вже після першого забороненого фрукта, до того ж сучасна наука підтверджує: обмеження в якомусь продукті автоматично підвищує бажання його з’їсти.

Наприклад, у жінок, яких просили втриматися від шоколаду впродовж тижня, так зростав до нього апетит, що потім, у рамках смакового тесту, вони з’їдали його вдвічі більше за учасниць, які себе не обмежували, та ще й доповнювали шоколадним морозивом, печивом і тістечком.

Це трапляється не тому, що мозок і тіло раптом усвідомлюють, що не можуть функціонувати без амінокислот та мікроелементів, які містяться в шоколадному печиві й морозиві. Якби ця система справді була такою, мільйони людей не могли б втриматися від свіжих фруктів та овочів. Ні, рикошет — це радше психологічне явище, аніж фізіологічне. Що більше ви намагаєтеся обмежити себе в якихось продуктах, то більше ваш мозок про них думатиме[244].

Ерскін наголошує, що чимало людей, які сидять на дієтах, обманює себе, вважаючи метод пригнічення думок ефективним (принаймні спочатку), бо їм вдається позбутися думок про їжу. Не лише дієтики можуть переконати себе, що придушення думок ефективне, — всі ми підвладні цій ілюзії. Нам до снаги тимчасово викинути думку з голови, тож ми переконуємося, що стратегія ефективна та надійна. А далі на нас чекає невдача — ми більше не здатні контролювати думок та вчинків і тому вирішуємо, що це ми доклали недостатньо зусиль, а не що сама стратегія була неефективною. Це змушує нас помножувати зусилля, наражаючи себе на ще потужніший рикошет.

Під мікроскопом: від чого ви просто не можете відмовитися?

Наукою доведено: якщо з раціону викреслити якийсь продукт, бажання його з’їсти автоматично зростає. Чи траплялося з вами таке? Чи намагалися ви колись схуднути, заборонивши собі якусь групу продуктів чи улюблений снек? Якщо так, то як довго це тривало і чим закінчилося? Чи обмежуєте ви себе зараз у якомусь продукті? Якщо так, як така заборона вплинула на бажання його з’їсти? Якщо ви не на дієті, чи є продукти, які ви собі не дозволяєте? Це придушило ваше бажання або ж навпаки підсилило?

Сила прийняття

Що ж нам робити зі своїми думками та бажаннями, як не постійно їх придушувати? А може, варто просто їх прийняти? Такий висновок дослідження, в рамках якого ста студентам видали прозорі коробки з шоколадними цукерками, які вони мали постійно носити з собою впродовж сорока восьми годин. У студентів було завдання не з’їсти жодної цукерки з цієї коробки чи будь-якого іншого шоколаду. Щоб переконатися, що студенти не шахраюватимуть, дослідники позначили кожну цукерку — тож якби учасник спробував підмінити з’їдену, це точно помітили б. Експериментатори не залишили студентів беззахисними: вони дали їм поради, як впоратися зі спокусою. Одним порекомендували перемикати увагу щоразу, коли виникатиме бажання з’їсти цукерку. Іншим порадили посперечатися з нав’язливими думками. Наприклад, коли на думку спадало: «Ця цукерочка така апетитна. Я з’їм лише одненьку!», потрібно було сказати собі: «Тобі не можна їсти шоколаду, ти цього не потребуєш». Іншими словами, вони мали чинити саме так, як і більшість із нас, коли ми прагнемо контролювати апетит[245].

Решті студентів розповіли про експеримент із білими ведмедями. Дослідники пояснили їм ефект іронічного рикошету й порекомендували не намагатися викинути з голови думку про шоколад. Навпаки, їм краще усвідомити своє бажання шоколаду, прийняти всі думки та почуття, але також не забувати, що останні не конче мають бути втілені в життя. Не обов’язково контролювати свої думки, однак вчинки контролювати все-таки потрібно.

Упродовж 48-годинного дослідження сили волі студентам, які просто відпустили свої думки, менше за інших кортіло з’їсти цукерку. Цікаво й те, що студенти, яким допомогла стратегія прийняття, — це ті, що зазвичай найменше себе контролювали, коли бачили їжу. Коли студенти, які найзатятіше боролися з апетитом, намагалися абстрагуватися чи посперечатися із собою, це закінчувалося катастрофою. Але щойно відпускали свої думки, їм дедалі менше хотілося солодощів, а стрес від того, що в рюкзаку постійно була коробка цукерок, слабшав. Та найдивовижніше те, що жоден студент, який просто прийняв свої думки, не з’їв жодної цукерки, хоча аж два дні безперервно дивився на обіцяну винагороду.

Експеримент із силою волі: прийміть свої бажання, просто не втілюйте їх у життя

У дослідженні, описаному вище, студентам, яким розповіли про експеримент із полярними ведмедями та ефект рикошету, дали пораду, що мала допомогти їм контролювати свої бажання та передбачала чотири кроки. Цього тижня спробуйте застосувати цей підхід до власних бажань — байдуже, чи то шоколад, чи капучино, чи безперервне перевіряння електронної пошти.

1. Зверніть увагу на момент, коли ви починаєте думати про спокусу чи відчувати бажання.

2. Прийміть думку чи відчуття, не намагаючись відразу переключитися на щось інше чи посперечатися із собою. Нагадайте собі про ефект білих ведмедів.

3. Усвідомте, що не можна завжди контролювати думки та почуття, однак ви можете вибирати, чи йти за ними в реальному житті.

4. Пам’ятайте про свою мету. Нагадайте собі про свої обов’язки, — як студенти, які нагадували собі, що погодилися не їсти цукерок.

Шоколадоголіка надихають результати дослідження

Керолайн дуже тішилася, що в неї тепер є стратегія боротьби із шоколадною залежністю. На роботі в кабінетах часто стояли цукернички. На столі Керолайн такої не було, але вона заходила до кабінетів колег і не могла не помічати спокуси. Це було постійне джерело стресу — взяти чи не взяти цукерку? А якщо візьме одну, чи зможе втриматися від другої? Дійшло до того, що Керолайн, просто щоб уникнути спокуси, телефонувала чи писала на пошту колезі, який працював усього за п’ятдесят метрів від неї. Після того, як ми на занятті обговорили дослідження із шоколадними цукерками, я отримала від Керолайн радісного листа. Вона писала, що сама лише думка про це дослідження сповнила її самоконтролем. Тепер вона могла дивитися на шоколад на столі колеги — навіть нахилитися та вдихнути аромат, але не піддавалася спокусі. Інші її колеги, кидаючи до рота цукерку за цукеркою, зітхали та скаржилися на свою слабку силу волі, натомість Керолайн повірити не могла, яка в неї витримка. Вона не знала, що саме їй допомогло — прийняття своїх бажань чи лише думка про студентів, які носили з собою коробки цукерок, але це неймовірно зміцнило її силу волі, тож Керолайн була в захваті.

Слухачі часто мені говорять, що їхній самоконтроль зміцнюється вже завдяки самій згадці про якесь дослідження — просто коли уявляти його учасників. Якщо дослідження вам імпонує, згадуйте про нього в моменти слабкості.

Дієта без дієти

А чи можливо взагалі схуднути і покращити здоров’я, не відмовляючись від калорійних продуктів? Новий підхід переконує, що це можливо — і я не маю на увазі якісь чудодійні пігулки, що швидко спалять жир та самі підійматимуть за вас гантелі, поки ви спите. Дослідники з Університету Лаваля в Квебеці вивчали унікальну стратегію, що базувалася на тому, що саме учасники мають їсти. У рамках програми учасникам не давали переліків заборонених продуктів та не обмежували їх у калоріях. Навпаки, підкреслювалась користь їжі та її позитивний вплив на здоров’я. Також учасників просили подумати про те, що вони можуть зробити, щоб поліпшити стан свого здоров’я (наприклад, виконувати фізичні вправи). Тож заборон чи то в діях, чи то в їжі, не було жодних[246].

По суті, програма просто перетворює випробування сили «я не буду» на випробування «я буду». Замість того, щоб боротися з апетитом, учасники програми визначили своєю місією здорове харчування.

Дослідження показують, що перехід від «я не буду» до «я буду» в рамках такого прийому справді дієвий. Дві третини учасників, за якими спостерігали вчені, схуднули та втримали свою вагу навіть через шістнадцять місяців (порівняйте з результатами своєї останньої дієти — мені здається, в середньому вага після жорсткої дієти повертається вже через шістнадцять днів). Також в учасників рідше з’являвся неконтрольований апетит після закінчення програми, і вони краще тримали себе в руках, коли існувала загроза переїсти (наприклад, у стресових ситуаціях або під час застілля). Важливо, що жінки, які практикували гнучкіший підхід до свого харчування, втратили найбільше ваги. Відсутність заборон не послабила, а навпаки зміцнила їхній контроль над своїми бажаннями.

Експеримент із силою волі: перетворіть «я не буду» на «я буду»

Цей урок буде корисним навіть для тих, хто не сидить на дієтах. Згадайте, від чого вам найважче відмовитися, та спробуйте одну з таких стратегій:

• Що, окрім заборони «я не буду», може задовольнити ваші потреби? Більшість поганих звичок — це спроба задовольнити потребу: зняти стрес, розважитися або отримати схвалення. Спробуйте не забороняти собі поганої звички, а просто замінити її новою (бажано не такою шкідливою). Один із моїх слухачів відмовився від кави, замінивши її чаєм. Переваги були такі самі: але тепер у нього була перерва не на каву, а на чай, купити який можна скрізь, зате кофеїну він містить менше.

• Якби погана звичка не забирала у вас час, на що б ви його витратили? Більшість наших залежностей і різних занять забирає у нас час та енергію, які ми могли б витратити на щось інше. Іноді ви одержите набагато сильнішу мотивацію, коли просто згадаєте про такі втрачені можливості замість того, щоб намагатися позбутися шкідливої звички. Одна з моїх слухачок усвідомила, що марнує час на телевізійні реаліті-шоу. Їй стало легше вимикати телевізор, коли вона збагнула, що цей час можна витрачати корисніше — жінка завжди хотіла навчитися готувати. Спочатку вона стала перемикати з реаліті-шоу на кулінарні програми, а потім перейшла з канапи на кухню.

• Чи можете ви переосмислити випробування «я не буду» як випробування «я буду»? Іноді один вчинок можна оцінювати по-різному. Наприклад, один із моїх слухачів перетворив завдання «не запізнюватися» на мету «бути першим» чи «приїжджати на п’ятнадцять хвилин раніше». Може здатися, що жодної різниці немає, але мотивація в нього зросла (як і шанси, що він приїде вчасно), коли бажання не запізнюватися він перетворив на змагання, в якому міг стати переможцем. Якщо зосередитися на тому, чого хочеться, замість того, чого не хочеться, можна уникнути побічних ефектів іронічного рикошету.

Влаштовуючи собі цей експеримент, спробуйте цього тижня позитивні дії замість заборон. Наприкінці тижня проаналізуйте, яка настанова дає кращі результати — «я не буду» чи «я буду».

Курити заборонено!

Сара Бовен, науковий співробітник Центру дослідження адиктивної поведінки Вашингтонського університету, ретельно обмірковувала інтер’єр своєї камери тортур. Вона обрала звичайну конференц-залу з довгим столом, де могли розміститися дванадцятеро учасників. Зашторивши вікна, вона зняла зі стін усе, що могло відвертати увагу учасників.

Вони почали приходити один за одним. На її прохання, кожен мав принести нову, ще не розпечатану пачку улюблених цигарок. Усі учасники хотіли кинути курити, але їм це ніяк не вдавалося. Бовен попросила підопічних не курити щонайменше впродовж дванадцяти годин до початку дослідження: це мало викликати нікотинову ломку. Дослідниця знала, що учасникам кортіло затягнутися цигаркою, але їм потрібно було дочекатися, доки збе- руться всі.

Коли всі курці були на місці, Бовен розсадила їх за стіл: стільці були розвернуті до стіни, тож курці не бачили одне одного. Вона попросила їх відкласти всі прилади, телефони, їжу чи напої й видала кожному аркуш паперу та олівець, щоб записувати відповіді на запитання. Розмовляти одне з одним їм було категорично заборонено. А потім почалися тортури[247].

«Візьміть пачку та подивіться на неї», — наказала Бовен. Учасники підкорилися. «Тепер постукайте нею», — попросила дослідниця, знаючи про ритуал курців, коли вони стукають пачкою по столу, щоб рівномірно розподілити тютюн у кожній цигарці. «Зніміть целофан», — розпорядилася Бовен. «Відкрийте пачку». Вона продовжувала ходити навколо учасників, спостерігаючи за кожним їхнім порухом — як курець вдихає перший запах відкритої пачки, витягає одну цигарку, тримає її, дивиться на неї та нюхає. Курці беруть цигарку до рота. Витягають запальничку. Підносять її до цигарки, не запалюючи. Після кожного кроку учасники мали зупинитися та зачекати кілька секунд. «Людям було важко, — розповідала мені Бовен. — Я бачила їхні страждання. Вони робили все, щоб абстрагуватися: гралися з олівцями, дивилися навколо, совалися на стільці». Бовен теж не надто подобалось спостерігати за агонією курців, однак вона мала переконатися: учасники страждають від інтенсивного бажання, що заважає їм кинути. Справжньою метою Бовен було дослідити, чи може усвідомлення своїх бажань допомогти курцям протистояти спокусі[248].

Перед випробуванням половина курців пройшла коротенький тренінг із методики під назвою «серфінг». Учасники мали ретельно спостерігати за своїм бажанням покурити, не намагаючись його змінити чи звільнитися від нього. Ми вже бачили, що такий підхід може бути досить ефективний у боротьбі з тривогами та апетитом. Замість того, щоб відволіктися від бажання покурити чи сподіватися, що воно просто зникне, учасникам треба було докладно його проаналізувати. Що їм спадало на думку? Що вони відчували в тілі? Чи виникала нудота або важкість у шлунку? Чи з’являлася напруженість у легенях чи горлі? Бовен пояснила курцям, що бажання зрештою зникають незалежно від того, опиратися їм чи ні. Відчуваючи нестримний потяг, учасники повинні були уявити, що це хвиля в океані. Вона піднімається високо-високо, але зрештою падає та розбивається. Курці мали відчути себе серфінгістами та спіймати хвилю — не боротися з бажанням, та водночас і не піддаватися йому. Бовен попросила учасників використати цю методику серфінгу під час експерименту.

За півтори години, після того, як курці пройшли сім кіл пекла, їх випустили з камери тортур. Бовен не вимагала від них кинути курити і навіть не радила їм застосовувати техніку серфінгу щодня. Та одне завдання вони таки отримали: записувати, скільки цигарок викурюватимуть щодня впродовж наступного тижня, а також у якому перебуватимуть настрої та як сильно хотітимуть закурити.

Упродовж перших двадцяти чотирьох годин представники двох груп викурювали однакову кількість цигарок. Але з другого дня та протягом усього наступного тижня група, яка спробувала техніку серфінгу, стала курити менше. До сьомого дня в контрольній групі не було жодних змін, а в «серфінгістів» кількість цигарок, які вони викурювали, зменшилась на 37 %. Повністю усвідомивши свої бажання, учасники почали робити успіхи. Водночас Бовен спостерігала, як настрій курців пов’язаний із їхнім бажанням покурити. Дивовижно, але курці, яким вдавалося «спіймати» хвилю бажання, більше не страждали від типової залежності між поганим самопочуттям та жагою цигарки. Стрес більше не змушував їх автоматично тягтися до запальнички. Це один із найкращих побічних ефектів тактики серфінгу: ви вчитеся приймати та усвідомлювати свої складні внутрішні переживання, і потреба притлумлювати їх за допомогою поганих звичок зникає.

І хоча цей тест був науковим експериментом, а не повноцінним дослідженням, Бовен розгорнула масштабніші програми для людей, які лікуються від залежності в реабілітаційних центрах. «Ми практикуємо візуалізацію, не використовуючи реальних об’єктів залежності», — розповідала мені Бовен. — З багатьох причин ми не можемо приносити на заняття кокаїн». До останнього дослідження Бовен долучила 168 чоловіків та жінок і розподілила їх до двох груп — для лікування стандартною терапією та методиками візуалізації, за допомогою яких пацієнти навчалися опановувати потяги, наче серфінгісти підкорюють хвилі, а також практикували інші стратегії боротьби зі стресом та бажаннями. Протягом чотирьох місяців спостереження в учасників групи візуалізації рідше виникали бажання та зменшувався ризик рецидиву порівняно зі стандартною групою. Такий підхід розривав автоматичний зв’язок між поганим самопочуттям та жагою дози. У пацієнтів, які навчилися методики серфінгу, ризик рецидиву в стані стресу зменшувався.

Експеримент із силою волі: методика серфінгу

Якою б не була ваша слабкість, спроба опанувати хвилю бажання може допомогти вам позбутися потягу та не піддатися йому. Коли бажання оволодіває вами, зупиніться та прислухайтесь до свого тіла. Що ви відчуваєте? Холод чи тепло? Чи відчуваєте ви напруження в якійсь частині тіла? Що відбувається з пульсом, диханням, у вашому животі? Прислухайтесь до цих відчуттів хоча б одну хвилину. Зверніть увагу на коливання інтенсивності чи якості відчуттів. Бездіяльність інколи може підвищити інтенсивність бажання — наче дитина, що капризує та хоче уваги. Спробуйте не боротися з цими бажаннями та відчуттями, але і не йдіть у них на повідку. Практикувати методику серфінгу може допомогти дихання. Прислухаючись до своїх бажань, сконцентруйтесь на диханні — відчуйте кожен вдих та видих.

Практикуючи цю техніку вперше, ви можете зазнати невдачі. У першому експерименті Бовен усі учасники закурили, щойно вийшли з приміщення. Не розцінюйте першу спробу як остаточний вердикт ефективності цього підходу. Методика серфінгу — це навичка, яку потрібно шліфувати, як і всі нові форми самоконтролю. Хочете попрактикуватися до того, як виникне бажання? Можете спробувати таке: спокійно сядьте та почекайте, доки у вас виникне бажання почухати носа, схрестити ноги або посоватися на стільці. Застосуйте до цих бажань ті самі принципи серфінгу — відчуйте їх, але не здавайтесь автоматично.

Як опанувати хвилю критики

Тереза постійно критикувала свого чоловіка, і це псувало їхні стосунки. Подружжя побралося п’ять років тому, однак останній рік був особливо важкий. Вони часто сперечалися через побутові дрібниці та виховання чотирирічного сина. Терезі здавалося, що чоловік її дратує, бо все робить не так, і вона нічого не могла із собою вдіяти. Він же втомився від постійних дорікань. Жінка хотіла змінити його, але почала усвідомлювати, що їхньому шлюбу загрожує саме її поведінка.

Тереза вирішила спробувати техніку серфінгу. Відчувши, що бажання покритикувати росте, вона зупинялася та намагалася відчути напруженість в усьому тілі, а надто в щелепах, обличчі та грудях. Тереза прислухалася до роздратованості та розпачу. Відчуття були схожі на тепло та напруження, що наростало дедалі більше. Здавалося, їй потрібно вихлюпнути із себе цю критику, ніби вулканічну лаву. Тереза була переконана, що має висловитися, бо інакше це відчуття просто з’їсть її зсередини. Вона випробувала теорію, що бажання покритикувати має минутися саме собою, навіть якщо вона його не виплесне. Застосовуючи методику серфінгу, Тереза дозволяла собі подумки проговорювати критику. Іноді вона здавалася їй сміховинною, а іноді і справді мала сенс. Хай там як, а вона пропустила відчуття крізь себе, не намагаючись позбутися їх чи висловити. Потім вона уявила, що її роздратування — це хвиля, яку вона підкорила. Тереза усвідомила, що бажання притлумлюється, якщо просто дихати та зосередитися на ньому.

Техніку серфінгу можна застосовувати не лише для боротьби із залежностями; вона допоможе впоратися з будь-якими руйнівними імпульсами.

Внутрішнє прийняття — зовнішній контроль

Коли ви починаєте експериментувати з прийняттям, пам’ятайте, що метод, протилежний придушенню бажання, — це не потурання йому. Усі успішні експерименти, які ми побачили в цьому розділі — прийняття страхів та бажань, зняття обмежень у харчуванні та методика серфінгу, — вчать людей не намагатися контролювати абсолютно всі свої внутрішні переживання. Ці методики полягають не в тому, щоб людина повірила у свої найгнітючіші думки або втратила контроль над внутрішніми переживаннями. Ніхто не каже, що соціофобу потрібно й далі сидіти вдома та хвилюватися. Ніхто не змушує дієтиків починати «заправлятися» фаст-фудом на сніданок, обід та вечерю, а наркозалежних — ловити кайф, поки хочеться.

Багато в чому ці методики зв’язують в одне ціле усе, що ми дізналися про принципи сили волі. Вони ґрунтуються на здатності свідомості спостерігати за собою з інтересом, замість того, щоб засуджувати. Вони пропонують способи боротьби з найстрашнішими ворогами сили волі: спокусами, самокритикою та стресом. І радять нам пам’ятати про справжню мету, щоб знайти в собі сили подолати труднощі. Той факт, що цей же базовий підхід допомагає боротися з широким діапазоном проблем із силою волі, від депресії до наркозалежності, підтверджує: ці три навички — самосвідомість, піклування про себе та усвідомлення своєї найголовнішої мети — основа самоконтролю.

Заключне слово

Спроби контролювати свої думки та відчуття мають зворотний ефект. Але замість того, щоб усвідомити це, ми ще наполегливіше дотримуємося хибної стратегії. Ми ще завзятіше намагаємося позбутися небажаних думок та відчуттів, прагнучи марно вберегти себе від небезпеки. Та якщо ми насправді хочемо душевного спокою та кращого самоконтролю, нам потрібно прийняти, що іноді ми не можемо контролювати своїх думок та відчуттів. Усе, що ми можемо зробити, — це усвідомити, у що ми справді віримо та що ми маємо втілювати в життя.

Стислий огляд розділу

Ідея: спроби придушити думки, емоції та бажання мають зворотний ефект, і ви ще завзятіше думаєте, відчуваєте чи робите те, чого намагалися уникнути.

Під мікроскопом

• Дослідіть ефект іронічного рикошету. Чи є щось, про що ви намагаєтеся не думати? Це ефективно чи навпаки думки повертаються з новою силою?

• Чого ви бажаєте найбільше? Чи підтверджує ваш досвід правило, що, коли ви викреслюєте щось зі свого життя, вам цього починає хотітися ще більше?

Експерименти із силою волі

• Відчуйте все, що вам спадає на думку, але не вірте цьому. Коли виникає дошкульна думка, пропустіть її крізь себе та проаналізуйте відчуття, які вона викликає в тілі. Сконцентруйтесь на диханні та уявіть, як думка розчиняється або зникає.

• Прийміть свої бажання, але не втілюйте їх у життя. Коли виникає бажання, усвідомте його, але не намагайтесь одразу ж перевести увагу на щось інше чи сперечатися з ним. Нагадайте собі про ефект білих ведмедів та про свою головну мету.

• Методика серфінгу. Коли бажання долає вас, прислухайтесь до фізичних відчуттів і підкоріть їх, наче серфінгіст хвилю, не намагаючись здолати їх, але й не втілюючи в життя.

Розділ 10. Підсумки

Ми почали цю подорож зі східноафриканських саван та шаблезубих тигрів. І тепер ми тут, на останніх сторінках. За цей час ми бачили, як шимпанзе демонструють винятковий самоконтроль, а люди його втрачають.

Ми відвідували лабораторії, де піддослідні боролися з шоколадним тортом, а соціофоби дивилися в очі своїм страхам. Дізналися, що нейробіологи відкрили поняття обіцянки винагороди, а нейромаркетологи зрозуміли, як отримати із цього зиск. Ми довідалися про експерименти, в яких, щоб мотивувати людей змінитися, використовували гордість, прощення, спорт, медитацію, соціальне неприйняття, гроші, сон і навіть Бога. Ми ще й познайомилися з психологами, які били струмом щурів, знущалися з курців та спокушали чотирирічних дітлахів зефіром, — і все це заради науки про силу волі.

Сподіваюся, ця мандрівка була для вас не лише цікавою екскурсією за лаштунки світу науки. Усі ці дослідження відкривають щось про нас та наші проблеми із силою волі. Допомагають усвідомити нашу природну здатність контролювати себе, навіть якщо іноді це дається важко. Вони пояснюють наші помилки та підказують можливі рішення. І навіть розтлумачують нам, що означає бути людиною. Так, нам неодноразово наголошували, що наша свідомість — це не одна особистість — їх безліч.

У людині живе кілька «я»: одне прагне негайної насолоди, а друге хоче досягти вищої мети. Ми народжені, щоб спокушатися. Ми народжені, щоб протистояти. Людині так само природно відчувати стрес, страх та втрату контролю, як і знаходити в собі сили, щоб заспокоїтися та опанувати себе.

Самоконтроль полягає в усвідомленні своїх «я», а не просто в перетворенні себе. У гонитві за самоконтролем стандартна зброя проти самих себе — провина, стрес та сором — просто не діє. Люди, які мають справді потужний самоконтроль, не борються із собою. Вони навчилися приймати свої протилежні «я» й об’єднувати їх у єдине ціле.

Якщо і є секрет, як виробити кращий самоконтроль, то наука робить ставку лише на одне — силу концентрації уваги. Потрібно усвідомити свій вибір, а не бездумно його приймати. Зрозуміти, як виходить так, що ви дозволяєте собі відкладати важливі справи або використовувати свої попередні заслуги, щоб виправдати слабкості. Збагнути, що обіцянка винагороди не завжди приносить задоволення, і що майбутній ви — не супергерой і не незнайомець. Побачити, що саме з того, що вас оточує, — від знижок у магазинах до соціального доказу — визначає вашу поведінку. Залишатися спокійним та осягнути своє бажання, а не одразу намагатися відволіктися чи здатися. Пам’ятати про свою справжню мету і знати, від чого вам справді стає краще. Самоусвідомлення — це те «я», на яке ви завжди можете покластися, коли потрібно зробити щось украй складне та важливе. І це, мабуть, найкраще визначення сили волі, яке мені взагалі спадає на думку.

Заключне слово

У дусі наукового пошуку я завжди закінчую свій курс із сили волі одним запитанням до слухачів: що вам найбільше запам’яталося з усього, що ми тут обговорили та спробували? Нещодавно один знайомий науковець сказав, що єдине адекватне завершення наукової книжки — висновки, зроблені самими читачами[249]. Тому як би сильно мені не хотілося сказати заключне слово, я застосую своє вміння «не буду» і натомість запитаю у вас таке:

• Чи змінили ви свою думку про силу волі та самоконтроль?

• Який експеримент із силою волі був для вас найкориснішим?

• Яким було ваше найбільше відкриття?

• Що ви винесли для себе?

Рухаючись уперед, уявіть себе науковцем. Випробовуйте нові тактики, збирайте власні дані та прислухайтесь до доказів. Залишайтесь відкритими до неочікуваних ідей та вчіться на своїх успіхах та помилках. Якщо ви відкрили ефективну методику, дотримуйтесь її та поділіться з іншими. Сьогодні на нас чигають мільйони спокус та пасток, тож це найкраще, що нам під силу. Але якщо ми робитимемо це з інтересом та самоспівчуттям, цього буде більше ніж досить.

Подяки

У своїй попередній книжці я вже висловлювала надзвичайну вдячність усім своїм рідним і близьким. Наразі нічого не змінилося — я так само вдячна їм за величезну підтримку. Тому зараз я скажу кілька слів подяки деяким новим людям, які долучилися до видання цієї книжки.

Моєму агентові, Теду Вайнстейну, з яким мені дуже пощастило. Він завжди знайде найкраще видавництво та найкращого редактора — і переконається, що я не порушую дедлайнів.

Усій видавничій команді «Авері», особливо моїй редакторці Рейчел Гольцман, за підтримку під час написання, чудові фахові рекомендації та (що не менш важливо) те, що з гумором сприйняла дослідження, в якому дошкільнята силувалися не з’їсти ласощів. Навіть уявити не можу, що могло б статися з цією книжкою, якби вона потрапила до рук того, хто не любить науки.

Моїм першим читачам: Браяну Кідду, який з ентузіазмом сприймав кожне слово і сміявся з кожного жарту, та Констанс Гейл, чий змістовний відгук допоміг мені виправити помилки.

Ілюстратору Тіні Павлатоз із «Віжуал Енетомі Лімітед» за чудові зображення мозку в цій книзі та неймовірну терплячість, коли я набридала своїми проханнями зобразити медіальну префронтальну кору під трохи іншим кутом.

Усім науковцям, які спілкувалися зі мною особисто, телефоном чи листувалися електронною поштою і сприяли мені в написанні книжки або ж просто впродовж років допомагали краще опанувати цю науку, зокрема Джо Бартону, Сарі Бовен, Деніелу Еффрону, Джеймзу Ерскіну, Гелу Ерснеру-Гершфілду, Меттью Ґелліоту, Філіппу Ґолдіну, Джеймзу Ґроссу, Кейт Янсе ван Ренсбурґ, Браяну Кнутсону, Джейсону Ліллісу, Ейлін Лудерз, Антуану Лутцу, Трейсі Манн, Бенуа Монін, Крістін Нефф, Роберту Сапольскі, Сьюзанн Сеґерстром, Браяну Шеллі та Ґреґу Волтону. Я безмежно вдячна вам за ваш внесок у цю галузь і перепрошую, якщо якимось чином перекрутила нюанси вашої роботи.

Чудовому колективу зі Стенфордського університету, який роками підтримував мене в навчальній роботі: особлива подяка факультету безперервного навчання Стенфорду за підтримку в написанні книжки «Наука сили волі», особливо заступникові декана та директорові Дену Кольману, який першим схвалив цю ідею, а також Стенфордському навчальному центру, Програмі поліпшення здоров’я медичного факультету, Стенфордському центру дослідження та навчання співчуття й альтруїзму та програмі «Сайколоджи Ван», які надали мені засоби, можливості та підтримку, щоб я змогла зосередитися на викладацькій практиці.

Наостанок висловлюю глибоку вдячність людям, без яких цієї книжки взагалі не було б — усім слухачам мого курсу «Наука сили волі», а надто тим, хто ставив найскладніші запитання, сміливо ділився найбільш незручними історіями з аудиторією, повною незнайомців, а також чудовим кухарям, які принесли на останнє заняття домашній пиріг, щоб разом попрактикувати силу волі (чи тимчасово про неї забути з нагоди свята).

Примітки* (Література)[37]

Вступ. Ласкаво просимо до курсу з розвитку сили волі

1 2010 American Psychological Association. “Americans Report Willpower and Stress as Key Obstacles to Meeting Health-Related Resolutions.” National U.S. survey conducted by Harris Interactive, 3/2–3/4/2010.

2 Nordgren, L. F., F. van Harreveld, and J. van der Pligt. «The Restraint Bias: How the Illusion of Self-Restraint Promotes Impulsive Behavior». Psychological Science 20 (2009): 1523–28. Див. також: Saito, H., Y. Kimura, S. Tashima, N. Takao, A. Nakagawa, T. Baba, and S. Sato. «Psychological Factors That Promote Behavior Modification by Obese Patients». BioPsychoSocial Medicine 3 (2009): 9.

Розділ 1. Я буду, я не буду, я хочу: що таке сила волі й чому вона така важлива

3 Tucker, J. S., N. R. Kressin, A. Spiro, and J. Ruscio. «Intrapersonal Characteristics and the Timing of Divorce: A Prospective Investigation». Journal of Social and Personal Relationships 15 (1998): 211–25.

4 Dunbar, R. I. M. «The Social Brain: Mind, Language, and Society in Evolutionary Perspective». Annual Review of Anthropology 32 (2003): 163–81. Див. також: Dunbar, R. I. M., and S. Shultz. «Evolution in the Social Brain». Science 317 (2007): 1344–47.

5 Sapolsky, R. M. «The Frontal Cortex and the Criminal Justice System». Philosophical Transactions of the Royal Society of London. Series B, Biological Sciences 359 (2004): 1787–96.

6 Duckworth, A. L., and M. E. Seligman. «Self-Discipline Outdoes IQ in Predicting Academic Performance of Adolescents». Psychological Science 16 (2005): 939–44.

7 Suchy, Y. «Executive Functioning: Overview, Assessment, and Research Issues for NonNeuropsychologists». Annals of Behavioral Medicine 37 (2009): 106–16.

8 Kirkpatrick, S. A., and E. A. Locke. «Leadership: Do Traits Matter?” Academy of Management Executive 5 (1991): 48–60.

9 Macmillan, M. «Restoring Phineas Gage: A 150th Retrospective». Journal of the History of the Neurosciences: Basic and Clinical Perspectives 9 (2000): 46–66.

10 Harlow, J. M. «Passage of an Iron Rod through the Head». Boston Medical and Surgical Journal 39 (1848): 389–93.

11 Cohen, J. D. «The Vulcanization of the Human Brain: A Neural Perspective on Interactions Between Cognition and Emotion». Journal of Economic Perspectives 19 (2005): 3–24.

12 Cohen, J. D. «Neural Perspective on Cognitive Control and the Multiplicity of Selves» (Invited Address at the Annual Meeting of the American Psychological Association, San Diego, California, August 13, 2010).

13 Anson, J. A., and D. T. Kuhlman. «Post-Ictal Kluver-Bucy Syndrome after Temporal Lobectomy». Journal of Neurology, Neurosurgery & Psychiatry 56 (1993): 311–13.

14 Knutson, B., S. Rick, G. E. Wimmer, D. Prelec, and G. Loewenstein. «Neural Predictors of Purchases». Neuron 53 (2007): 147–56.

15 Tangney, J. P, R. F. Baumeister, and A. L. Boone. «High Self-Control Predicts Good Adjustment, Less Pathology, Better Grades, and Interpersonal Success». Journal of Personality 72 (2004): 271–324. Див. також: Kern, M. L., and H. S. Friedman. «Do Conscientious Individuals Live Longer? A Quantitative Review». Health Psychology 27 (2008): 505–12.

16 Wansink, B., and J. Sobal. «Mindless Eating». Environmentand Behavior 39 (2007): 106–23.

17 Shiv, B., and A. Fedorikhin. «Heart and Mind in Conflict: The Interplay of Affect and Cognition in Consumer Decision Making». Journal of Consumer Research 26 (1999): 278–92. Див. також: Shiv, B., and S. M. Nowlis. «The Effect of Distractions While Tasting a Food Sample: The Interplay of Informational and Affective Components in Subsequent Choice». Journal of Consumer Research 31 (2004): 599–608.

18 Taubert, M., B. Draganski, A. Anwander, K. Muller, A. Horstmann, A. Villringer, and P. Ragert. «Dynamic Properties of Human Brain Structure: Learning-Related Changes in Cortical Areas and Associated Fiber Connections». Journal of Neuroscience 30 (2010): 11670–77.

19 Takeuchi, H., A. Sekiguchi, Y. Taki, S. Yokoyama, Y. Yomogida, N. Komuro, T. Yamanouchi, S. Suzuki, and R. Kawashima. «Training of Working Memory Impacts Structural Connectivity». Journal of Neuroscience 30 (2010): 3297–303.

20 Brefczynski-Lewis, J. A., A. Lutz, H. S. Schaefer, D. B. Levinson, and R. J. Davidson. «Neural Correlates of Attentional Expertise in Long-Term Meditation Practitioners». Proceedings of the National Academy of Sciences 104 (2007): 11483–88. Див. також: Baron Short, E., S. Kose, Q. Mu, J. Borckardt, A. Newberg, M. S. George, and F. A. Kozel. «Regional Brain Activation During Meditation Shows Time and Practice Effects: An Exploratory fMRI Study». Evidence-based Complementary and Alternative Medicine 7 (2007): 121–27. Див. також: Moore, A., and P. Malinowski. «Meditation, Mindfulness and Cognitive Flexibility». Consciousness and Cognition 18 (2009): 176–86.

21 Tang, Y. Y., Q. Lu, X. Geng, E. A. Stein, Y. Yang, and M. I. Posner. «Short-Term Meditation Induces White Matter Changes in the Anterior Cingulate». Proceedings of the National Academy of Sciences 107 (2010): 15649–52.

22 Holzel, B. K., J. Carmody, M. Vangel, C. Congleton, S. M. Yerramsetti, T. Gard, and S. W. Lazar. «Mindfulness Practice Leads to Increases in Regional Brain Gray Matter Density». Psychiatry Research 191 (2011): 36–43.

23 Luders, E., A. W. Toga, N. Lepore, and C. Gaser. «The Underlying Anatomical Correlates of Long-Term Meditation: Larger Hippocampal and Frontal Volumes of Gray Matter». Neuroimage 45 (2009): 672–78. Див. також: Holzel, B. K., U. Ott, T. Gard, H. Hempel, M. Weygandt, K. Morgen, and D. Vaitl. «Investigation of Mindfulness Meditation Practitioners with Voxel-Based Morphometry». Social Cognitive and Affective Neuroscience 3 (2008): 55–61. Див. також: Lazar, S. W., C. E. Kerr, R. H. Wasserman, J. R. Gray, D. N. Greve, M. T. Treadway, M. McGarvey, et al. «Meditation Experience Is Associated with Increased Cortical Thickness». NeuroReport 16 (2005): 1893–97. Див. також: Pagnoni, G., and M. Cekic. «Age Effects on Gray Matter Volume and Attentional Performance in Zen Meditation». Neurobiology of Aging 28 (2007): 1623–27.

Розділ 2. Інстинкт сили волі: ми народжені для того, щоб опиратися спокусам

24 Sapolsky, R. M. Why Zebras Don’t Get Ulcers: An Updated Guide to Stress, Stress Related Diseases, and Coping. 2nd ed. New York: W. H. Freeman, 1998.

25 Arnsten, A. F. «Stress Signaling Pathways That Impair Prefrontal Cortex Structure and Function». Nature Reviews Neuroscience 10 (2009): 410–22.

26 Segerstrom, S. C., J. K. Hardy, D. R. Evans, and N. F. Winters. «Pause and Plan: Self-Regulation and the Heart». In: Gendolla, G. and R. Wright, eds. Motivational Perspectives on Cardiovascular Response. Washington, DC: American Psychological Association, in press.

27 Madsen, P. L., S. G. Hasselbalch, L. P. Hagemann, K. S. Olsen, J. Bulow, S. Holm, G. Wildschiodtz, O. B. Paulson, and N. A. Lassen. «Persistent Resetting of the Cerebral Oxygen / Glucose Uptake Ratio by Brain Activation: Evidence Obtained with the Kety-Schmidt Technique». Journal of Cerebral Blood Flow and Metabolism 15 (1995): 485–91.

28 Segerstrom, S. C., and L. S. Nes. «Heart Rate Variability Reflects Self-Regulatory Strength, Effort, and Fatigue». Psychological Science 18 (2007): 275–81.

29 Ingjaldsson, J. T., J. C. Laberg, and J. F. Thayer. «Reduced Heart Rate Variability in Chronic Alcohol Abuse: Relationship with Negative Mood, Chronic Thought Suppression, and Compulsive Drinking». Biological Psychiatry 54 (2003): 1427–36.

30 Thayer, J. F, A. L. Hansen, E. Saus-Rose, and B. H. Johnsen. «Heart Rate Variability, Prefrontal Neural Function, and Cognitive Performance: The Neurovisceral Integration Perspective on Self-Regulation, Adaptation, and Health». Annals of Behavioral Medicine 37 (2009): 141–53.

31 Segerstrom, S. C., and L. S. Nes. «Heart Rate Variability Reflects Self-Regulatory Strength, Effort, and Fatigue». Psychological Science 18 (2007): 275–81. Див. також: Geisler, F. C. M., and T. Kubiak. «Heart Rate Variability Predicts Self-Control in Goal Pursuit». European Journal of Personality 23 (2009): 623–33.

32 Solberg Nes, L., C. R. Carlson, L.J. Crofford, R. de Leeuw, and S. C. Segerstrom. «Self-Regulatory Deficits in Fibromyalgia and Temporomandibular Disorders». Pain 151 (2010): 37−44.

33 Peressutti, C., J. M. Martin Gonzalez, J. M. Garcia-Manso, and D. Mesa. «Heart Rate Dynamics in Different Levels of Zen Meditation». International Journal of Cardiology 145 (2010): 142–46. Див. також: Tang, Y.-Y., Y. Ma, Y. Fan, H. Feng, J. Wang, S. Feng, Q. Lu, et al. «Central and Autonomic Nervous System Interaction Is Altered by Short-Term Meditation». Proceedings of the National Academy of Sciences 106 (2009): 8865–70.

34 Taylor, C. B. «Depression, Heart Rate-Related Variables and Cardiovascular Disease». International Journal of Psychophysiology 78 (2010): 80–88. Див. також: Grippo, A. J., C. S. Carter, N. McNeal, D. L. Chandler, M. A. Larocca, S. L. Bates, and S. W. Porges. «24–Hour Autonomic Dysfunction and Depressive Behaviors in an Animal Model of Social Isolation: Implications for the Study of Depression and Cardiovascular Disease». Psychosomatic Medicine (2010).

35 Song, H.-S., and P. M. Lehrer. «The Effects of Specific Respiratory Rates on Heart Rate and Heart Rate Variability». Applied Psychophysiology and Biofeedback 28 (2003): 13–23.

36 Zucker, T., K. Samuelson, F. Muench, M. Greenberg, and R. Gevirtz. «The Effects of Respiratory Sinus Arrhythmia Biofeedback on Heart Rate Variability and Post-traumatic Stress Disorder Symptoms: A Pilot Study». Applied Psychophysiology and Biofeedback 34 (2009): 135–43.

37 Oaten, M., and K. Cheng. «Longitudinal Gains in Self-Regulation from Regular Physical Exercise». British Journal of Health Psychology 11 (2006) 717–33.

38 Janse Van Rensburg, K., A. Taylor, and T. Hodgson. «The Effects of Acute Exercise on Attentional Bias Towards Smoking-Related Stimuli During Temporary Abstinence from Smoking». Addiction 104 (2009): 1910–17. Див. також: Taylor, A. H., and A. J. Oliver. «Acute Effects of Brisk Walking on Urges to Eat Chocolate, Affect, and Responses to a Stressor and Chocolate Cue. An Experimental Study». Appetite 52 (2009): 155–60.

39 Nabkasorn, C., N. Miyai, A. Sootmongkol, S. Jun- prasert, H. Yamamoto, M. Arita, and K. Miyashita. «Effects of Physical Exercise on Depression, Neuroendocrine Stress Hormones and Physiological Fitness in Adolescent Females with Depressive Symptoms». The European Journal of Public Health 16 (2006): 179–84.

40 Hansen, A. L., B. H. Johnsen, J. J. Sollers, K. Stenvik, and J. F. Thayer. «Heart Rate Variability and Its Relation to Prefrontal Cognitive Function: The Effects of Training and Detraining». European Journal of Applied Physiology 93 (2004): 263–72.

41 Colcombe, S. J., K. I. Erickson, N. Raz, A. G. Webb, N. J. Cohen, E. McAuley, and A. F. Kramer. «Aerobic Fitness Reduces Brain Tissue Loss in Aging Humans». The Journals of Gerontology Series A: Biological Sciences and Medical Sciences 58 (2003): M176-M180. Див. також: Colcombe, S. J., K. I. Erickson, P. E. Scalf, J. S. Kim, R. Prakash, E. McAuley, S. Elavsky, et al. «Aerobic Exercise Training Increases Brain Volume in Aging Humans». The Journals of Gerontology Series A: Biological Sciences and Medical Sciences 61 (2006): 1166–70. Див. також: Hillman, C. H., K. I. Erickson, and A. F. Kramer. «Be Smart, Exercise Your Heart: Exercise Effects on Brain and Cognition». Nature Reviews Neuroscience 9 (2008): 58–65.

42 Barton, J., and J. Pretty. «What Is the Best Dose of Nature and Green Exercise for Improving Mental Health? A Multi-Study Analysis». Environmental Science & Technology 44 (2010): 3947–55.

43 Spiegel, K., E. Tasali, R. Leproult, and E. Van Cauter. «Effects of Poor and Short Sleep on Glucose Metabolism and Obesity Risk». Nature Reviews Endocrinology 5 (2009): 253–61. Див. також: Knutson, K. L., and E. Van Cauter. «Associations Between Sleep Loss and Increased Risk of Obesity and Diabetes». Annals of the New York Academy of Sciences 1129 (2008): 287–304.

44 Durmer, J. S., and D. F. Dinges. «Neurocognitive Consequences of Sleep Deprivation». Seminars in Neurology 25 (2005): 117–29.

45 Killgore, W. D. S., E. T. Kahn-Greene, E. L. Lipizzi, R. A. Newman, G. H. Kamimori, and T. J. Balkin. «Sleep Deprivation Reduces Perceived Emotional Intelligence and Constructive Thinking Skills». Sleep Medicine 9 (2008): 517–26.

46 Elmenhorst, D., E.-M. Elmenhorst, N. Luks, H. Maass, E.-W. Mueller, M. Vejvoda, J. Wenzel, and A. Samel. «Performance Impairment During Four Days Partial Sleep Deprivation Compared with the Acute Effects of Alcohol and Hypoxia». Sleep Medicine 10 (2009): 189–97.

47 Britton, W. B., R. R. Bootzin, J. C. Cousins, B. P Hasler, T. Peck, and S. L. Shapiro. «The Contribution of Mindfulness Practice to a Multicomponent Behavioral Sleep Intervention Following Substance Abuse Treatment in Adolescents: A Treatment-Development Study». Substance Abuse 31 (2010): 86–97.

48 Altena, E., Y. D. Van Der Werf, E. J. Sanz-Arigita, et al. «Prefrontal Hypoactivation and Recovery in Insomnia». Sleep 31 (2008): 1271–76.

49 Yoo, S.-S., N. Gujar, P. Hu, F. A. Jolesz, and M. P Walker. «The Human Emotional Brain without Sleep — A Prefrontal Amygdala Disconnect». Current Biology 17 (2007): R877–78.

50 Segerstrom, S. C., J. K. Hardy, D. R. Evans, N. F. Winters. «Pause and Plan: Self-Regulation and the Heart». In: Gendolla, G., and R. Wright, eds. Motivational Perspectives on Cardiovascular Response. Washington, DC: American Psychological Association, in press. Див. також: Segerstrom, S. C. «Resources, Stress, and Immunity: An Ecological Perspective on Human Psychoneuroimmunology». Annals of Behavioral Medicine 40 (2010): 114–125.

51 Martarelli, D., M. Cocchioni, S. Scuri, and P Pompei. «Diaphragmatic Breathing Reduces Exercise-Induced Oxidative Stress». Evidence-Based Complementary and Alternative Medicine 2011 (2011): 1–10.

52 Kiecolt-Glaser, J. K., L. Christian, H. Preston, C. R. Houts, W. B. Malarkey, C. F. Emery, and R. Glaser. «Stress, Inflammation, and Yoga Practice». Psychosomatic Medicine 72 (2010): 113–21.

53 Benson, H. The Relaxation Response. New York: Morrow, 1975.

54 American Psychological Association. «Stress in America». 1–64: Washington DC, 2010.

55 Lampert, R., S. J. Baron, C. A. McPherson, and F. A. Lee. «Heart Rate Variability During the Week of September 11, 2001». Journal of the American Medical Association 288 (2002): 575.

56 Vlahov, D., S. Galea, H. Resnick, J. Ahern, J. A. Boscarino, M. Bucuvalas, J. Gold, and D. Kilpatrick. «Increased Use of Cigarettes, Alcohol, and Marijuana among Manhattan, New York, Residents After the September 11th Terrorist Attacks». American Journal of Epidemiology 155 (2002): 988–96.

57 «WASA Snacking Satisfaction Survey». Survey conducted 2/10–2/23/2009 by Kelton Research, New York. www.wasacrispbread.com/ downloads/SurveyFactSheet.pdf. Див. також: American Legacy Foundation. «Current Economic Situation Prompts Increased Smoking, Delay in Quit Attempts Middle and Low-Income Americans Hit Hardest». 11/7/2008. www.legacyforhealth.org/2753.aspx.

58 Leproult, R., and E. Van Cauter. «Role of Sleep and Sleep Loss in Hormonal Release and Metabolism», ed. S. Loche, M. Cappa, L. Ghizzoni, M. Maghnie, and M. O. Savage. Pediatric Neuroendocrinology: Endocrine Development 17 (2010): 11–21.

59 Brennan, A. R., and A. F. T. Arnsten. «Neuronal Mechanisms Underlying Attention Deficit Hyperactivity Disorder». Annals of the New York Academy of Sciences 1129 (2008): 236–45.

60 National Sleep Foundation: Sleep in America Poll. Washington, (2008).

Розділ 3. Занадто втомлений, щоб опиратися: чому самоконтроль схожий на м’яз

61 Oaten, M., and K. Cheng. «Academic Examination Stress Impairs Self-Control». Journal ofSocial and Clinical Psychology 24 (2005): 254–79.

62 Duffy, J., and S. M. Hall. «Smoking Abstinence, Eating Style, and Food Intake». Journal of Consulting and Clinical Psychology 56 (1988): 417–21.

63 Muraven, M., and D. Shmueli. «The Self-Control Costs of Fighting the Temptation to Drink». Psychology of Addictive Behaviors 20 (2006): 154–60.

64 Gailliot, M. T., and R. F. Baumeister. «Self-Regulation and Sexual Restraint: Dispositionally and Temporarily Poor Self-Regulatory Abilities Contribute to Failures at Restraining Sexual Behavior». Personality and Social Psychology Bulletin 33 (2007): 173–86.

65 Baumeister, R. F., T. F. Heatherton, and D. M. Tice. Losing Control: How and Why People Fail at Self-Regulation. San Diego: Academic Press, 1994.

66 Vohs, K. D., R. F. Baumeister, B. J. Schmeichel, J. M. Twenge, N. M. Nelson, and D. M. Tice. «Making Choices Impairs Subsequent Self-Control: A Limited-Resource Account of Decision Making, Self-Regulation, and Active Initiative». Journal of Personality and Social Psychology 94 (2008): 883–98.

67 Inzlicht, M. I., and J. N. Gutsell. «Running on Empty: Neural Signals for Self-Control Failure». Psychological Science 18 (2007): 933–37.

68 Gailliot, M. T., R. F. Baumeister, C. N. DeWall, J. K. Maner, E. A. Plant, D. M. Tice, L. E. Brewer, and B. J. Schmeichel. «Self-Control Relies on Glucose as a Limited Energy Source: Willpower Is More Than a Metaphor». Journal of Personality and Social Psychology 92 (2007): 325–36.

69 DeWall, C. N., T. Deckman, M. T. Gailliot, and B. J. Bushman. «Sweetened Blood Cools Hot Tempers: Physiological Self-Control and Aggression». Aggressive Behavior 37 (2011): 73–80. Див. також: Gailliot, M. T., B. Michelle Peruche, E. A. Plant, and R. F. Baumeister. «Stereotypes and Prejudice in the Blood: Sucrose Drinks Reduce Prejudice and Stereotyping». Journal of Experimental Social Psychology 45 (2009): 288–90. Див. також: DeWall, C. N., R. F. Baumeister, M. T. Gailliot, and J. K. Maner. «Depletion Makes the Heart Grow Less Helpful: Helping as a Function of Self-Regulatory Energy and Genetic Relatedness». Personality and Social Psychology Bulletin 34 (2008): 1653–62.

70 Kurzban, R. «Does the Brain Consume Additional Glucose During Self-Control Tasks?» Evolutionary Psychology 8 (2010): 244–59.

71 Wang, X. T., and R. D. Dvorak. «Sweet Future: Fluctuating Blood Glucose Levels Affect Future Discounting». Psychological Science 21 (2010): 183–88.

72 Routh, V. N. «Glucose Sensing by the Brain: Implications for Diabetes». UMDNJ Research 8 (2007): 1–3.

73 Symmonds, M., J. J. Emmanuel, M. E. Drew, R. L. Batterham, and R. J. Dolan. «Metabolic State Alters Economic Decision Making under Risk in Humans». PLoS ONE 5 (2010): e11090.

74 Gailliot, M. T. «Hunger Impairs and Food Improves Self-Control in the Laboratory and Across the World: The Hyperbole of Reducing World Hunger as a Self-Control Panacea». (2011, under review).

75 Pollan, M. Food Rules: An Eater’s Manual. New York: Penguin, 2009.

76 Oaten, M., and K. Cheng. «Improved Self-Control: The Benefits of a Regular Program of Academic Study». Basic and Applied Social Psychology 28 (2006): 1–16.

77 Finkel, E. J., C. N. DeWall, E. B. Slotter, M. Oaten, and V. A. Foshee. «Self-Regulatory Failure and Intimate Partner Violence Perpetration». Journal of Personality and Social Psychology 97 (2009): 483–99.

78 Baumeister, R. F., M. Gailliot, C. N. DeWall, and M. Oaten. «Self-Regulation and Personality: How Interventions Increase Regulatory Success, and How Depletion Moderates the Effects of Traits on Behavior». Journal of Personality 74 (2006): 1773–801. Див. також: Muraven, M., R. F. Baumeister, and D. M. Tice. «Longitudinal Improvement of Self-Regulation through Practice: Building Self-Control Strength through Repeated Exercise». The Journal of Social Psychology 139 (1999): 446–57. Див. також: Muraven, M. «Building Self-Control Strength: Practicing Self-Control Leads to Improved Self-Control Performance». Journal of Experimental Social Psychology 46 (2010): 465–68. Див. також: Oaten, M., and K. Cheng. «Improvements in Self-Control from Financial Monitoring». Journal of Economic Psychology 28 (2007): 487–501.

79 Geyskens, K., S. Dewitte, M. Pandelaere, and L. Warlop. «Tempt Me Just a Little Bit More: The Effect of Prior Food Temptation Actionability on Goal Activation and Consumption». Journal of Consumer Research 35 (2008): 600–10.

80 Noakes, T. D., A. St. Clair Gibson, and E. V Lambert. «From Catastrophe to Complexity: A Novel Model of Integrative Central Neural Regulation of Effort and Fatigue During Exercise in Humans: Summary and Conclusions». British Journal of Sports Medicine 39 (2005): 120–24.

81 Noakes, T. D., J. E. Peltonen, and H. K. Rusko. «Evidence That a Central Governor Regulates Exercise Performance During Acute Hypoxia and Hyperoxia». The Journal of Experimental Biology 204 (2001): 3225–34.

82 Job, V, C. S. Dweck, and G. M. Walton. «Ego Depletion — Is It All in Your Head? Implicit Theories About Willpower Affect Self-Regulation». Psychological Science 21 (2010): 1686–93.

83 Muraven, M., and E. Slessareva. «Mechanisms of Self-Control Failure: Motivation and Limited Resources». Personality and Social Psychology Bulletin 29 (2003): 894–906.

84 Crelley, D., S. Lea, and P. Fisher. «Ego Depletion and the Tragedy of the Commons: Self-Regulation Fatigue in Public Goods Games». Presented at the 2008 World Meeting of the International Association for Research in Economic Psychology and the Society for Advancement of Behavioral Economics, Rome.

85 Diamond, J. Collapse: How Societies Choose to Fail or Succeed. New York: Viking, 2004. Економічна модель: Bologna, M., and J. C. Flores. «A Simple Mathematical Model of Society Collapse Applied to Easter Island». EPL (Europhysics Letters) 81 (2008): 480–86.

86 Just, D. R., and B. Wansink. «Smarter Lunchrooms: Using Behavioral Economics to Improve Meal Selection». Choices 24 (2009).

87 Thaler, R. H., and C. R. Sunstein. Nudge: Improving Decisions About Health, Wealth, and Happiness. New York: Knopf, 2008.

Розділ 4. Ліцензія на гріх: чому добрі справи дають нам дозвіл на погані вчинки

88 Monin, B., and D. T. Miller. «Moral Credentials and the Expression of Prejudice». Journal of Personality and Social Psychology 81 (2001)33–43.

89 Fishbach, A., and R. Dhar. «Goals as Excuses or Guides: The Liberating Effect of Perceived Goal Progress on Choice». Journal of Consumer Research 32 (2005): 370–77. Див. також: Fishbach, A., and Y. Zhang. «Together or Apart: When Goals and Temptations Complement Versus Compete». Journal of Personality and Social Psychology 94 (2008): 547–59.

90 Sachdeva, S., R. Iliev, and D. L. Medin. «Sinning Saints and Saintly Sinners». Psychological Science 20 (2009): 523–28.

91 Mukhopadhyay, A., and G. V. Johar. «Indulgence as Self-Reward for Prior Shopping Restraint: A Justification-Based Mechanism». Journal of Consumer Psychology 19 (2009): 334–45.

92 Mick, D. G., and M. Demoss. «Self-Gifts: Phenomenological Insights from Four Contexts». Journal of Consumer Research 17 (1990): 322–32.

93 Khan, U., and R. Dhar. «Licensing Effect in Consumer Choice». Journal of Marketing Research 43 (2006): 259–66.

94 Haidt, J. «The Emotional Dog and Its Rational Tail: A Social Intuitionist Approach to Moral Judgment». Psychological Review 108 (2001): 814–34.

95 Fishbach, A., and R. Dhar. «Goals as Excuses or Guides: The Liberating Effect of Perceived Goal Progress on Choice». Journal of Consumer Research 32 (2005): 370–77.

96 Fishbach, A., and R. Dhar. «Goals as Excuses or Guides: The Liberating Effect of Perceived Goal Progress on Choice». Journal of Consumer Research 32 (2005): 370–77. Див. також: Fishbach, A., R. Dhar, and Y. Zhang. «Subgoals as Substitutes or Complements: The Role of Goal Accessibility». Journal of Personality and Social Psychology 91 (2006): 232–42.

97 Mukhopadhyay, A., J. Sengupta, and S. Ramanathan. «Recalling Past Temptations: An Information-Processing Perspective on the Dynamics of Self-Control». Journal of Consumer Research 35 (2008): 586–99.

98 Fishbach, A., and R. Dhar. «Goals as Excuses or Guides: The Liberating Effect of Perceived Goal Progress on Choice». Journal of Consumer Research 32 (2005): 370–77.

99 Wilcox, K., B. Vallen, L. Block, and G. J. Fitzsimons. «Vicarious Goal Fulfillment: When the Mere Presence of a Healthy Option Leads to an Ironically Indulgent Decision». Journal of Consumer Research 36 (2009): 380–93.

100 Khan, U., and R. Dhar. «Where There Is a Way, Is There a Will? The Effect of Future Choices on Self-Control». Journal of Experimental Psychology 136 (2007): 277–88.

101 Zauberman, G., and J. J. G. Lynch. «Resource Slack and Propensity to Discount Delayed Investments of Time Versus Money». Journal of Experimental Psychology 134 (2005): 23–37.

102 Tanner, R. J., and K. A. Carlson. «Unrealistically Optimistic Consumers: A Selective Hypothesis Testing Account for Optimism in Predictions of Future Behavior». Journal of Consumer Research 35 (2009): 810–22.

103 Rachlin, H. The Science of Self-Control. Cambridge: Harvard University Press, 2000, 126–27.

104 Chandon, P, and B. Wansink. «The Biasing Health Halos of Fast-Food Restaurant Health Claims: Lower Calorie Estimates and Higher Side-Dish Consumption Intentions». Journal of Consumer Research 34 (2007): 301–14.

105 Chernov, A. «The Dieter’s Paradox». Journal of Consumer Psychology (in press).

106 Mukhopadhyay, A., and G. V Johar. «Indulgence as Self-Reward for Prior Shopping Restraint: A Justification-Based Mechanism». Journal of Consumer Psychology 19 (2009): 334–45.

107 Schuldt, J. P, and N. Schwarz. «The ‘Organic’ Path to Obesity? Organic Claims Influence Calorie Judgments and Exercise Recommendations». Judgment and Decision Making 5 (2010): 144–50.

108 Mazar, N., and C. B. Zhong. «Do Green Products Make Us Better People?» Psychological Science 21 (2010): 494–98.

109 Gans, J. S., and V. Groves. «Carbon Offset Provision with Guilt-Ridden Consumers». Social Science Research Network (2010). www.papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=969494.

110 Kotchen, M. J. «Offsetting Green Guilt». Stanford Social Innovation Review 7 (2009): 26–31.

Розділ 5. Великий обман мозку: чому бажання здається нам щастям

111 Olds, J. «Pleasure Center in the Brain». Scientific American 195 (1956): 105–16. Див. також: Olds, J. «‘Reward’ from Brain Stimulation in the Rat». Science 122 (1955): 878.

112 Olds, J. «Self-Stimulation of the Brain: Its Use to Study Local Effects of Hunger, Sex, and Drugs». Science 127 (1958): 315–24.

113 Heath, R. G. «Electrical Self-Stimulation of the Brain in Man». American Journal of Psychiatry 120 (1963): 571–77. Див. також: Bishop, M. P, S. T. Elder, and R. G. Heath. «Intracranial Self-Stimulation in Man». Science 140 (1963): 394–96.

114 Heath, R. G. «Pleasure and Brain Activity in Man. Deep and Surface Electroencephalograms During Orgasm». Journal of Nervous and Mental Disease 154 (1972): 3–18.

115 Berridge, K. C. «The Debate over Dopamine’s Role in Reward: The Case for Incentive Salience». Psychopharmacology 191 (2007): 391–431.

116 Berridge, K. C. «‘Liking’ and ‘Wanting’ Food Rewards: Brain Substrates and Roles in Eating Disorders». Physiology & Behavior 97 (2009): 537–50.

117 Knutson, B., G. W. Fong, C. M. Adams, J. L. Varner, and D. Hommer. «Dissociation of Reward Anticipation and Outcome with Event-Related fMRI». NeuroReport 12 (2001): 3683–87.

118 Koepp, M. J., R. N. Gunn, A. D. Lawrence, V. J. Cunningham, A. Dagher, T. Jones, D. J. Brooks, C. J. Bench, and P. M. Grasby. «Evidence for Striatal Dopamine Release During a Video Game». Nature 393 (1998): 266–68.

119 BBC News. 2005. «S. Korean Dies After Games Session». www.news.bbc.co.uk/2/hi/technology/4137782.stm.

120 Nirenberg, M. J., and C. Waters. «Compulsive Eating and Weight Gain Related to Dopamine Agonist Use». Movement Disorders 21 (2006): 524–29. Див. також: Bostwick, J. M., K. A. Hecksel, S. R. Stevens, J. H. Bower, and J. E. Ahlskog. «Frequency of New-Onset Pathologic Compulsive Gambling or Hypersexuality After Drug Treatment of Idiopathic Parkinson Disease». Mayo Clinic Proceedings 84 (2009): 310–16.

121 Knutson, B., G. E. Wimmer, C. M. Kuhnen, and P. Winkielman. «Nucleus Accumbens Activation Mediates the Influence of Reward Cues on Financial Risk-Taking». NeuroReport 19 (2008): 509–13.

122 Briers, B., M. Pandelaere, S. Dewitte, and L. Warlop. «Hungry for Money: The Desire for Caloric Resources Increases the Desire for Financial Resources and Vice Versa». Psychological Science 17 (2006): 939–43.

123 Wadhwa, M., B. Shiv, and S. M. Nowlis. «A Bite to Whet the Reward Appetite: The Influence of Sampling on Reward-Seeking Behaviors». Journal of Marketing Research 45 (2008): 403–13.

124 Berridge, K. C. «Wanting and Liking: Observations from the Neuroscience and Psychology Laboratory». Inquiry: An Interdisciplinary Journal of Philosophy 52 (2009): 378–98.

125 Harris, J. L., J. A. Bargh, and K. D. Brownell. «Priming Effects of Television Food Advertising on Eating Behavior». Health Psychology 28 (2009): 404–13.

126 Petry, N. M., B. Martin, J. L. Cooney, and H. R. Kranzler. «Give Them Prizes, and They Will Come: Contingency Management for Treatment of Alcohol Dependence». Journal of Consulting and Clinical Psychology 68 (2000): 250–57. Див. також: Petry, N. M. «Contingency Management Treatments». The British Journal of Psychiatry 198 (2006): 97–98.

127 Kash, T. L., W. P. Nobis, R. T. Matthwes, and D. G. Winder. «Dopamine Enhances Fast Excitatory Synaptic Transmission in the Extended Amygdala by a CRF-R1–Dependent Process». The Journal of Neuroscience 28 (2008): 13856–65.

128 Rodriguez, S., M. C. Fernandez, A. Cepeda-Benito, and J. Vila. «Subjective and Physiological Reactivity to Chocolate Images in High and Low Chocolate Cravers». Biological Psychology 70 (2005): 9–18.

129 Wansink, B., and J. Kim. «Bad Popcorn in Big Buckets: Portion Size Can Influence Intake as Much as Taste». Journal of Nutrition Education and Behavior 37: 242–45.

130 Smith, B. W., B. M. Shelley, L. Leahigh, and B. Vanleit. «A Preliminary Study of the Effects of a Modified Mindfulness Intervention on Binge Eating». Complementary Health Practice Review 11 (2006): 133–43. Див. також: Dalen, J., B. W. Smith, B. M. Shelley, A. L. Sloan, L. Leahigh, and D. Begay. «Pilot Study: Mindful Eating And Living (MEAL): Weight, Eating Behavior, and Psychological Outcomes Associated with a Mindfulness-Based Intervention for People with Obesity». Complementary Therapies in Medicine 18 (2010): 260–64.

131 Miller, J. M., S. R. Vorel, A. J. Tranguch, E. T. Kenny, P Mazzoni, W. G. van Gorp, and H. D. Kleber. «Anhedonia After a Selective Bilateral Lesion of the Globus Pallidus». American Journal of Psychiatry 163 (2006): 786–88. Так само, як і в інших історіях і випадках, імена героїв, описаних у цій книжці, вигадані.

132 Heller, A. S., T. Johnstone, A. J. Shackman, S. N. Light, M. J. Peterson, G. G. Kolden, N. H. Kalin, and R. J. Davidson. «Reduced Capacity to Sustain Positive Emotion in Major Depression Reflects Diminished Maintenance of Fronto-Striatal Brain Activation». Proceedings of the National Academy of Sciences 106 (2009): 22445–50.

Розділ 6. Ефект «якого біса», або Чому відчуття провини — неефективна мотивація

133 American Psychological Association (APA) study, «Stress in America». American Psychological Association. Washington, DC: 2007.

134 Yap, J. J., and K. A. Miczek. «Stress and Rodent Models of Drug Addiction: Role of VTA-Accumbens-PFC-Amygdala Circuit». Drug Discovery Today: Disease Models 5 (2008): 259–70.

135 Oaten, M., and K. Cheng. «Academic Examination Stress Impairs Self-Control». Journal of Social and Clinical Psychology 24 (2005): 254–79.

136 Sinha, R., C. Lacadie, P Skudlarski, R. Fulbright, B. Rounsaville, T. Kosten, and B. Wexler. «Neural Activity Associated with Stress- Induced Cocaine Craving: A Functional Magnetic Resonance Imaging Study». Psychopharmacology 183 (2005): 171–80.

137 Macdiarmid, J. I., and M. M. Hetherington. «Mood Modulation by Food: An Exploration of Affect and Cravings in ‘Chocolate Addicts’». British Journal of Clinical Psychology 34 (1995): 129–38.

138 Chun, H., V. M. Patrick, and D. J. MacInnis. «Making Prudent Vs. Impulsive Choices: The Role of Anticipated Shame and Guilt on Consumer Self-Control». Advances in Consumer Research 34 (2007): 715–19.

139 Erblich, J., C. Lerman, D. W. Self, G. A. Diaz, and D. H. Bovbjerg. «Stress-Induced Cigarette Craving: Effects of the Drd2 Taqi Rflp and Slc6a3 Vntr Polymorphisms». The Pharmacogenomics Journal 4 (2004): 102–09.

140 Pine, K. J. «Report on a Survey into Female Economic Behaviour and the Emotion Regulatory Role of Spending». Sheconomics website, 2009, pp. 1– 24. www.sheconomics.com/downloads/womens_emotions.pdf.

141 Tice, D. M., and E. Bratslavsky. «Giving In to Feel Good: The Place of Emotion Regulation in the Context of General Self-Control». Psychological Inquiry: An International Journal for the Advancement of Psychological Theory 11 (2000): 149–59.

142 Oliver, G., J. Wardle, and E. L. Gibson. «Stress and Food Choice: A Laboratory Study». Psychosomatic Medicine 62 (2000): 853–65.

143 Burke, B. L., A. Martens, and E. H. Faucher. «Two Decades of Terror Management Theory: A Meta-Analysis of Mortality Salience Research». Personality and Social Psychology Review 14 (2010): 155–95.

144 Mandel, N., and D. Smeesters. «The Sweet Escape: Effects of Mortality Salience on Consumption Quantities for High- and Low-Self-Esteem Consumers». Journal of Consumer Research 35 (2008): 309–23.

145 Mandel, N., and S. J. Heine. «Terror Management and Marketing: He Who Dies with the Most Toys Wins». Advances in Consumer Research 26 (1999): 527–32.

146 Arndt, J., S. Solomon, T. Kasser, and K. M. Sheldon. «The Urge to Splurge: A Terror Management Account of Materialism and Consumer Behavior». Journal of Consumer Psychology 14 (2004): 198–212.

147 Cryder, C. E., J. S. Lerner, J. J. Gross, and R. E. Dahl. «Misery Is Not Miserly: Sad and Self-Focused Individuals Spend More». Psychological Science 19 (2008): 525–30.

148 Hansen, J., S. Winzeler, and S. Topolinski. «When the Death Makes You Smoke: A Terror Management Perspective on the Effectiveness of Cigarette on-Pack Warnings». Journal of Experimental Social Psychology 46 (2010): 226–28.

149 Muraven, M., R. L. Collins, E. T. Morsheimer, S. Shiffman, and J. A. Paty. «The Morning After: Limit Violations and the Self-Regulation of Alcohol Consumption». Psychology of Addictive Behaviors 19 (2005): 253–62.

150 Polivy, J., and C. P. Herman. «Dieting and Binging: A Causal Analysis». American Psychologist 40 (1985): 193–201. Див. також: guilt survey: Steenhuis, I. «Guilty or Not? Feelings of Guilt About Food Among College Women». Appetite 52 (2009): 531–34.

151 Polivy, J., C. P. Herman, and R. Deo. «Getting a Bigger Slice of the Pie. Effects on Eating and Emotion in Restrained and Unrestrained Eaters». Appetite 55 (2010): 426–30.

152 McFarlane, T., J. Polivy, and C. P. Herman. «Effects of False Weight Feedback on Mood, Self-Evaluation, and Food Intake in Restrained and Unrestrained Eaters». Journal of Abnormal Psychology 107 (1998): 312–18.

153 Adams, C. E., and M. R. Leary. «Promoting Self-Compassionate Attitudes toward Eating among Restrictive and Guilty Eaters». Journal of Social and Clinical Psychology 26 (2007): 1120–44.

154 Trumpeter, N., P. J. Watson, and B. J. O’Leary. «Factors within Multidimensional Perfectionism Scales: Complexity of Relationships with Self-Esteem, Narcissism, Self-Control, and Self-Criticism». Personality and Individual Differences 41 (2006): 849–60. Див. також: Wills, T. A., F. X. Gibbons, J. D. Sargent, M. Gerrard, H.-R. Lee, and S. Dal Cin. «Good Self-Control Moderates the Effect of Mass Media on Adolescent Tobacco and Alcohol Use: Tests with Studies of Children and Adolescents». Health Psychology 29 (2010): 539–49. Cetyn, B., H. B. Gunduz, and A. Akin. «An Investigation of the Relationships between Self-Compassion, Motivation, and Burnout with Structural Equation Modeling». Abant Yzzet Baysal Universitesi Editim Fafultesi Dergisi Cilt 8 (2008): 39–45.

155 Gilbert, P, K. McEwan, M. Matos, and A. Rivis. «Fears of Compassion: Development of Three Self-Report Measures». Psychology and Psychotherapy (2010). Epub ahead of print.

156 Wohl, M. J. A., T. A. Pychyl, and S. H. Bennett. «I Forgive Myself, Now I Can Study: How Self-Forgiveness for Procrastinating Can Reduce Future Procrastination». Personality and Individual Differences 48 (2010): 803–08.

157 Leary, M. R., E. B. Tate, C. E. Adams, A. B. Allen, and J. Hancock. «Self-Compassion and Reactions to Unpleasant Self-Relevant Events: The Implications of Treating Oneself Kindly». Journal of Personality and Social Psychology 92 (2007): 887–904. Див. також: Allen, A. B., and M. R. Leary. «Self-Compassion, Stress, and Coping». Social and Personality Psychology Compass 4 (2010): 107–18. Див. також: Neff, K. D., K. L. Kirkpatrick, and S. S. Rude. «Self-Compassion and Adaptive Psychological Functioning». Journal of Research in Personality 41 (2007): 139–54. Див. також: Chamberlain, J. M., and D. A. F. Haaga. «Unconditional Self-Acceptance and Responses to Negative Feedback». Journal of Rational-Emotive & Cognitive-Behavior Therapy 19 (2001): 177–89.

158 Polivy, J., and C. P Herman. «If at First You Don’t Succeed: False Hopes of Self-Change». American Psychologist 57 (2002): 677–89.

159 Gollwitzer, P M., and G. Oettingen. «Planning Promotes Goal Striving». In Vohs, K. D., and R. F. Baumeister, eds. Handbook of Self-Regulation: Research, Theory, and Applications. New York: Guilford, 2011.

Розділ 7. Майбутнє на продаж: економіка миттєвої насолоди

160 Rosati, A. G., J. R. Stevens, B. Hare, and M. D. Hauser. «The Evolutionary Origins of Human Patience: Temporal Preferences in Chimpanzees, Bonobos, and Human Adults». Current Biology 17 (2007): 1663–68.

161 Gilbert, D. Stumbling on Happiness. New York: Knopf, 2006.

162 Ainslie, G. «Specious Reward: A Behavioral Theory of Impulsiveness and Impulse Control». Psychological Bulletin 82 (1975): 463–96.

163 Mullainathan, S., and R. H. Thaler. «Behavioral Economics». Working Paper No. 00–27 (2000). www.ssrn.com/abstract=245828.

164 Cohen, J. D. «The Vulcanization of the Human Brain: A Neural Perspective on Interactions between Cognition and Emotion». Journal of Economic Perspectives 19 (2005): 3–24.

165 McClure, S. M., D. I. Laibson, G. Loewen- stein, and J. D. Cohen. «Separate Neural Systems Value Immediate and Delayed Monetary Rewards». Science 306 (2004): 503–07.

166 Painter, J. E., B. Wansink, and J. B. Hieggelke. «How Visibility and Convenience Influence Candy Consumption». Appetite 38 (2002): 237–38.

167 McClure, S. M., K. M. Ericson, D. I. Laibson, G. Loewenstein, and J. D. Cohen. «Time Discounting for Primary Rewards». Journal of Neuroscience 27 (2007): 5796–804.

168 Mischel, W., Y. Shoda, and M. I. Rodriguez. «Delay of Gratification in Children». Science 244 (1989): 933–38.

169 Mischel, W., Y. Shoda, and P. K. Peake. «The Nature of Adolescent Competencies Predicted by Preschool Delay of Gratification». Journal ofPersonality and Social Psychology 54 (1988): 687–96. Див. також: Eigsti, I.M., V. Zayas, W. Mischel, Y. Shoda, O. Ayduk, M. B. Dadlani, M. C. Davidson, J. Lawrence Aber, and B. J. Casey. «Predicting Cognitive Control from Preschool to Late Adolescence and Young Adulthood». Psychological Science 17 (2006): 478–84.

170 Ikeda, S., M.-I. Kang, and F. Ohtake. «Hyperbolic Discounting, the Sign Effect, and the Body Mass Index». Journal of Health Economics 29 (2010): 268–84. Див. також: Kirby, K. N., N. M. Petry, and W. K. Bickel. «Heroin Addicts Have Higher Discount Rates for Delayed Rewards Than Non-Drug-Using Controls». Journal of Experimental Psychology: General 128 (1999): 78–87. Див. також: Alessi, S. M., and N. M. Petry. «Pathological Gambling Severity Is Associated with Impulsivity in a Delay Discounting Procedure». Behavioural Processes 64 (2003): 345–54. Див. також: Zauberman, G., and B. K. Kim. «Time Perception and Retirement Saving: Lessons from Behavioral Decision Research». Pension Research Council Working Paper 2010–35. (2010): www.ssrn.com/abstract=1707666. Див. також: Zimbardo, P. G., and J. N. Boyd. «Putting Time in Perspective: A Valid, Reliable Individual-Differences Metric». Journal of Personality and Social Psychology 77 (1999): 1271–88.

171 Weber, E. U., E. J. Johnson, K. F. Milch, H. Chang, J. C. Brodscholl, and D. G. Goldstein. «Asymmetric Discounting in Intertemporal Choice». Psychological Science 18 (2007): 516–23.

172 Schelling, T. C. «Egonomics, or the Art of Self-Management». The American Economic Review 68 (1978): 290–94.

173 Ainslie, G. «Specious Reward: A Behavioral Theory of Impulsiveness and Impulse Control». Psychological Bulletin 82 (1975): 463–96.

174 Grossman, L. «Jonathan Franzen: Great American Novelist». Time. August 12, 2010.

175 Rosen, M. I., B. J. Rounsaville, K. Ablondi, A. C. Black, and R. A. Rosenheck. «Advisor-Teller Money Manager (ATM) Therapy for Substance Use Disorders». Psychiatric Services 61 (2010): 707–13. Див. також: Black, A. C., and M. I. Rosen. «A Money Management-Based Substance Use Treatment Increases Valuation of Future Rewards». Addictive Behaviors 36 (2011): 125–28.

176 Mitchell, J. P., J. Schirmer, D. L. Ames, and D. T. Gilbert. «Medial Prefrontal Cortex Predicts Intertemporal Choice». Journal of Cognitive Neuroscience 23 (2011): 857–66. Див. також: D’Argembeau, A., D. Stawarczyk, S. Majerus, F. Collette, M. Van der Linden, and E. Salmon. «Modulation of Medial Prefrontal and Inferior Parietal Cortices When Thinking About Past, Present, and Future Selves». Social Neuroscience 5 (2010): 187–200. Див. також: Ersner-Hershfield, H., G. E. Wimmer, and B. Knutson. «Saving for the Future Self: Neural Measures of Future Self-Continuity Predict Temporal Discounting». Social Cognitive and Affective Neuroscience 4 (2009): 85–92.

177 Pronin, E., C. Y. Olivola, and K. A. Kennedy. «Doing unto Future Selves as You Would Do unto Others: Psychological Distance and Decision Making». Personality and Social Psychology Bulletin 34 (2008): 224–36.

178 Mitchell, J. P., J. Schirmer, D. L. Ames, and D. T. Gilbert. «Medial Prefrontal Cortex Predicts Intertemporal Choice». Journal of Cognitive Neuroscience 23 (2011): 857–66.

179 Harris Interactive Poll. «Number of Americans Reporting No Personal or Retirement Savings Rises». Survey of 2,151 adults in the U. S. conducted between November 8 and 15, 2010. Reported online February 2, 2011.

180 Courtesy Jon Baron and Hal Ersner-Hershfield. Ersner-Hershfield, H., M. T. Garton, K. Ballard, G. R. Samanez-Larkin, and B. Knutson. «Don’t Stop Thinking About Tomorrow: Individual Differences in Future Self-Continuity Account for Saving». Judgment and Decision Making 4 (2009): 280–86.

181 Ersner-Hershfield, H., D. G. Goldstein, W. F. Sharpe, J. Fox, L. Yeykelvis, L. L. Carstensen, and J. Bailenson. «Increasing Saving Behavior Through Age-Progressed Renderings of the Future Self». Journal of Marketing Research, in press.

182 Peters, J., and C. Buchel. «Episodic Future Thinking Reduces Reward Delay Discounting Through an Enhancement of Prefrontal-Mediotemporal Interactions». Neuron 66 (2010): 138–48.

183 Murru, E. C., and K. A. Martin Ginis. «Imagining the Possibilities: The Effects of a Possible Selves Intervention on Self-Regulatory Efficacy and Exercise Behavior». Journal of Sport & Exercise Psychology 32 (2010): 537–54.

184 Kivetz, R., and A. Keinan. «Repenting Hyperopia: An Analysis of Self-Control Regrets». Journal of Consumer Research 33 (2006): 273–82.

185 Kivetz, R., and I. Simonson. «Self-Control for the Righteous: Toward a Theory of Precommitment to Indulgence». Journal of Consumer Research 29 (2002): 199–217. Див. також: Haws, K. L., and C. Poynor. «Seize the Day! Encouraging Indulgence for the Hyperopic Consumer». Journal of Consumer Research 35 (2008): 680–91. Див. також: Keinan, A., and R. Kivetz. «Remedying Hyperopia: The Effects of Self-Control Regret on Consumer Behavior». Journal of Marketing Research 45 (2008): 676–89.

Розділ 8. Інфіковано! Або чому сила волі заразна

186 Carrell, S. E., M. Hoekstra, and J. E. West. «Is Poor Fitness Contagious? Evidence from Randomly Assigned Friends». Working Paper 16518, National Bureau of Economic Research (2010).

187 The Centers for Disease Control and Prevention statistics, www.cdc.gov/obesity/data/trends.html#State.

188 Christakis, N. A., and J. H. Fowler. «The Spread of Obesity in a Large Social Network over 32 Years». New England Journal of Medicine 357 (2007): 370–79.

189 Fowler, J. H., and N. A. Christakis. «Estimating Peer Effects on Health in Social Networks: A Response to Cohen-Cole and Fletcher; and Trogdon, Nonnemaker, and Pais». Journal of Health Economics 27 (2008): 1400–05. Див. також: Rosenquist, J. N., J. Murabito, J. H. Fowler, and N. A. Christakis. «The Spread of Alcohol Consumption Behavior in a Large Social Network». Annals of Internal Medicine 152 (2010): 426–33. Див. також: Christakis, N. A., and J. H. Fowler. «The Collective Dynamics of Smoking in a Large Social Network». New England Journal of Medicine 358 (2008): 2249–58. Див. також: Mednick, S. C., N. A. Christa- kis, and J. H. Fowler. «The Spread of Sleep Loss Influences Drug Use in Adolescent Social Networks». PLoS ONE 5 (2010): e9775. Див. також: Rosenquist, J. N., J. H. Fowler, and N. A. Christakis. «Social Network Determinants of Depression». Molecular Psychiatry (2010): Online advance publication.

190 Cattaneo, L., and G. Rizzolatti. «The Mirror Neuron System». Archives of Neurology 66 (2009): 557–60.

191 Avenanti, A., A. Sirigu, and S. M. Aglioti. «Racial Bias Reduces Empathic Sensorimotor Resonance with Other-Race Pain». Current Biology 20 (2010): 1018–22.

192 Wagner, D. D., S. Dal Cin, J. D. Sargent, W. M. Kelley, and T. F. Heatherton. «Spontaneous Action Representation in Smokers When Watching Movie Characters Smoke». Journal of Neuroscience 31 (2011): 894–98.

193 Fowler, J. H., and N. A. Christakis. «Dynamic Spread of Happiness in a Large Social Network: Longitudinal Analysis over 20 Years in the Framingham Heart Study». BMJ 337 (2008): a2338. Див. також: Cacioppo, J. T., J. H. Fowler, and N. A. Christakis. «Alone in the Crowd: The Structure and Spread of Loneliness in a Large Social Network». Journal of Personality and Social Psychology 97 (2009): 977–91.

194 Aarts, H., P. M. Gollwitzer, and R. R. Hassin. «Goal Contagion: Perceiving Is for Pursuing». Journal of Personality and Social Psychology 87 (2004): 23–37. Див. також: Pontus Leander, N., J. Y. Shah, and T. L. Chartrand. «Moments of Weakness: The Implicit Context Dependencies of Temptations». Personality and Social Psychology Bulletin 35 (2009): 853–66.

195 Fishbach, A., and Y. Trope. «Implicit and Explicit Mechanisms of Counteractive Self-Control». In Shah, James Y., and W. Gardner, eds., Handbook of Motivation Science, eds. James Y. Shah and W. Gardner. New York: Guilford, 2007.

196 Keizer, K., S. Lindenberg, and L. Steg. «The Spreading of Disorder». Science 322 (2008): 1681–85.

197 Vanderwal, T., E. Hunyadi, D. W. Grupe, C. M. Connors, and R. T. Schultz. «Self, Mother and Abstract Other: An fMRI Study of Reflective Social Processing». Neuroimage 41 (2008): 1437–46.

198 van Dellen, M. R., and R. H. Hoyle. «Regulatory Accessibility and Social Influences on State Self-Control». Personality and Social Psychology Bulletin 36 (2010): 251–63.

199 Centola, D. «The Spread of Behavior in an Online Social Network Experiment». Science 329 (2010): 1194–97.

200 Nolan, J. M., P. W. Schultz, R. B. Cialdini, N. J. Goldstein, and V Griskevicius. «Normative Social Influence Is Underdetected». Personality and Social Psychology Bulletin 34 (2008): 913–23.

201 Anshel, M. H. «The Disconnected Values (Intervention) Model for Promoting Healthy Habits in Religious Institutions». Journal of Religion and Health 49 (2010): 32–49.

202 Schoenborn, C. A., and P. F. Adams. «Health Behaviors of Adults: United States, 2005–2007». Vital and Health Statistics: Series 10, Data from the National Health Survey 245 (2010): 1–132. Див. також: Centers for Disease Control and Prevention State Indicator Report on Fruits and Vegetables, 2009. www.cdc.gov/ Features/FruitsAndVeggies/. United States Department of Agriculture Economic Research Service, Briefing Rooms, Sugar and Sweeteners (2010). www.ers.usda.gov/ Briefing/Sugar/Data.htm.

203 Berger, J., and L. Rand. «Shifting Signals to Help Health: Using Identity Signaling to Reduce Risky Health Behaviors». Journal of Consumer Research 35 (2008): 509–18.

204 Powell, T. M., J. A. de Lemos, K. Banks, C. R. Ayers, A. Rohatgi, A. Khera, D. K. McGuire, et al. «Body Size Misperception: A Novel Determinant in the Obesity Epidemic». Archives of Internal Medicine 170 (2010): 1695–97.

205 Perkins, H. W. «Social Norms and the Prevention of Alcohol Misuse in Collegiate Contexts». Journal of Studies on Alcohol Supplement 14 (2002): 164–72.

206 McCabe, D. L., L. K. Trevino, and K. D. Butterfield. «Honor Codes and Other Contextual Influences on Academic Integrity: A Replication and Extension to Modified Honor Code Settings». Research in Higher Education 43 (2002): 357–78.

207 Wenzel, M. «Misperceptions of Social Norms About Tax Compliance: From Theory to Intervention». Journal of Economic Psychology 26 (2005): 862–83.

208 Hard, S. F., J. M. Conway, and A. C. Moran. «Faculty and College Student Beliefs About the Frequency of Student Academic Misconduct». The Journal of Higher Education 77 (2006): 1058–80.

209 Schultz, P. W., J. M. Nolan, R. B. Cialdini, N. J. Goldstein, and V. Griskevicius. «The Constructive, Destructive, and Reconstructive Power of Social Norms». Psychological Science 18 (2007): 429–34. Див. також: Costa, D. L., and M. E. Kahn. «Energy Conservation ‘Nudges’ and Environmentalist Ideology: Evidence from a Randomized Residential Electricity Field Experiment». Working paper 15939, National Bureau of Economic Research (2010).

210 Hynie, M., T. K. MacDonald, and S. Marques. «Self-Conscious Emotions and Self-Regulation in the Promotion of Condom Use». Personality and Social Psychology Bulletin 32 (2006): 1072–84.

211 Kilgannon, C., and J. E. Singer. «Stores’ Treatment of Shoplifters Tests Rights». New York Times, June 21, 2010. www.nytimes.com/2010/06/22/nyregion/ 22shoplift.html.

212 Durchslag, R., and S. Goswami. «Deconstructing the Demand for Prostitution: Preliminary Insights from Interviews with Chicago Men Who Purchase Sex». In Chicago Alliance Against Sexual Exploitation. Chicago, 2008.

213 «Should cities shame johns by putting their faces on billboards, television, and the Internet after their arrest?” www.prostitution.procon.org/view.answers.phpPquestionID=000845.

214 Yi, S., and V. Kanetkar. «Coping with Guilt and Shame After Gambling Loss». Journal of Gambling Studies (2011, in press). DOI: 10.1007/s10899–010–9216-y.

215 Fourie, M. M., H. G. L. Rauch, B. E. Morgan, G. F. R. Ellis, E. R. Jordaan, and K. G. F. Thomas. «Guilt and Pride Are Heartfelt, but Not Equally So». Psychophysiology (2011, in press). DOI: 10.1111/ j.1469–8986.2010.01157.x.

216 Chun, H., V. M. Patrick, and D. J. Mac- Innis. «Making Prudent Vs. Impulsive Choices: The Role of Anticipated Shame and Guilt on Consumer Self-Control». Advances in Consumer Research 34 (2007): 715–19. Див. також: Patrick, V. M., H. H. Chun, and D. J. MacInnis. «Affective Forecasting and Self-Control: Why Anticipating Pride Wins over Anticipating Shame in a Self-Regulation Context». Journal of Consumer Psychology 19 (2009): 537–45.

217 Griskevicius, V., J. M. Tybur, and B. Van den Bergh. «Going Green to Be Seen: Status, Reputation, and Conspicuous Conservation». Journal of Personality and Social Psychology 98 (2010): 392–404.

218 Bagozzi, R. P, U. M. Dholakia, and S. Basuroy. «How Effortful Decisions Get Enacted: The Motivating Role of Decision Processes, Desires, and Anticipated Emotions». Journal of Behavioral Decision Making 16 (2003): 273–95.

219 Personal phone interview with Deb Lemire, president of the Association for Size Diversity and Health. 2/26/2010.

220 Baumeister, R. F., C. N. DeWall, N. J. Ciarocco, and J. M. Twenge. «Social Exclusion Impairs Self-Regulation». Journal of Personality and Social Psychology 88 (2005): 589–604.

221 Wing, R. R., and R. W. Jeffery. «Benefits of Recruiting Participants with Friends and Increasing Social Support for Weight Loss and Maintenance». Journal of Consulting and Clinical Psychology 67 (1999): 132–38.

222 Inzlicht, M., L. McKay, and J. Aronson. «Stigma as Ego Depletion: How Being the Target of Prejudice Affects Self-Control». Psychological Science 17 (2006): 262–69.

Розділ 9. Не думайте про білого ведмедя: межі сили волі

223 Recounted in preface to Wegner, D. M. White Bears and Other Unwanted Thoughts: Suppression, Obsession, and the Psychology of Mental Control. New York: Guilford, 1994.

224 From p. 3 of Wegner, D. M. White Bears and Other Unwanted Thoughts: Suppression, Obsession, and the Psychology of Mental Control. New York: Guilford, 1994.

225 Wegner, D. M. «How to Think, Say, or Do Precisely the Worst Thing for Any Occasion». Science 325 (2009): 48–50.

226 Wegner, D. M., R. M. Wenzlaff, and M. Kozak. «Dream Rebound: The Return of Suppressed Thoughts in Dreams». Psychological Science 15 (2004): 232–36.

227 Giuliano, R. J., and N. Y. Wicha. «Why the White Bear Is Still There: Electrophysiological Evidence for Ironic Semantic Activation During Thought Suppression». Brain Research 1316 (2010): 62–74.

228 Adams, H. E., L. W. Wright, Jr., and B. A. Lohr. «Is Homophobia Associated with Homosexual Arousal?” Journal of Abnormal Psychology 105 (1996): 440–45.

229 Tversky, A., and D. Kahneman. «Availability: A Heuristic for Judging Frequency and Probability». Cognitive Psychology 5 (1973): 207–32.

230 Barnett, A. «Cross-National Differences in Aviation Safety Records». Transportation Science 44 (2010): 322–32.

231 Jaffe, E. «The Science Behind Secrets». APS Observer, July 2006.

232 Giuliano, R. J., and N. Y. Wicha. «Why the White Bear Is Still There: Electrophysiological Evidence for Ironic Semantic Activation During Thought Suppression». Brain Research 1316 (2010): 62–74.

233 Wegner, D. M., R. Erber, and S. Zanakos. «Ironic Processes in the Mental Control of Mood and Mood-Related Thought». Journal of Personality and Social Psychology 65 (1993): 1093–104.

234 Borton, J. L. S., L. J. Markowitz, and J. Dieterich. «Effects of Suppressing Negative Self-Referent Thoughts on Mood and Self-Esteem». Journal of Social and Clinical Psychology 24 (2005): 172–90.

235 Koster, E. H. W., E. Rassin, G. Crombez, and G. W. B. Naring. «The Paradoxical Effects of Suppressing Anxious Thoughts During Imminent Threat». Behaviour Research and Therapy 41 (2003): 1113–20. Див. також: Hofmann, S. G., S. Heering, A. T. Sawyer, and A. Asnaani. «How to Handle Anxiety: The Effects of Reappraisal, Acceptance, and Suppression Strategies on Anxious Arousal». Behaviour Research and Therapy 47 (2009): 389–94.

236 Wegner, D. M., and S. Zanakos. «Chronic Thought Suppression». Journal of Personality 62 (1994): 616–40. Див. також: Muris, P., H. Merckelbach, and R. Horselenberg. «Individual Differences in Thought Suppression. The White Bear Suppression Inventory: Factor Structure, Reliability, Validity and Correlates». Behaviour Research and Therapy 34: 501–13.

237 Beck, J. G., B. Gudmundsdottir, S. A. Palyo, L. M. Miller, and D. M. Grant. «Rebound Effects Following Deliberate Thought Suppression: Does PTSD Make a Difference?” Behavior Therapy 37 (2006): 170–80. Див. також: Becker, E. S., M. Rinck, W. T. Roth, and J. Margraf. «Don’t Worry and Beware of White Bears: Thought Suppression in Anxiety Patients». Journal of Anxiety Disorders 12 (1998): 39–55. Див. також: Tolin, D. F., J. S. Abramowitz, A. Przeworski, and E. B. Foa. «Thought Suppression in Obsessive-Compulsive Disorder». Behaviour Research and Therapy 40 (2002): 1255–74.

238 Goldin, P. R., T. Manber, S. Hakimi, T. Canli, and J. J. Gross. «Neural Bases of Social Anxiety Disorder: Emotional Reactivity and Cognitive Regulation During Social and Physical Threat». Archives of General Psychiatry 66 (2009): 170–80.

239 Rezzi, S., Z. Ramadan, F. P. Martin, L. B. Fay, P. van Bladeren, J. C. Lindon, J. K. Nicholson, and S. Kochhar. «Human Metabolic Phenotypes Link Directly to Specific Dietary Preferences in Healthy Individuals». Journal of Proteome Research 6 (2007): 4469–77.

240 Goldin, P. R., W. Ramel, and J. J. Gross. «Mindfulness Meditation Training and Self-Referential Processing in Social Anxiety Disorder: Behavioral and Neural Effects». Journal of Cognitive Psychotherapy 23 (2009): 242–57. Див. також: Goldin, P. R., and J. J. Gross. «Effects of Mindfulness-Based Stress Reduction (MBSR) on Emotion Regulation in Social Anxiety Disorder». Emotion 10 (2010): 83–91.

241 Erskine, J. A. K. «Resistance Can Be Futile: Investigating Behavioural Rebound». Appetite 50 (2008): 415–21. Див. також: Erskine, J. A. K., and G. J. Georgiou. «Effects of Thought Suppression on Eating Behaviour in Restrained and Non-Restrained Eaters». Appetite 54 (2010): 499–503.

242 Mann, T., A. J. Tomiyama, E. Westling, A. M. Lew, B. Samuels, and J. Chatman. «Medicare’s Search for Effective Obesity Treatments: Diets Are Not the Answer». American Psychologist 62 (2007): 220–33.

243 Barnes, R. D., and S. Tantleff-Dunn. «Food for Thought: Examining the Relationship between Food Thought Suppression and Weight-Related Outcomes». EatingBehaviors 11 (2010): 175–79.

244 Hill, A. J. «The Psychology of Food Craving». Proceedings of the Nutrition Society 66 (2007): 277–85. Див. також: Polivy, J., J. Coleman, and C. P Herman. «The Effect of Deprivation on Food Cravings and Eating Behavior in Restrained and Unrestrained Eaters». International Journal of Eating Disorders 38(2005): 301–09.

245 Forman, E. M., K. L. Hoffman, K. B. McGrath, J. D. Herbert, L. L. Brandsma, and M. R. Lowe. «A Comparison of Acceptance- and Control-Based Strategies for Coping with Food Cravings: An Analog Study». Behaviour Research and Therapy 45 (2007): 2372–86.

246 Provencher, V., C. Begin, A. Tremblay, L. Mon- geau, L. Corneau, S. Dodin, S. Boivin, and S. Lemieux. «Health-at-Every-Size and Eating Behaviors: 1-Year Follow-up Results of a Size Acceptance Intervention». Journal of the American Dietetic Association 109 (2009): 1854–61. Див. також: Gagnon- Girouard, M. P., C. Begin, V. Provencher, A. Tremblay, L. Mongeau, S. Boivin, and S. Lemieux. «Psychological Impact of a ‘Health-at-Every-Size’ Intervention on Weight-Preoccupied Overweight/Obese Women». Journal of Obesity 2010 (2010).

247 Bowen, S., and A. Marlatt. «Surfing the Urge: Brief Mindfulness-Based Intervention for College Student Smokers». Psychology of Addictive Behaviors 23 (2009): 666–71.

248 Bowen, S., N. Chawala, S. E. Collins, K. Witkiewitz, S. Hsu, J. Grow, S. Clifasefi, et al. «Mindfulness-Based Relapse Prevention for Substance Use Disorders: A Pilot Efficacy Trial». Substance Abuse 30 (2009): 295–305. Див. також: Witkiewitz, K., and S. Bowen. «Depression, Craving, and Substance Use Following a Randomized Trial of Mindfulness-Based Relapse Prevention». Journal of Consulting and Clinical Psychology 78 (2010): 362–74.

Розділ 10. Підсумки

249 Я вдячна за цю ідею Браяну Кідду, старшому науковому співробітнику кафедри біоінформатики Інституту імунітету, інфекцій та трансплантології Стенфордського університету.

Примітки

1

Літ. джерела  за наведеними у квадратних дужках номерами див. у кінці книжки (прим. конвертувальника)

2

Таке викривлене сприйняття себе стосується не лише сили волі: так, люди, які вважають, що якнайкраще здатні одночасно виконувати багато завдань, насправді найбільш неуважні. Явище, відоме як ефект Даннінґа — Крюґера, вперше описали ці два психологи з Корнелльського університету: вони визначили, що люди переоцінюють свої можливості в багатьох сферах, зокрема почуття гумору, грамотність та логіку. Цей ефект найбільш виражений у осіб, в яких ці навички розвинуті найменше; приміром, люди з екзаменаційним балом 12 у середньому оцінюють свої знання на 62 бали. Це, зокрема, пояснює, чому так багато людей хоче потрапити на прослуховування, щоб узяти участь у шоу «Американський ідол».

3

Таку теорію функціонування психіки оформив ще в 1923 році Зигмунд Фрейд. Він виділив три основні структури психіки, згідно з роллю у внутрішньому психічному конфлікті: Воно (Ід) — примітивні інстинкти, наша тваринна сутність; Супер-Его (Над-Я в психоаналізі або Персона в гештальт-терапії) — набір наших уявлень про себе, сумління, система цінностей; Его (Я) — цей компонент у структурі особистості відповідає за вибір і прийняття рішень. — Прим. наук. ред.

4

Дослідники зазначають: усі чинники, що «зменшують здатність мозку обробляти інформацію в купівельному середовищі, найімовірніше, підвищать бажання споживачів щось купити. Продавці ... отримують зиск від усього, що заважає мозку обробляти інформацію, наприклад, музики, що відвертає увагу, чи великих екранів у торговельній залі». Це, без сумніву, пояснює хаос на порозі місцевої аптеки.

5

Я знаю, що «шаблезубий тигр» — це хибний термін; правильно — «шаблезубий кіт». Проте один із моїх перших читачів зауважив, що «шаблезубий кіт» одразу викликає асоціації з пухнастим домашнім Мурзиком, на якого господар у Гелловін начепив костюм ікластого Дракули. Тому ми говоритимемо про науково менш достовірного, але набагато небезпечнішого шаблезубого тигра.

6

Нині існують новітні технології, що допоможуть вам навчитися уповільнювати дихання — від недорогих програм для смартфона (наприклад, додаток «Breath Pacer») до сучасних портативних моніторів, що показують варіабельність частоти серцевих скорочень (таких як «EmWave Personal Stress Reliever»).

7

Люди часто думають, що я жартую. Запевняю вас, це не так. Лише 11 % американців на сьогодні виконують рекомендації щодо фізичних вправ, і я не така наївна, щоб повірити в те, що всі читачі одразу ж почнуть готуватися до марафону. Численні факти свідчать, що трохи фізичних навантажень — це краще, аніж нічого, до того ж фізичне навантаження може бути будь-яким: не обов’язково взувати кросівки й рясно пітніти.

8

Вам цікаво чому? Бо спортсмени ніяковіють перед домашньою аудиторією, і це впливає на їхню здатність інстинктивно й автоматично реагувати під час гри. А от суддям здається, що зовні приваблива людина не може бути поганою, і що на її негідну поведінку впливають зовнішні фактори, що і дає суддям підстави сумніватися.

9

Чи допомогло таке частування цукерками? Не впевнена, але, судячи з оцінок за тести наприкінці чверті, воно себе виправдало.

10

Це маловідомий ефект дієтичної содової, що викликає відчуття голоду, спричиняє переїдання та збільшення ваги. Солодкий смак обманом змушує тіло, яке очікує, що рівень цукру в крові підвищиться, взяти глюкозу із системи кровообігу. Проте все, що ми отримуємо, — це менша кількість енергії та гірший самоконтроль, тоді як тіло та мозок очікують обіцяного їм цукрового буму. Мабуть, саме тому останні дослідження демонструють, що вживання дієтичної содової асоціюється саме зі збільшенням ваги, а не зі схудненням.

11

Насправді діабет другого типу — це практично те саме, що й хронічно низький рівень цукру в крові, адже мозок і тіло не можуть продуктивно використовувати доступну енергію. Це може бути однією з причин, чому люди, які не лікують діабет, страждають від ослаблення самоконтролю та дефіциту функції префронтальної кори.

12

Та сама група науковців проводила одні з найбільш креативних досліджень міжособистісної агресії, що я коли-небудь бачила. У лабораторних умовах (дякувати Богу) не можна попросити піддослідного побити свого партнера, але дослідникам потрібно спостерігати за актами фізичної агресії. Тож в одному експерименті вони підійшли до справи креативно — попросили учасників вибрати найменш зручну позицію з йоги для своїх партнерів та визначити час, упродовж якого ті мали б у ній залишатися.

13

Талер Річард, Санстейн Кас. Поштовх. Як допомогти людям зробити правильний вибір / пер. з англ. Ольга Захарченко. — К. : Наш формат, 2017. — 312 с.

14

Для тих, хто забув (або ніколи й не знав) про скандали, пов’язані з цими чоловіками, пропоную скорочену версію. Гаґґард був міністром і відомим захисником прав сексуальних меншин, але його звинуватили в сексуальних стосунках та вживанні наркотиків разом із хлопцем за викликом; Спітцер — губернатор та колишній генеральний прокурор штату Нью-Йорк, який завзято боровся з корупцією, а потім виявився регулярним клієнтом мережі проституції, яка перебувала під федеральним розслідуванням; Едвардс — кандидат на пост президента від Демократичної партії, який побудував свою кампанію на силі сімейних цінностей, зраджуючи тимчасом свою дружину, що помирала від раку; Вудс — успішний гольфіст, відомий винятковою самодисципліною, доки не з’ясувалося що він знаний розпусник.

15

Дослідники також зазначають, що відвідувачі дуже швидко вірили позначці «Здорова страва» в меню. У середньому такі страви, позначені як «здорові», містили більше калорій, аніж інші, однак ніхто в цій позначці не сумнівався.

16

На брехуна може й не перетворить, але кермувати ви станете гірше. У 2010 році компанія-аналітик автострахування удоступнила звіт, за результатами якого виявилося, що водії гібридних автомобілів частіше потрапляють в аварії, отримують на 65 % більше штрафів та проїжджають на 25 % більшу відстань, ніж решта. Чи пов’язана ця необережність на дорозі з ефектом німба? Важко сказати, але, підносячи себе до небес за придбання екологічно безпечного сталевого коня, не забувайте поглядати на спідометр.

17

І хоч дослідження Гіта було трохи дивним, у психологічних лабораторіях шістдесятих років траплялися й химерніші речі. У Гарварді Тімоті Лірі досліджував духовну користь від ЛСД та галюциногенних грибів. У Медичному центрі Маймоніда, що в Брукліні, Стенлі Кріппнер розширював межі дослідження екстрасенсорних відчуттів, навчаючи пацієнтів надсилати телепатичні повідомлення людині, що спить в іншій кімнаті. А Івен Камерон з Меморіального інституту Аллена в Монреалі намагався стерти пам’ять домогосподаркам, яких утримували проти їхньої волі в рамках дослідження контролю свідомості, проведеного за підтримки ЦРУ.

18

Найцікавішим у звіті Гіта було те, як він пояснював бажання пацієнтів продовжувати натискати на кнопку навіть після того, як пристрій було вимкнено. На думку Гіта, це свідчило, що психіка пацієнта була занадто нестабільна, тож він не міг стати адекватним піддослідним. Він ще недостатньо розумів ділянку мозку, яку стимулював, щоб усвідомити, що така поведінка — це перша ознака залежності та компульсивності.

19

У нього також з’явилася абсолютна одержимість машинкою для здування сухого листя: він використовував її по шість годин поспіль, щоб ідеально прибрати подвір’я, не залишаючи на ньому жодного листочка. Але на цей не менш серйозний розлад його родичі та лікарі чомусь не звернули уваги.

20

Скуштувавши зразки солодощів, учасники також почали більше цікавитися винагородами, які не мали нічого спільного із шопінгом, — наприклад, відпусткою на Бора-Бора, романтичним фільмом чи походом до спа-салону. Це підтверджує, що безкоштовне частування покупців печивом та соком допомагає продавати все — від нерухомості до елітних автомобілів.

21

Лінійка доступних ароматів «Сент Ейр» (scentair.com) — від запаху свіжої білизни до святкового торту й букету квітів. Легко уявити, що торговельні мережі прагнутимуть розпилювати ці спокусливі аромати навколо своїх товарів. Мені, однак, і досі цікаво, для чого ж «Сент Ейр» створили аромати «Скунс», «Подих динозавра» та «Горіла гума».

22

Ця стратегія може здаватися безсоромною, однак це ніщо порівняно з машиною для продажу морозива з детектором руху, яку створила компанія «Юнілевер». Коли потенційні клієнти проходять повз неї, вона гукає їх та запрошує скуштувати морозива.

23

Також слід двічі подумати, перш ніж розміщувати подібні попередження про страшні хвороби, що передаються статевим шляхом, на упаковках презервативів: у чоловіків, яким нагадують про смертність, більше шансів зайнятися випадковим сексом без презерватива.

24

Про що з’їдене ми найбільше шкодуємо? За результатами опитування 2009 року, опублікованими в журналі «Апетит», найпотужніші активатори відчуття провини — це такі продукти: 1) цукерки та морозиво; 2) картопляні чипси; 3) тістечка; 4) випічка; 5) фаст-фуд.

25

«Тест на відстрочене задоволення». — Прим. ред.

26

Деякі спортзали навіть штрафують за нерегулярне відвідування — ефективна мотивація для тих, хто планує прогуляти тренування.

27

Так, я не жартую. Поки я працювала над цією книжкою, вийшла постанова, що, замовляючи в ресторані «Кенні’з Бургер Джойнт», що в місті Фріско (штат Техас) гамбургер «Великий шеф», завважки три кіло та який містить 7 000 калорій, ви маєте підписати офіційну відмову від претензій.

28

Улюблений сюжетний хід у давньогрецькій трагедії, коли нізвідки з’являється бог (зазвичай його опускає на сцену механічний кран), щоб розв’язати, здавалося б, нерозв’язну проблему дійової особи. От якби в усіх нас був такий зручний спосіб залагодження конфліктів.

29

У цьому дослідженні учасників просили думати про Наталі Портман та Метта Деймона як про інших людей, бо попередні дослідження показали: ці дві зірки — найвідоміші й водночас найменш скандальні знаменитості на планеті.

30

Перш ніж освідчитися своїй нареченій, Ерснер-Гершфілд показав їй своє зістарене обличчя (як мило, чи не так?). Він також запевнив мене, що в нього вже є пенсійний рахунок.

31

Мені серце крається, що я маю пояснювати цю легендарну назву. Читачі, які її не впізнають, мають обов’язково переглянути класичну стрічку 1985 року «Назад у майбутнє»: ваше майбутнє «я» вам за це подякує.

32

Цитати з Біблії подано в перекладі І. Хоменка. — Прим. ред.

33

Важливо, що половина опитаних чоловіків не лише не вперше зверталися до послуг проститутки, а робили це з друзями чи родичами. Як ожиріння, куріння та інші соціальні епідемії, переконання, що купувати секс — прийнятно, поширюється соціальними мережами, наче інфекція.

34

Як же дослідники відмовлялися від піддослідних? Вони знайомили учасників, а потім пропонували їм вибрати, з ким вони хотіли б виконувати наступне завдання. Після цього декому повідомляли, що з ними ніхто не захотів співпрацювати, тому завдання вони виконуватимуть самі. Дуже мило, чи не так?

35

Коли я розповіла про це дослідження своєму татові, він одразу ж погодився з думкою професора та висловив власне ненаукове судження: «Коли я жив у католицькій семінарії, нам забороняли думати про секс. Тому ми постійно наказували одне одному викинути його з голови. Звичайно ж, ми лише й думали, що про той секс, — навіть більше, ніж за стінами семінарії». Може, це й пояснює, чому мій тато так і не став священиком.

36

Любителям шоколаду, мабуть, буде цікаво дізнатися, що Ерскін у своєму дослідженні використовує цукерки «Mальтизерз» — кульки, вкриті молочним шоколадом; «Кедберіз Шотс» — драже з молочного шоколаду, вкриті хрусткою цукровою скоринкою, та «Гелексі Мінстрелз» — аналогічні шоколадні ласощі, що позиціонуються на ринку під слоганом «витончена легковажність».

37

Уточнення конвертувальника

Content

Макгонигал Келли Сила волі

Келлі Макґоніґал Сила волі

Вступ. Ласкаво просимо до курсу з розвитку сили волі

Уміти себе контролювати — це вміти програвати

Як використовувати цю книжку

Розділ 1. Я буду, я не буду, я хочу: що таке сила волі й чому вона така важлива

Навіщо нам сила волі

Нейробіологія про «я буду», «я не буду» та «я хочу»

Проблема двох свідомостей

Тренуйте силу волі в мозку

Заключне слово

Стислий огляд розділу

Розділ 2. Інстинкт сили волі: ми народжені для того, щоб опиратися спокусам

Притча про дві загрози

Інстинкт сили волі: зупинка і планування

Тренуйте розум і тіло

Ціна надмірного самоконтролю

Нація стресу

Заключне слово

Стислий огляд розділу

Розділ 3. Занадто втомлений, щоб опиратися: чому самоконтроль схожий на м’яз

М’язова модель самоконтролю

Чому самоконтроль обмежений?

Тренування м’язу сили волі

Чи реальні «межі» самоконтролю?

Щоденна неуважність та колапс цивілізації

Заключне слово

Стислий огляд розділу

Розділ 4. Ліцензія на гріх: чому добрі справи дають нам дозвіл на погані вчинки

Від святенника до грішника

Проблема з прогресом

Завтрашні досягнення — виправдання сьогоднішніх лінощів

Коли хиба здається чеснотою

Екологічний фанатизм

Заключне слово

Стислий огляд розділу

Розділ 5. Великий обман мозку: чому бажання здається нам щастям

Обіцяна винагорода

Нейробіологія нашого «я хочу»

Ваш мозок на дофаміні: розвиток нейромаркетингу

Дофамін у дії

Темний бік дофаміну

Важлива роль бажання

Заключне слово

Стислий огляд розділу

Розділ 6. Ефект «якого біса», або Чому відчуття провини — неефективна мотивація

Чому стрес викликає бажання

Пам’ятка про ефективні стратегії

Якщо з’їси це печиво, терористи переможуть

Ефект «якого біса?», або Чому сором та відчуття провини — неефективна мотивація

Фантастичні перетворення

Заключне слово

Стислий огляд розділу

Розділ 7. Майбутнє на продаж: економіка миттєвої насолоди

Майбутнє на продаж

Без шляху до відступу: цінність попереднього зобов’язання

Познайомтесь із майбутнім собою

Час чекати і час здаватися

Заключне слово

Стислий огляд розділу

Розділ 8. Інфіковано! Або чому сила волі заразна

Поширення епідемії

Соціальне «я»

Один із племені

Сильне слово «мушу»

Заключне слово

Стислий огляд розділу

Розділ 9. Не думайте про білого ведмедя: межі сили волі

Яка іронія

Не хочу цього відчувати

Не їж того яблука

Курити заборонено!

Внутрішнє прийняття — зовнішній контроль

Заключне слово

Стислий огляд розділу

Розділ 10. Підсумки

Заключне слово

Подяки

Примітки* (Література)

Примітки