Віктор Горобець.

Князі і гетьмани усієї Русі. «Через шаблю маєм право». Злети і падіння козацької держави 1648—1783 років

Вступ

Історія кожної нації, представленої на політичній мапі сучасної Європи, зберігає пам'ять про сторінки, без яких цю націю неможливо собі й уявити. Чи відбулася 6, скажімо, Німеччина в тому вигляді, у якому ми її знаємо сьогодні, без драматичної доби Реформації? Або ж чи збереглася б Польща як суб'єкт політичного життя модерної Європи без жертовного повстання Тадеуша Костюшка 1794 р.? Який би присмак мав дух свободи Французької республіки без славнозвісної Великої революції 1789—1799 рр.? Чи стало б політичною й культурною реальністю Королівство Нідерландів, якби наприкінці XVI ст. в частині провінцій, підвладних іспанським Габсбургам, не вибухнула національно-визвольна війна?

Для України такою визначальною з точки зору перспектив її історичного розвитку подією стало козацьке повстання, яке на початку 1648 р. підняв тоді ще чигиринський сотник, а згодом уславлений козацький гетьман Богдан Хмельницький. Повстання, яке майже миттєво переросло в настільки потужний виступ, якого досі ані Україна, ані Річ Посполита, у складі якої перебували на той час українські землі, ще не бачили у своїй історії. І якщо для визначення попередніх козацьких виступів, яких в історії Речі Посполитої кінця XVI — першої половини XVII ст. було чимало, цілком адекватним було поняття «козацького повстання» чи в окремих випадках навіть «козацької війни», то у випадку з подіями середини XVII ст. — зважаючи на важливість трансформацій, які відбувалися в цей час у політичному, соціальному та економічному житті України, — дослідники використовують ємкісніші терміни: «визвольна війна», «національно-визвольна війна», «національна революція» тощо.

Як на мене, політичним і соціальним реаліям тієї доби все ж найбільш співзвучна метафора «революції». Адже надто вже різким і потужним виявився вибух суспільного протесту навесні — влітку 1648 р. та надто вже разючі зміни спричинив у всіх сферах тогочасного життя: соціальній, політичній, етнонаціональній. Крім того, історична пам'ять про ті буремні події була настільки живою й трепетною, що й кілька столітть по тому — у пору формування модерної української нації — саме вона стала одним з наріжних каменів розбудови української ідентичності.

Якою була ця революція середини XVII ст. — козацькою чи українською? Тут, звичайно, можна дискутувати. Адже, з одного боку, важко не помітити, що саме козацтво запалило цей виступ. Саме козацтво стало осередком формування армії та становлення нового владного механізму на українських теренах. І саме з козацтвом стала асоціюватися та держава, що постала в процесі революційних змін. Проте з іншого — незаперечним є той факт, що за умови локалізації виступу в середовищі лише козацтва, без долучення до нього шляхти та поспільства, масштаби та результати революції були б значно скромнішими. У цьому контексті не зайвим виглядає й таке запитання: чи могли б ті події в принципі претендувати на дефініцію «революції», якщо б козацьке повстання не втягнуло у свій вир поспільство та шляхту та не набрало масштабів загальностанового виступу?

Кожна революція унікальна за своєю суттю, змістом, формою та результатами. Чи не єдиним спільним явищем для всіх революційних вибухів є... непередбачуваність їхніх результатів. Чи не кожна революція за своєю суттю є своєрідною «точкою біфуркації», тобто моментом, коли певною мірою передбачуваний і прогнозований вектор суспільного руху раптово потрапляє в такий вир, де його напрям розвитку, характер можуть кардинальним чином змінитися. Так само й розвиток Української революції середини XVII ст. міг відбутися за різними сценаріями. Зокрема, невідомо, якими були б воєнні успіхи повсталого козацтва, якби гетьману Хмельницькому не вдалося залучити до військово-політичного союзу з Військом Запорозьким кримського хана Іслама Ґерая. Вочевидь, зовсім інший сценарій реалізовувався б й у тому випадку, якби союз із Кримом вдалося доповнити подібними ж домовленостями з Трансільванським князівством чи Російським царством, над укладенням яких козацька дипломатія наполегливо працювала ще з кінця 1648 — початку 1649 рр. Стосовно перспектив українсько-російської військово-політичної співпраці, то, наприклад, відомий український історик Михайло Грушевський був переконаний, що якби союз Хмельницького з царем відбувся не 1654 р., а ще 1649-го, тобто коли Українська революція розвивалася по висхідній лінії, а суспільство ще не накопичило тягаря моральної втоми й не було виснажено матеріально, то вся історія Східної Європи мала б зовсім інший шлях, аніж це сталося насправді.

Принципово відмінний сценарій розвитку подій міг би мати місце й за умови, якби українські магнати, котрі своїм походженням були генетично пов'язані з давніми руськими родами та уособлювали собою славу князівських часів, у середині XVII ст. втримали б у своїх руках справу оборони православної церкви, відстоювання культурно-освітніх запитів православних підданих польського короля, а не вилили свою могутність і снагу в криваві розправи над своїми українськими підданими, як це чинив, наприклад, нащадок славного Байди Вишневецького князь Ярема Вишневецький.

Не було б такого трагізму та кровопролиття в роки революції, коли б коронна шляхта зуміла проявити більше політичної мудрості й таки пішла на певні поступки козацтву, необхідність яких була очевидною ще на початку століття, а не затялася на непорушному збереженні написаних козацькою кров'ю умов «Ординації» 1638 р. А так — одна пролита кров потягла за собою інше кровопролиття. На одну гостру шаблю знайшлася друга, не менш гостра. Намагання утвердитися коштом чужого в релігійному й етнічному відношенні люду спровокувало жорстку протидію цього самого люду у відповідь... А в результаті вже у близькій перспективі — величезні жертви, обопільне озлоблення та знесилення сторін. У перспективі ж більш віддаленій — втрата на століття незалежності як Україною, так і Польщею.

Але, перш ніж це сталось, визвольні змагання козацтва, крім війни, жертв і страждань, втілились і в неабиякий конструктивний результат — розбудову Української козацької держави. Держави, що попри очевидні певні недоліки й слабкості організації та функціонування загалом втілила в собі уявлення та мрії українців про своє справедливе «панство»: де старших обиратиме вільними голосами товариство й ці вільно обрані старшини виконуватимуть волю всього загалу; де кожен, хто забажає зі зброєю в руках захищати свою рідну землю, матиме змогу величатись гордим йменням «козак»; де суспільне благо превалюватиме над приватним інтересом. Звичайно ж, реалії життя виявилися набагато складнішими, контроверсійнішими. Інакше хіба б було місце в українській історії кровопролитним внутрішнім чварам, «війнам берегів Дніпра», примусовим «згонам населення», появам рукотворних пустель в самому серці козацької України?

Звичайно ж, не варто присвоювати винятково самим собі «заслуги» в цих і цілому ряді інших, не менш трагічних сторінках великої історії Козацької держави. Немалою мірою цьому прислужились і наші близькі сусіди, котрі так хотіли ощасливити Україну, що мало не задушили в своїх братерських обіймах. А те, як, тягнучи їх кожен у свій бік, роздирали українські землі на шматки й шматочки, наочно демонструють тексти цілого ряду міжнародних договорів, що за спиною України, піклуючись винятково про свій власний інтерес, укладали її сусіди впродовж 1640—1690-х рр. Оцінюючи їх, важко змагатись у влучності з визначенням, яке ще на початку 1700-х р. віднайшов відомий козацький літописець Самійло Величко — «всім козакам невигідний торг...»

І саме про все це — про великі й малі історії та «історійки», доленосні державні рішення та прояви людської легкодухості й слабкості, відвагу та підлість — ітиметься в нашій книжці. Про те, як виривалась назовні енергія визвольних змагань українців у середині XVII ст., як народжувалась, розвивалась і занепадала Козацька держава, хто з «ясновельможних гетьманів» своєю доблестю, звитягою й мудрістю прославляв козацьке ім'я, а хто нівелював його до відомої Шевченкової метафори «раби, подножки, грязь Москви, варшавське сміття...» Одним словом, про те, як вершилась велика історія України в її по-справжньому золоту добу. Добу, коли поняття «вільність», «право», «гідність», «незалежність» були не порожніми звуками, а сенсом самого життя.

Віктор Горобець

Козацька революція 1648-1649 рр.

«Збудоване руками можна руками й зруйнувати».

Десятиліття золотого спокою Речі Посполитої

Придушення польним гетьманом Миколаєм Потоцьким наприкінці літа 1638 р. козацької війни, що впродовж кількох років палахкотіла на теренах Подніпров'я, та наступне за цим нав'язування упокореним козакам умов «Ординації Війська Запорозького» врешті-решт таки загатили річище козацьких виступів, на які такими щедрими виявились 20—30-і рр. XVII ст. Отож з осені 1633-го і аж до весни 1648 р. спокій «східних кресів» Речі Посполитої жодного разу не порушився вибухом нового козацького повстання.

Передумови десятиліття золотого спокою крились не лише в рішучості дій коронних гетьманів чи далекоглядності суворих сеймових ухвал. Вельми сприятливою для втримання козацтва в шорах пацифікації була в цей час і зовнішньополітична кон'юнктура. Адже впродовж усього цього десятиліття Річ Посполита не провадила жодних серйозних воєнних кампаній. А відтак і не потребувала військової допомоги козацтва. Відтак не мусила (як це неодноразово траплялося раніше) загравати з козаками.

Остаточне політичне підсумування війни відбулося наприкінці листопада 1638 р. в урочищі Маслів Став над Росавою (поблизу сучасної Миронівки). На ній козацьке товариство на знак своєї покори склало до ніг Потоцького булаву запорозького гетьмана та інші козацькі клейноди. А по тому склало присягу на послушенство своєму старшому — королівському комісару Петру Коморовському, адже відтепер обирати гетьмана козакам було заборонено. Подібним же чином було введено на полкові уряди жовнірів коронних військ — «шляхтичів родовитих, у справах рицарських досвідчених». Заслужені ж реєстрові козаки найбільше, на що могли розраховувати, так це на уряди військових осавулів.

На початку літа наступного року великий коронний гетьман Станіслав Конєцпольський взяв грошову позику на власний кредит і особисто вирушив на Дніпровий Низ, аби якнайшвидше відбудувати зруйновану козаками Івана Сулими ще в середині 1630-х рр. Кодацьку твердиню. Призначаючи коменданта відбудованої фортеці, Конєцпольський наказав йому пильнувати, аби жодна козацька чайка ані виходила з Дніпра в Чорне море, ані не входила на Запорожжя з моря. Вдоволений проробленою роботою, гетьман, якось оглядаючи разом із реєстровою козацькою старшиною відновлені фортечні мури, поцікавився в присутнього при цьому дійстві колишнього військового писаря Війська Запорозького, а по впровадженні «Ординації» — чигиринського сотника Богдана Зиновія Хмельницького його думкою щодо очевидної неприступності Кодацької твердині. На що сотник, згідно з повідомленнями придворного історика Веспасіана Коховського, нібито похмуро, але — як виявилось уже згодом — пророче зауважив:«Збудоване руками можна руками й зруйнувати».

Поверненню козаків у «велику політику» неабияк сприяли плани короля Владислава IV щодо організації масштабного походу проти Оттоманської Порти та васалів Османів — Кримського ханату. Утім, попри рішучість короля й неабиякий ораторський хист великого коронного канцлера Єжи Оссолінського, який закликав підтримати свого монарха, сейм 1645 р. так і не прийняв ухвалу щодо дозволу королю розпочинати війну з Кримом.

Практика, яка існувала в Речі Посполитій, забороняла монарху без відповідної сеймової згоди розпочинати наступальну війну, але надавала йому право провадити оборонну війну у випадку, коли безпека держави перебуває під загрозою ззовні. Тобто для початку реалізації королівського плану потрібно було лише спровокувати на виступ Орду. А для цього польські політики мали у своєму арсеналі безпрограшну карту — запорозьке козацтво, яке й без дозволу короля завжди було готове своїми походами на Чорне море запалити полум'я великої війни з Османами та їхніми кримськими васалами. Що тоді вже говорити, якби такий дозвіл король надав? Отож Владислав IV віддав наказ Конєцпольському негайно зав'язати контакти з козацькою старшиною, аби належним чином підготувати козацтво до участі в майбутній війні, а гетьман своєю чергою відразу ж приступив до реалізації королівського плану. У перших числах квітня 1646 р. до Варшави прибули представники козацької старшини — військові осавули Іван Барабані та Ілляш Караїмович, полкові осавули Максим Несторенко, Роман Пешта й Ясько Клиша і чигиринський сотник Богдан Хмельницький, з котрими король зустрівся таємно вночі у власних упокоях. У нічній аудієнції, крім короля й козацької старшини, брали участь і семеро найбільш близьких до Владислава IV сенаторів. Крім того, у розмовах короля з козаками взяв участь і посол Венеціанської республіки, уряд якої був кревно зацікавлений у вибуху великої війни з Османами.

Агітуючи козаків на королівську службу, монарх обіцяв удвічі збільшити число реєстрових козаків, довівши його до 12 тисяч. За це козаки мали підготуватися до морського походу, збудувавши на отримані від Владислава IV 6 тисяч талерів 60 козацьких чайок. Аби вберегти Військо Запорозьке від переслідувань місцевої адміністрації Речі Посполитої, не втаємниченої в плани короля, Владислав IV видав козацьким старшинам листи з особистою печаткою, якими надав дозвіл на спорудження козацької флотилії. Із пізніших повідомлень стає зрозумілим, що старшина також клопоталась перед королем і щодо розширення привілеїв реєстрового козацтва, зокрема йшлось про те, аби коронні корогви не заходили на Подніпров'я далі Білої Церкви.

Улітку 1647 р. в Україну з утаємниченою місією виїхав і Єжи Оссолінський — головний на той час помічник короля у роздмухуванні війни з Османами. Згідно з пізнішими відомостями, саме Оссолінський відвіз Богданові Хмельницькому королівську корогву, булаву запорозького гетьмана та дозвіл короля на відповідне титулування. Проте якраз під час поїздки коронного канцлера в Україну 9 серпня 1647 р. у Владислава IV помирає малолітній син Зиґмунд Казимир. Смерть єдиного нащадка, із яким Владислав пов'язував усі свої династичні плани й наміри, виявилась для нього непосильно важкою втратою. Після цієї особистої трагедії монарх за інерцією ще буцімто й продовжував працювати над реалізацією своїх амбітних зовнішньополітичних планів, але його діям бракувало попередньої рішучості й послідовності. А саме рішучість найбільше й потрібна була в часи, коли ці плани входили у фазу реалізації. Рух же винятково за силою інерції й став тим сприятливим середовищем, у якому визріло небачене досі за своїми масштабами й радикальністю козацьке повстання. Щоправда, самому Владиславу IV вже не судилося побачити трагічні плоди свого задуму: у ніч з 19 на 20 травня 1648 р. короля не стало.

«Ляхи запхали нас у міх, але не зав'язали».

Суботівська скринька Пандори

Таємне загравання короля Владислава IV з козацької старшиною чи не вперше виводить на арену «високої політики» до цього часу практично невідомого в Речі Посполитій чигиринського сотника Богдана Хмельницького. Хто ж він був — цей козацький старшина, доволі невисокого рангу в ієрархії Війська Запорозького, що удостоївся такої високої честі бути запрошеним до королівського палацу та брати участь в реалізації таємних планів монарха?

В аннали славної козацької історії Хмельницький уперше потрапляє восени 1620 р., коли він — на той час молодий козак, не обтяжений жодними старшинськими повноваженнями, — відправляється в очолюваний великим коронним гетьманом Станіславом Жулкєвським похід у Молдавію. Перший досвід участі у великій війні, який Богдан отримав у поході, був для нього й трагічний, і морально важкий. Адже Молдавська виправа Жулкєвського, покликана стати новою звитяжною сторінкою історії коронного війська Речі Посполитої, насправді обернулась нищівною поразкою й великою ганьбою. Але про все по порядку.

Восени 1620 р. Богдану вже виповнилось 25 років, і в похід він вирушив під командуванням батька — чигиринського підстарости Михайла Хмельницького у складі Чигиринської сотні. На початку вересня коронні війська форсували Дністер. Здійснивши блискавичний маневр, під вечір 12 вересня Станіслав Жулкєвський зайняв під селом Цецорою (розташовано на лівому березі Прута за 18 верств від Ясс) старі окопи, вириті польськими жовнірами ще 1595 р. За деякий час сюди ж прибула супротивна сторона. А з ранку 18 вересня на березі Прута розпочалася запекла битва. Перший день бою переможця не виявив. А вже під час бою, що розгорівся наступного дня, налякані молдавани перейшли на бік Іскандер-паші, унаслідок чого коронні війська зазнали серйозних втрат: лише вбитими Жулкєвський втратив тисячу вояків. Невдача викликала панічні настрої серед жовнірів. А в ніч з 20 на 21 вересня в коронному таборі почали поширюватися чутки, що нібито коронні гетьмани та вищі коронні чини потай утекли з-під Цецори. У сум'ятті, що настало по тому, хтось підпалив намети й вози. А тим часом молдавський господар і дехто з польських аристократів почали терміново лагодити переправу через Прут. Боячись бути кинутими напризволяще, по ній ринулися на протилежний бік річки перелякані жовніри. У паніці, що було вчинено на переправі, чимало з втікачів потонуло, а на тих, кому поталанило благополучно подолати водну перепону, на протилежному березі річки вже чекали зголоднілі до ясиру сини Причорноморських степів.

Великий коронний гетьман у цій тотальній паніці таки спромігся організувати відхід головних сил оборонним табором з-під Цецори у напрямку Могилева-Подільського. Переслідуване турецько-татарською кіннотою, коронне військо за тиждень зуміло подолало понад 160 верств. До Дністра, за яким можна було б відірватися від переслідувачів, залишалося всього лишень близько 10 верств. Аж раптом у таборі коронних військ знову сталася з невідомих причин смута, скориставшись з якої Іскандер-паша зумів розірвати оборону супротивника, проникнути в укріплений табір, а невдовзі по тому й розгромити його вщент. У тому сум'ятті, що трапилося на підходах до Дністра, вирватися з оточення й порятувати своє життя пощастило не більше ніж двом тисячам жовнірів і військових слуг. Решта ж або загинули, або потрапили до полону. Старший з Хмельницьких «голову свою поклав на Цецорі», а ось Богдан потрапив до турецької неволі.

Доля закинула козака до Стамбула. Там він перебував у неволі в одного зі старшин султанського флоту, котрий мешкав у кварталі Касим-паші. Як згадував пізніше сам Богдан, він терпів «два роки суворого ув'язнення». Яким чином невільнику поталанило вирватися на батьківщину, достеменно невідомо. За одними відомостями, на волю його було викуплено матір'ю, за іншими — козаки обміняли молодого побратима, «вдячно згадуючи його батька», на полонених турків.

Тим часом на Подніпров'ї швидкими темпами відбувалося поширення магнатського господарства. Це вкрай негативно позначилося на стані козацького господарювання загалом і спровокувало гострий конфлікт особисто в житті Хмельницького. Конфлікт зачався відтоді, коли Олександр Конєцпольський, здобувши 1633 р. уряд корсунського й чигиринського старости, отримав у своє порядкування Мліївський ключ і почав на свій розсуд визначати його межі, намагаючись загарбати якомога більше суміжних з ним земель. Серед інших до ока магната припав і хутір Суботів, який Богдан отримав у спадок. Батько держав суботівську землю, як зазначалось у тогочасних офіційних документах, «спокійним володінням», не маючи на неї належних документів. Відсутність власних підтверджень на право володіння Суботовом робило позицію сотника вельми вразливою в майновому спорі з місцевим старостою. Власне, це дуже швидко зрозумів і сам Хмельницький, коли на його скаргу щодо утисків з боку магната, подану до сейму, прийшла відповідь, яка вимагала підтвердження його правоти з боку... усе того ж Конєцпольського.

Активність Конєцпольського в намаганнях відібрати в козацького сотника його родинну власність обумовлювалась зацікавленістю в її отриманні з боку вірного клієнта молодого магната — чигиринського підстарости Даніеля Чаплинського, котрий планував осадити на місті козацького хутора власну слободу, пообіцявши при цьому своєму патрону суттєве збільшення прибутків староства. На щастя Хмельницького, в умовах плекання королем і його оточенням планів війни з Османами й активного використання в ній військової потуги Війська Запорозького козацькому реєстровому старшині вдалось знайти собі впливового союзника в особі Владислава IV, котрий привілеєм від 22 липня 1646 р. затвердив за чигиринським сотником хутір Суботів. Проте специфіка Речі Посполитої полягала в тому, що на прикордонні Дикого Поля влада короля була не надто впливовою. Відтак і бажаного спокою королівське пожалування Хмельницькому не принесло.

Щоправда, пізніша оповідь вказувала на те, що від короля козацький старшина отримав не лише майнове пожалування. На аудієнції Владислав IV, вислухавши від Хмельницького жалі на магнатські утиски, зауважив на латині: «Хіба у тебе, дурню, немає шаблі?» Справжню ціну цієї безкоштовної королівської поради козацькому старшині оцінили вже наступники короля, побачивши на власні очі всі ті нещастя королівства, що їх таки спричинила шабля Хмельницького. Наразі ж під час свого одруження з донькою калуського старости Замойського Олександр Конєцпольський поступився домаганням Чаплинського й дозволив своєму слузі зайняти Суботів звичним для тих часів способом — шляхетським наїздом. Ба більше, Чаплинський навіть підготував замах на життя Богдана. 1647 р., коли татари напали на Чигирин, у розпал бою один коронний жовнір нишком ударив Хмельницького шаблею по шиї. За щасливим збігом обставин на голові в козака був шолом із залізною сіткою, яка й затримала удар. А виправдання жовніра звучали доволі цинічно: нібито він сплутав козака з татарином. Хоча насправді Богдан не лише їхав серед реєстрового війська, а й перебував безпосередньо біля чигиринського полковника.

Восени того ж року Конєцпольський не лише відібрав у козака хутір, а й кинув в ув'язнення, нібито за незаконне посідання маєтків, що йому не належали. Запопадливий Чаплинський, скориставшись нагодою, вирішив назавжди замкнути за Хмельницьким двері ув'язнення, висунувши проти опонента звинувачення в зраді — підготовці морського походу козаків. Зважаючи, що провина зради каралась у Речі Посполитій засудженням до ганебної смерті (через четвертування чи саджання на кіл), а король і його варшавське оточення не поспішали оприлюднювати факти своїх таємних зносин з козацької старшиною, для Хмельницького залишався єдиний вихід — «податися на Низ, до інших таких подібних покривджених, котрих немала кількість по тих краях низових і по островах морських була; і вони собі Хмельницького вождем обрали».

Як не рідко бувало в історії, особистий побутовий конфлікт спровокував кардинальні суспільні зрушення. Занадто вже типовим для козацької України виявився вміст брутально розкритої всемогутніми коронними магнатами суботівської скриньки Пандори. Як з'ясувалося, десятиліття золотого спокою виявилось неспроможним заколисати генетично неспокійну козацьку енергію. «Ляхи запхали нас у міх, але не зав'язали» — так метафорично змалювала ситуацію тогочасна козацька приповідка.

«Східні креси» Речі Посполитої у вогні.

Заграва під Жовтими Водами

Вибравшись на Запорожжя, Хмельницький, тим не менш, не зміг проникнути на Січ, оскільки на Микитиному Розі стояла залога реєстрових козаків, а на острові Хортиця перебував загін драгунів зі складу коронного війська. А тому бунтівний старшина зупинився на місці розташування старої, Томаківської, Січі і вже звідти закликав козаків долучатись до виступу. Велике враження на козацтво справляли розповіді про те, що сотник має королівську корогву й листа Владислава IV, де той визнавав козацькі права та привілеї. Очевидці стверджували, що бачили в руках Хмельницького й лист з червоною, королівською печаткою, і власноручний підпис Владислава IV.

Отож, коли 25 січня 1648 р. Хмельницький на чолі свого невеликого війська вирушив на Січ, оголяти шаблю не було потреби — на його бік перейшли не лише запорозькі козаки, а й реєстровці Черкаського полку, що як залоги перебували там. Наприкінці січня на Січі відбулась військова рада, яка й обрала Богдана Хмельницького гетьманом Війська Запорозького.

Тим часом Миколай Потоцький, довідавшись про новий козацький заколот, негайно закликав вищі військові чини на воєнну раду до Бара, що був резиденцією гетьмана в Україні. Учасники ради одностайно підтримали коронного гетьмана в його намірах збройно придушити заколот у самому його зародку. П'ятого лютого Потоцький видав до повсталих універсал із рішучим закликом утриматись від «ребелії». Але жодних наслідків це звернення не мало: з кінця лютого розпочалось активне залучення до повстання козаків, міщан і селян «городової» України. Потоцький з тривогою писав, що в Україні не залишилось «жодного села, жодного міста, де б не лунали заклики до свавілля і де б не замишляли на життя і майно своїх панів й орендарів».

А крім того, запорозький гетьман відправив своїх послів до Бахчисарая, закликаючи Кримську Орду до спільних дій проти Речі Посполитої. Усе вказувало на те, що в Україні розгорталась нова козацька війна. Проте поки що ніхто й не здогадувався, наскільки вона виявиться потужною й руйнівною. Війна, у порівнянні з якою всі попередні козацькі повстання видаватимуться невинними дитячими забавками.

Спираючись на досвід приборкання козацьких виступів у 1630-і рр., Миколай Потоцький вирішив спрямувати на Січ мобільний передовий загін, аби змусити повстанців закритись у таборі — як це неодноразово вже бувало раніше. А вже розгром супротивника мав відбутись, коли прийдуть головні сили. До авангарду, номінально очолювати який було доручено сину Потоцького, Стефану, було спрямовано приблизно три з половиною тисячі крилатих гусар і легкої кінноти коронних військ, а також півтори тисячі реєстрових козаків. Ще чотири полки мали рухатись на Січ по Дніпру човнами. Ще два — просуватись паралельно суходолом.

Однак стратегічно бездоганний план коронного гетьмана був зруйнований нестандартними діями Хмельницького. Адже він не став очікувати на супротивника в укріпленому таборі на Січі, а несподівано для багатьох — не тільки ворогів, а й соратників — вивів у середині квітня своє, поки що невелике, військо назустріч супротивнику та стрімко рушив на перехоплення Стефану. Разом з татарським загоном перекопського мурзи Тугай-бея Богдан мав всього лише близько восьми тисяч вояків. У той час як у Потоцького було майже вдвічі більше сил, враховуючи полки реєстровців. Відтак запорозький гетьман повівся вельми ризиковано. Проте, як показали наступні події, ризик повністю себе виправдав.

У перші дні походу коронні війська рухались швидко й не зустрічали на своєму шляху жодних перепон, і вже 19 квітня на берегах річки Жовті Води авангард молодого Потоцького зіткнувся з передовими загонами повстанців. Наступного дня коронні війська були атаковані повсталими. Щоправда, перші сутички з неприятелем не віщували коронним військам великих неприємностей. Як занотував до свого щоденника один з учасників походу, козацькі союзники — татари — не справили на поляків належного враження: «Орда була лихою і несмілою... в кожухах і свитках, без шабель, без луків, переважно з маслаками, тобто кістками, насадженими на пружне дерево, що є гірше, аніж шабля».

У командування коронних військ, як їм здавалось, було чимало варіантів для успішного завершення бою. Так, значні шанси на перемогу надавало об'єднання з військами, що сплавлялися по Дніпру. Так само кардинально поміняло б співвідношення сил на їхню користь і прибуття підкріплення від великого коронного гетьмана. Аби бути спокійними за свою безпеку, жовніри належним чином зміцнили свій табір, і їхнім супротивникам після кількох невдалих (і, варто зауважити, не надто рішучих) спроб увірватись до нього нічого не залишалось, як зайняти вичікувальну позицію, сподіваючись на своє воєнне щастя. На нього ж покладались і коронні командири та жовніри. Проте двотижнева облога табору повсталими козаками та їхніми союзниками з-під Перекопу виявилася для молодого Потоцького та його підлеглих фатальною за своїми наслідками.

Фатальним було вже те, що Хмельницькому через своїх довірених людей вдалося заагітувати реєстрових козаків, які пливли Дніпром, до переходу на бік повсталого козацтва. Двадцять третього — двадцять четвертого квітня в реєстрових полках, що йшли на човнах вниз по Дніпру, вибухнуло повстання й козаки визнали владу гетьмана Хмельницького. Коли ж за декілька днів вони при наближені до Жовтих Вод оминули табір Потоцького й урочистим маршем попрямували до Хмельницького — це підштовхнуло й решту реєстровців до аналогічних дій. На бік повсталих перейшли козаки Переяславського і Білоцерківського полків, і це вже фактично вирішило результати битви. Адже тепер чисельна перевага повсталих козаків стала очевидною.

Перед загрозою розгрому табору в ніч на 5 травня Стефан Потоцький вчинив відчайдушну спробу вирватись з оточення. За коронними військами, сподіваючись на щедрі трофеї, відразу ж кинулись татари. Проте гетьманичу все ж пощастило дійти до урочища Княжі Байраки. А вже там на допомогу Тугай-бею прийшли й українські козаки. Бій розгорівся з новою силою.

Скориставшись із того, що в розпал бою з неба пішов проливний дощ, а відтак жовнірам стало важко використовувати порох при обороні табору, козаки й татари зламали опір його захисників, і за якусь мить війська Стефана Потоцького не стало. У жорстокій січі смертельне поранення отримав і сам його молодий очільник. Поранений Стефан потрапив у полон до козаків, які передали його татарам в ясир. Проте за чотири дні по цьому на шляху до Криму сина коронного гетьмана не стало.

На Жовтих Водах Річ Посполита отримала чи не найпринизливішу поразку за останні декілька десятиліть. Натомість Хмельницький переконливо продемонстрував, що ворога можна й потрібно перемагати.

«Військо наше розгромлене й розбите вщент».

Корсунська катастрофа коронної армії

Лиха звістка про загибель сина й повний розгром коронного війська під Жовтими Водами застала великого коронного гетьмана Миколая Потоцького під Корсунем, де він очікував на прибуття князя Яреми Вишневецького на чолі свого надвірного війська, аби спільно вирушити проти неприятеля. До того ж коронний гетьман щиро вірив у те, що Станіслав і сам впорається з бунтівниками й тим самим здобуде собі такої необхідної лицарю в його віці слави. Тепер же, оцінивши загрози, Потоцький віддав наказ про відхід до Білої Церкви, де була потужна фортеця.

Але заховатись за потужні фортечні мури Білої Церкви Миколаїв Потоцькому не поталанило. Уже 14 травня неподалік Корсуня, на березі річки Рось, його наздогнав передовий козацький загін на чолі з черкаським полковником Максимом Кривоносом. Коронний гетьман віддав місто на пограбування солдатам, після чого здійснив переправу на правий берег Росі й оголосив наказ про спорудження тут укріпленого табору.

На світанку наступного дня під Корсунь прийшли основні сили повсталих, а також Перекопська Орда на чолі з Тугай-беєм. Аби не допустити значних людських втрат під час штурму укріпленого табору, Хмельницький вдався до хитрого маневру — виманив супротивника з-за шанців й атакував його вже на марші. Із цією метою впродовж дня козацькі й татарські підрозділи вправно маневрували на підступах до табору коронних військ, демонструючи тим самим, ніби готуються до вирішального штурму.

Вдало підсилив добре продуману гру Хмельницького по дезінформації ворога й полон українця-перекладача, котрий засвідчив присутність у таборі повстанців татар Тугай-бея, причому в кількості майже 50 тисяч ординців, а також близький прихід на допомогу Богдану самого кримського хана Іслама Ґерая III на чолі решти орд. Важко сказати, наскільки добре обізнане з реаліями кримського життя коронне командування повірило в таку відверто завищену кількість татарського війська, приведеного перекопським мурзою (адже таку велику Орду мав би очолювати якщо не особисто хан, то принаймні його перший заступник — калга). Але, як відомо, у страху очі великі. А ситуація, що склалась на той момент для коронного війська, відверто не сприяла ухваленню продуманих й адекватних реаліям рішень.

Зважаючи на поширення загрозливих чуток, Потоцький скликав воєнну раду, на якій думки присутніх щодо планів проведення кампанії кардинально розійшлись. Зокрема, войовничо налаштований польний гетьман Мартин Калиновський переконував присутніх у доцільності укріплення табору й організації в ньому ефективної оборони. Натомість великий коронний гетьман вважав, що «боронитись на місці — це певна загибель для всіх; якщо ж відходити табором, є хоч якась надія». Більшість учасників ради підтримали позицію Потоцького.

На світанку наступного дня «тихо відсурмили через мундштук, щоб покинути всі тяжкі вози, а для табору взяти лише легкі», і коронні війська та магнатські надвірні корогви рушили укріпленим табором по Корсунському тракту, у бік Богуслава. Козаки Хмельницького й татари Тугай-бея неквапом рушили слідом. І лише тоді, коли супротивник увійшов у порослу лісом і чагарником Горохову Діброву, розпочався навальний штурм табору. Зі слів очевидця подій, котрому серед інших жовнірів також не поталанило брати участь у тому нещасливому бої, постає наступна картина однієї з найтрагічніших поразок Речі Посполитої: «Табір увійшов у ту діброву, наче в якусь матню: не міг просуватись далі, бо дороги були розкопані й завалені. На тил табору потужно наступали татари, козаки завдавали великих втрат з переду і з боків із заздалегідь приготовлених шанців. Наші мужньо боронились у кожному закутку табору, але, потрапивши в таку пастку, не могли витримати такої потуги неприятелів».

Кульмінація бою розтяглася більш ніж на чотири години, протягом яких табір коронних військ було розірвано козаками й татарами в декількох місцях. Жовніри на чолі зі своїми гетьманами й командирами вчинили відчайдушний спротив. Сам великий коронний гетьман рубався як простий вояк, отримав три шабельних удари в голову й лише завдяки міцному шолому залишився живим. Не менш гідно поводився й польний гетьман Калиновський, котрому вдалось згуртувати навколо себе 600 драгунів і 200 угорських піхотинців, які майже всі загинули, але не відступили. Калиновський отримав поранення козацькою кулею в лікоть та татарською шаблею — у голову.

Утім така гідна поваги відчайдушність полководців не порятувала армію. Близько третьої години дня 16 травня 1648 р. коронна армія Речі Посполитої припинила своє існування. У полон потрапили відразу два коронних гетьмани — великий коронний Миколай Потоцький та польний Мартин Калиновський.

Відразу після трагічної для Речі Посполитої корсунської розв'язки, згідно з повідомленням сучасника, відбулася зустріч Богдана Хмельницького з полоненим Миколаєм Потоцьким. На ній коронний гетьман, нібито киваючи в бік татарських союзників козацтва, саркастично запитав свого переможця: «Хлопе, чим же заплатиш такому зацному рицерству орд татарських?» Відповідь Хмельницького була лаконічною і мало втішною для співрозмовника: «Тобою... й іншими з тобою».

«Рідко хто в тій крові у той час рук своїх не умочил».

Криваві жнива літа 1648-го

Блискучі перемоги, здобуті повсталими під Жовтими Водами та Корсунем, гучним відлунням прокотилися по всій Україні. Найперше бажання, яке виникло в Хмельницького після них, було продовжити переможний похід. Тим паче що в другій половині травня до козацького зверхника примчав гонець з Криму з повідомленням про виступ у похід хана Іслама Ґерая III на чолі Орди. Та й сама повстанська армія зростала буквально щодень, і до Білої Церкви в 20-х числах травня Хмельницький прибув уже на чолі тридцятитисячного війська.

Утім гучні перемоги мали й свій зворотний бік. Вони не лише відкривали нові горизонти, але й породжували нові проблеми. Передусім значної уваги потребували взаємини з Кримським Юртом. Великий коронний канцлер Єжи Оссолінський оперативно відреагував на появу в обозі повсталих козаків союзників з Криму та почав ще з березня 1648 р. вживати заходів, аби розірвати козацько-татарську воєнну співпрацю. Польська дипломатія тиснула на Порту через двір французького короля та впливового кардинала Джуліо Мазаріні, по тому залучила до справи васала турецького султана молдавського господаря Василя Лупу. І врешті-решт це принесло позитивний результат: великий візир Ахмед-паша викликав до двору ханського капі кагіасі (постійного представника васально залежного правителя при султанському уряді) й доручив негайно вирушати до Іслама Ґерая III з наказом припинити надавати допомогу козакам. Аби остаточно знеохотити кримську старшину до продовження воєнної співпраці з козаками, Порта заборонила купувати в кримців живий товар, а саме продаж ясиру головним чином і формував матеріальне зацікавлення татар у поході.

Отож, коли 23 травня під Білою Церквою врешті відбулась зустріч Богдана Хмельницького з Ісламом Ґераєм III, козацькому гетьманові хоч і виявили всі характерні ознаки «монарших почестей», проте його ентузіазм щодо продовження походу адекватної реакції не отримав.

Тим часом в Україні з весни 1648 р. спостерігається масове покозачення простолюду, а за цим козаки-неофіти беруть активну участь в погромах шляхетських маєтностей. Під впливом тривожних повідомлень шляхта почала масово покидати навіть міста південно-східної Волині, а звідти паніка перекинулась на обивателів Подільського й Руського воєводств. У Львові, наприклад, населення перебувало «у страху і трепеті вдень і вночі», а в'їзд до міста задля безпеки містян здійснювався лише через одну в'їзну браму. Улітку винищення панів, урядників, орендарів, погроми панських садиб і замків, привласнення майна тощо набуває масового характеру і, за спостереженням Адама Киселя, перетворюється на «жахливу селянську війну». Козацький літописець Самовидець, оповідаючи про літо 1648-го, з жалем констатував: «Рідко хто в тій крові у той час рук своїх не умочил і того грабленія тих добр не чинил. І на тот час туга велика людем всякого стану значним була і наругання от посполитих людей».

Передусім жертвами цієї війни стають римо-католицькі ченці і священики. Згідно зі свідченнями тогочасних джерел, траплялись випадки, коли повсталі селяни й міщани відпускали живими шляхтичів, але вбивали представників римо-католицького духівництва. Великого розголосу на коронних землях Речі Посполитої набули звістки про напади повстанців на єзуїтську колегію в Переяславі наприкінці весни — початку літа 1648 р., вбивство членів католицького ордену домініканців у Чорнобилі восени того ж року. Налякані репресіями з боку повсталих, члени католицьких орденів масово покидали терени Подніпров'я, Волині й навіть Поділля, шукаючи захисту за мурами Львова й Замостя.

Не менше ненависті вилилось і на голови членів єврейських громад, яких було чимало в українських містах і в шляхетських маєтностях. Звичайно, найбільше єврейського населення в Україні проживало в щільно заселених західних і центральних регіонах, і саме там найгострішим було напруження поміж ними та місцевим українським населенням. Адже в містах євреї були прямими конкурентами українських міщан, котрі займалися ремеслами й торгівлею, а в шляхетських маєтностях саме вони переважно представляли інтереси шляхтичів, виконуючи функції управителів маєтностей чи орендарів. Тобто уособлювали собою той нестерпний соціальний гніт, що в місцевого православного населення набував антагоністичного релігійного й національного присмаку.

У козацьких степах ще на зламі XVII ст. єврейського населення було не так багато, як у більш освоєних західних регіонах. Але вже по мірі просування шляхетського фільваркового господарства на Подніпров'я чисельність євреїв тут суттєво збільшується, і саме на свої плечі вони покладають ношу утвердження шляхетського господарювання ціною витіснення звідси козацького способу життя. Хоча, звичайно, найбільш тісними й переважно конфліктними все ж були стосунки євреїв із селянами, а особливо тими, що були задіяними в шляхетському фільварковому господарстві.

Самі євреї усвідомлювали ненормальність ситуації, що склалась на той час в Україні, і співчували тяжкому становищу безправного українського селянства. Зокрема, відомий єврейський хроніст Натан Гановер, оцінюючи становище селян-християн в Україні, відзначав, що в державі християнського володаря, замість того аби бути їхніми служниками, євреї панували над ними: місцеві селяни стали «такі нещасні та мізерні, що всі верстви людей, навіть наймізерніші серед них [євреї], стали їхніми панами».

Доволі цікавим у цьому контексті є й нотатки, що їх зробив прибулий з Апеннінського півострова Ієронім Піноцці, котрий у Польщі служив особистим секретарем короля, отож був добре обізнаний із устроєм держави, що стала в такий спосіб для нього рідною. «Жиди в Україні, — писав Піноцці, — є з давніх часів таким чином і таким правом, як по інших містах коронних, але вони великодушні й дуже ділові. Поводилися перед тим скромно, доки самі пани були старостами, в Україні перебували. Дозволили їм поширитися 30 років тому, коли староства почала давати дітям у пелюшках, коли управління ними потрапило до рук панських слуг, які почали прислуховуватися до жидів, а ті запропонували збирати великі прибутки з місць, де не було ніяких, офіруючи оренди по 20 тисяч золотих, аби тільки пан видав заборону, щоб ніхто горілки не варив і не шинкував, а лиш вони самі. Що з великим гнітом для козаків діялося, особливо коли на жидівську вимогу підстарости посилали рубати котли й горілчані кварти, де такі знаходили».

Ось таким чином євреї потрапляють у самий епіцентр козацького конфлікту з владою Речі Посполитої й стають для найбільш пригнобленої селянської частини населення таким собі наочним уособленням соціального гноблення. Отож і немає нічого дивного в тому, що, коли конфлікт визрів і вибухнув небаченою раніше соціальною деструкцією, саме на голови єврейської громади він впав із найбільш руйнівною силою.

Дослідники звернули увагу й на той факт, що нерідко шляхта й коронне командування намагалось відкупитися від повстанців коштом євреїв, видаючи їх в руки повстанців, які, бажаючи соціального реваншу, або знищували їх, або перехрещували, або розплачувалися ними з союзним татарським військом. Мотиви такої поведінки шляхти чи коронного командування крилися в тому, що серед польської еліти було чимало таких, котрі покладали вину за вибух козацького повстання саме на євреїв, які у своїй гонитві за швидким збагаченням накладали невиправдано тяжкі побори й податки на місцевий люд.

Чи не єдино можливим способом порятунку для євреїв був перехід з іудаїзму на християнство. Про масове хрещення євреїв оповідав у червні 1648 р. московський посланець, котрий, мандруючи повсталою Україною, був свідком того, як «жиди де многие крестятца и пристают к их же воску. А лях де хотя и похочет креститца, и их не принимают, а всех побивают». Козацький літописець також зазначав, що «многіє на тот час з жидов, боячися смерти, християнскую віру приняли». Щоправда, він же додавав: «...але зась знову; час угледівши, до Полщи поутікавши, жидами позоставали, аж рідко которій додержал віри християнской». Утім, як спостерегли дослідники козацького реєстру 1649 р., у ньому міститься більше двадцяти прізвищ, які походили від терміну «перехрист» і відповідно позначали людину, що перейшла на православ'я з ісламу чи іудаїзму. Отож, повторна зміна віросповідання чекала не на всіх «перехристів».

В особливому становищі перебували й вірні тієї частини православної церкви, які з часів Берестейської унії 1596 р. перебували у з'єднанні з Ватиканом. З одного боку, вимога Війська Запорозького про знесення церковної унії вже 1649 р. стане на переговорах з представниками Речі Посполитої однією з головних передумов замирення сторін. З іншого — тогочасні документи не фіксують проявів особливої люті повстанців по відношенню до своїх братів, які поєднались з римо-католиками. Вочевидь, в уявній ієрархії тогочасних ворогів повсталого люду уніати займали далеко не пріоритетне місце, і коли й згадували про них, так це в контексті повернення православним відібраних раніше на користь уніатів культових споруд.

Яким же було ставлення самого Богдана Хмельницького та козацької старшини до таких проявів свавілля й насильства з боку повсталого люду? Даючи відповідь на це запитання, насамперед варто зауважити, що повсталі селяни й міська голота своєю активністю об'єктивно допомагали козацтву в його боротьбі зі шляхтою, виступали, поруч з татарами, дієвими союзниками в цій війні. З іншого ж боку, слід пам'ятати, що мова йде про середину XVII ст., тобто часи, коли визначальними для ідентифікації індивіда були його соціальні характеристики. Старовинне козацтво наполегливо боролося за те, аби влада визнала його станом лицарським, військовим, а отже й привілейованим. І зрозуміло, поведінка простолюду, що не вписувалась у модель лицарської поведінки, викликала в козацької старшини неприйняття та відразу. Не кажучи вже про те, що жертвами погромів інколи ставали й православні монастирі, і старшинські маєтності.

Далеко неоднозначною в цих подіях була й роль православної церкви. З одного боку, звичайно ж, люди церковного кола не могли не вітати зусилля козаків щодо захисту православної церкви, «очищення землі» від римо-католицької присутності, чи, скажімо, щодо навернення (навіть у таких жорстких формах) іудеїв до християнської віри. Проте надмірний радикалізм зусиль повсталих лякав церковних ієрархів. Зокрема, Павло Алепський, котрий супроводжував патріарха Антіохійського Макарія в його подорожі українськими землями, зафіксував у своєму щоденнику, що серце східного владики «було обтяжене смутком» через плач єврейських дітей, батьків котрих закатували повсталі. Так само глава Київської митрополії владика Косов навесні 1649 р. домігся від козаків визволення єврейських бранців.

З іншого — важливо пам'ятати, що жахливі насильства в ту пору були явищем не лише звичним, а й таким, що практикувалось в обох протидіючих таборах. Яскравим свідченням перебільшення застосування сили та надмірної жорстокості є хоч би опис справи про захоплення роз'їздами коронних військ під Мозирем козаків у полон. Конфесата допитів фіксує, що один з полонених, Ярема Цецерка, «був таким твердим, що чим більше його мучили, тим менше він відповідав і, лише стиснувши зуби, мовчав. За те й був посаджений на палю». Іван Леонович виявився менш стійким і давав покази про кількість повсталих, їхнє озброєння. Власну участь у насильствах по відношенню до місцевої шляхти заперечував і — «цей також на палю вбитий». Іван Кривошевич сказав, що на козацьку службу був завербований лише в суботу, а в понеділок уже потрапив у полон. Відтак ані про озброєння, ані про кількість повсталих, ані про їхні дії та їхні плани сказати нічого не може. Слідчі повірили показам Кривошевича, і він — «так як є новий» — був «лише» обезглавлений.

Окрему, доволі похмуру сторінку в літопис обопільної ненависті й виливу нелюдської люті вписав і шляхетський улюбленець магнат з України князь Ярема Вишневецький. Козацьке повстання застало князя в резиденції його неозорих володінь на Задніпров'ї, містечку Лубни. У його розпорядженні була вельми потужна 6-тисячна армія, яка могла конкурувати не з однією монаршою армією в Європі. Але звістка про розгром коронних гетьманів під Корсунем мала такий потужний резонанс серед підданих князя, що він — людина загалом хоробра, щоб не сказати відчайдушна, — вирішив за краще негайно відступати на Правобережжя. На чолі військ князь Ярема рушив на Переяслав і Чернігів і під Любечем переправився на правий берег Дніпра. Далі його марш, позначений густим кривавим слідом, проліг через Овруч і Житомир на Брацлавщину, де була решта його маєтків.

Невдячна роль першого місця, де український князь, нащадок славного православного роду, вчинив показове жертвоприношення одновірного православного люду, випала містечку Погребище. Саме тут 18 червня за наказом Вишневецького було жорстоко покарано всіх, у кому запідозрили учасника селянських бунтів. Війта й священиків містечка посадовили на палі. Міщанам «руки рубали, на палю саджали, шиї рубали — і що там виробляли, страшна річ оповідати і писати», — переповідав сучасник тих трагічних подій, до речі загартований у сприйнятті сцен насильств коронний жовнір.

Розправившись із бунтівниками у Погребищах, князь пішов на Прилуки, а окремий загін скерував на Немирів. Здобувши останній, надвірні жовніри Вишневецького знищили кілька сотень повстанців; решті вдалось відійти до Вінниці та Брацлава. Невдовзі в тому ж таки Немирові козаки полковника Кривоноса перебили відправлених за продовольством драгунів Вишневецького. А князь Ярема, довідавшись про це, настільки розлютився, що відправив під стіни непокірного міста півторатисячний загін із наказом «витяти винуватого й невинного, а місто спалити».

«Перина», «Латина» і «Дитина» й інші невдачливі «пани-пилявчики».

Пилявецька ганьба Речі Посполитої

Після смерті Владислава IV у травні 1648 р. в Речі Посполитій запанував стан безкоролів'я, або міжкоролів'я (interregnum), який уже апріорі не сприяв консолідації зусиль шляхти на загальне благо. Крім того, за часів міжкоролів'я вступали в дію принципово нові форми організації державної влади, а шляхта дробилася на фракції, намагаючись посадити на королівський трон свого кандидата. Нові форми організації владних відносин передбачали відхід від державного керма попереднього уряду на чолі з великим коронним канцлером та зосередження влади в руках найвищого в Речі Посполитій достойника римо-католицької церкви — примаса Польщі та Литви, почесний титул якого з 1417 р. належав духовній особі, котра очолювала Гнезненське арцибіскупство. Але на той час, як на біду, примасом був 76-літній владика Мацей Лубенський, котрий за станом здоров'я не міг повноцінно виконувати обов'язки щодо керування державою, тим паче у такий складний час.

За таких обставин важелі влади перебрав на себе великий коронний канцлер у роки королювання Владислава IV Єжи Оссолінський. Звичайно ж, Оссолінському не бракувало ані енергії, ані креативу, ані досвіду в керуванні державним кораблем Речі Посполитої. Утім, як на ті складні умови, бракувало прерогатив і, як це не прикро було канцлеру усвідомлювати, авторитету й поваги шляхетського загалу. А коли наприкінці травня до Варшави докотилася трагічна звістка про погром гетьмана Потоцького під Корсунем, Оссолінському забракло також витримки й державної мудрості.

Власне, цього разу він вчинив так, як того вимагав політичний момент: скликав до столиці сенаторів і шляхту, аби якнайшвидше ухвалити рішення про збір нових екстраординарних податків, а крім того, про вербування нового війська та мобілізацію посполитого рушення (загального шляхетського ополчення). Але, зважаючи на ту обставину, що подібні рішення міг ухвалювати лише сейм Речі Посполитої (а в період міжкоролів'я — генеральна конвокація), усе скидалося на те, що Єжи Оссолінський, грубо порушивши норми шляхетської демократії, самочинно зібрав і провів сейм! Такої наруги над законом, навіть незважаючи на екстраординарність ситуації, жоден шляхтич Речі Посполитої стерпіти не міг. Отож і всі земські сеймики, що відбулися на початку літа 1648 р., цілком прогнозовано вибухнули з цього приводу праведним гнівом.

Допустився Оссолінський в цей час ще однієї, зауважимо, вимушеної, але доволі серйозної помилки. Ураховуючи полонення обох коронних гетьманів, перед Річчю Посполитою постало питання щодо їхнього тимчасового заміщення. Зазвичай влада над військом у таких ситуаціях переходила до литовських гетьманів. Проте Оссолінського такий варіант не влаштував. Адже на той час великим литовським гетьманом був Януш Кішка, похилий вік і слабке здоров'я котрого заважали йому особисто керувати військами у поході, і він зазвичай доручав робити це польному гетьману литовському Янушеві Радзивіллу. Останній же був лідером литовських протестантів (дисидентів, як їх тоді називали) і мав власний інтерес на майбутніх королівських виборах. Чи міг Оссолінський власними руками посприяти посиленню позицій свого чи не головного політичного опонента в такий доленосний для держави час? Запитання видається риторичним. Так само не в інтересах великого коронного канцлера було посилювати позиції й іншого свого політичного супротивника — «яструба» князя Яреми Вишневецького, котрого більшість шляхти воліла бачити на чолі війська.

Отож вибір Оссолінського впав на кандидатів, хоч і слабко підготовлених до виконання важливої воєнної місії, проте політично безпечних, — сандомирського воєводу князя Владислава Домініка Заславського, коронного підчашія Миколая Остророга й коронного хорунжого Олександра Конєцпольського, котрих Богдан Хмельницький напередодні Пилявецької битви 1648 р. надзвичайно влучно назве «Периною», «Латиною» і «Дитиною», через відповідно пухку статуру, пристрасть до розкоші й розпещеність першого, високу кабінетну освіченість, але відірваність від реалій життя другого та молодість й недосвідченість третього. Навіщо Оссолінському було так ризикувати, ставлячи на чолі армії слабких вождів? Відповідь на це запитання насамперед варто шукати в іншому запитанні — а чи сподівався канцлер на велику війну? Вочевидь — ні, не сподівався. Він на той час свято вірив у можливість політичного розв'язання конфлікту з козаками, у крайньому випадку — за допомогою «легенького» збройного підштовхування заколотників до миру. Отож Оссолінський як головну баталію визначив для себе боротьбу за королівський престол для свого кандидата. Приведення ж козаків до покори Речі Посполитій мало послужити лише знаряддям здобуття корони.

Коронні війська та шляхетське ополчення до походу проти повсталих козаків гуртувались у звичному для мобілізації армії місці — у таборі під Глинянами, що поблизу Львова. Практично всі дослідники відзначають той факт, що у війську панувало відчуття безпечності та зверхності по відношенню до свого супротивника. Шляхтичі сіяли розкішшю своїх захисних обладунків, магнати хвалились один перед одним хвацьким виглядом власних почтів, а загалом серед вояків запанувала думка щодо можливості змусити «хлопів» до покори одним лише виглядом такого доблесного війська. Загалом у розпорядженні регіментарів було за різними підрахунками від 35 до 40 тисяч вояків і приблизно стільки ж озброєних і навчених для війни військових слуг магнатів і шляхти. Крім того, на озброєнні цієї армії було близько 100 гармат.

Хмельницькому вдалося зібрати під свої знамена понад 100 тисяч чоловік. Щоправда, лише половина з них мала належне озброєння та хоч деякий досвід ведення війни. А тому гетьман пильну увагу приділив вибору місця майбутньої битви, з тим аби воно нівелювало переваги армії супротивника (насамперед скувало маневреність відмінно навченої польської кавалерії), натомість дозволяло повною мірою використати сильні сторони свого війська. Таку місцевість було знайдено на правому березі Ікви неподалік містечка Пилява.

Напередодні битви її було відповідним чином і підготовлено: за наказом українського гетьмана козаки перекопали русло річки, аби спрямувати її води на частину сіножатей. За собою козаки закріпили вигідніші позиції, а полякам залишили простір, вкритий чагарниками, чисельними рівчаками з водою та ставками й заболоченими низинами. Для того аби змусити неприятеля вступити в бій на вигідній козакам місцевості, Богдан вдався до цілого ряду тактичних хитрощів та імітацій в районі Старокостянтинова, вдаючи, що саме там він хоче прийняти бій.

Коронні війська, прибувши на лівий берег Ікви, продовжили множити помилки. Регіментарі заклали невиправдано великий, некомпактний табір, що розкинувся на шести пагорбах «на добру милю». Кожен полковник зупиняв своє вояцтво там, де йому видавалось за гоноровіше. А від цього, зрозуміло, страждала загальна обороноздатність. За словами очевидця, у війську панували «розкіш, амбіції, чвари і заздрість». Поняття військової дисципліни було не в моді, а зневажання авторитету вождів виглядало мало не свідченням доброго смаку шляхтича. «Кожен жовнір, — як зауважив по тому князь Заславський, — хотів бути ротмістром, ротмістр — полковником, а полковник — гетьманом».

Необхідні роботи з укріплення табору так і не були доведені до кінця, оскільки всі сподівались на швидку й легку перемогу. Частина комісарів-радників, «зігрівши рот вином, заприсяглися за 24 години взяти козацький табір». Усвідомлення ж трагічності такого легковаження супротивника прийшло занадто пізно.

Бої, що розпочалися 21 вересня, відзначалися неймовірною запеклістю. Упродовж дня ініціатива декілька разів переходила з рук в руки, після кожної атаки на полі залишались гори трупів. Надвечір 22 вересня до українського табору прибуло всього лише близько 5—6 тисяч буджацьких татар — абсолютно мізерне зі стратегічної точки зору військо. Проте козацький гетьман доклав усіх можливих зусиль для того, аби переконати і своїх, і, що головніше, чужих у тому, що на допомогу прийшло кілька десятків тисяч Орди. Вступ союзників у табір був ознаменований залпами гармат, мушкетів і потужними вигуками. Досягти бажаного ефекту Хмельницькому вдалось вповні: «...козацтво загордилось, запишалось... чернь піднеслась духом», натомість жовніри «жахливо перелякались». Розпущені за наказом козацького зверхника чутки переконали супротивну сторону, що військо Хмельницького поповнилось 30-тисячною Ордою.

У ході боїв, що спалахнули вже спозарання 23 вересня, перевага української армії ставала дедалі помітнішою. На скликаній увечері воєнній раді польське командування ухвалює рішення з настанням ночі разом з обозом і гарматами відступати до Старокостянтинова. Уся наявна кіннота передавалась під команду князя Вишневецького, аби з неї було сформовано ар'єргард, покликаний захищати відступ. Утім, коли незабаром донеслась звістка про появу в тилу коронних військ козацьких і татарських загонів, план було істотно скориговано: кіннота не повинна була залишатись на берегах Ікви, а відходити разом з обозом, бо, як переконували комісари, «краще втратити вози й майно, ніж загинути всій республіці й цвітові вітчизни нашої». На практиці ж це вилилось у ганебну втечу регіментарів на чолі — тепер уже кінного — авангарду. Коли ж жовніри та шляхта довідалися про вчинок своїх командирів, у таборі вчинився переполох, що спровокував ганебну втечу й решти війська.

Пилявецька поразка стала найбільшою ганьбою Речі Посполитої за всю її військову історію. За її результатами до рук повсталих перейшло близько 100 гармат, великі припаси пороху та зброї, багаті трофеї (їхня загальна вартість оцінювалася на суму близько 10 млн золотих). На деякий час перестала існувати колись така потужна королівська армія. Альбрихт Радзивілл із жалем констатував, що після Пилявецької битви армія Корони Посольської просто зникла: «...розсіялися так, що в жоден спосіб: ні страх, ні любов до вітчизни, ні гонору ні прохання, ні кара інфамією не могли їх зібрати. Одне слово, просто пропало таке велике військо».

«Все, що живе, вирушило в путь».

Західний похід Війська Запорозького

Після блискучої перемоги під Пилявцями Військо Запорозьке вирушило в похід на західноукраїнські землі. У листі до свого брата й Сосницю Хмельницький повідомляв, що веде полки не куди інде, а на Варшаву. Утім, дослідники більш обережні у визначенні кінцевої мети осінньої кампанії Війська Запорозького 1648 р. Скоріш за все, гетьман не ставив перед собою завдання досягти державної самостійності України, а поки що мріяв про те, аби, уже стоячи на східних кордонах власне коронних земель Речі Посполитої, диктувати свою волю при обранні нового короля, добиватися того, щоб майбутній правитель став також і «королем руським», тобто відстоював інтереси не лише Польщі та Литви, а й інтереси України-Русі.

Вирушивши близько 28 вересня з-під Старокостянтинова в напрямку Ямполя, за декілька днів козацька армія об'єдналась із Кримською Ордою, що цього разу виступила в похід на чолі з першим спадкоємцем ханського престолу — калгою Криму Ґераєм, і двома крилами — через Броди й Бузьк та через Золочів і Глиняни — рушила дорогою на Львів. А вже вранці 6 жовтня передові українські й татарські загони вступають у львівські передмістя. Ще через день під місто прибули основні сили на чолі з українським гетьманом і калгою. Наступного дня розпочалися бої за Львів.

Напередодні козацько-татарського наступу на місто Лева в ньому сталися доволі знакові події, що об'єктивно не могли не вплинути на його обороноздатність. Річ у тім, що після пилявецької ганьби Речі Посполитої саме Львів став місцем скупчення пилявецьких втікачів. Двадцять шостого вересня один з регіментарів коронного війська Миколай Остророг скликав воєнну раду, на якій закликав коронних жовнірів і шляхту не втікати далі на захід, а залишитись у місті й організувати його надійну оборону. За кілька днів до Львова прибули також інший регіментар князь Владислав Домінік Заславський, руський воєвода князь Ярема Вишневецький, київський воєвода Януш Тишкевич, інші воєначальники й комісари. Під тиском тих настроїв, що панували в жовнірському середовищі, зганьбленим регіментарям довелось скласти з себе повноваження командувачів коронним військом. Для шляхти й жовнірів найбажанішим кандидатом на командування в такий скрутний час видавався Ярема Вишневецький, що зарекомендував себе безкомпромісною боротьбою з повсталими, і саме до його рук перейшла булава тимчасового командувача армією.

Загалом наприкінці вересня у Львові зібралося близько 18 тисяч збройного люду. Утім невдовзі 13,5 тисяч жовнірів покинули межі міста й в розпорядженні Вишневецького залишилось приблизно 4,5 тисяч вояків. Аби ліпше підготуватися до відбиття наступу неприятеля, коронне командування вирішило розпочати в місті збір пожертв, і за короткий час вдалось зібрати понад 900 тисяч золотих. Проте це аж ніяк не поліпшило обороноздатність Львова, оскільки князь Вишневецький і його штаб, довідавшись про наближення українських козаків і татар до міста, 5 жовтня таємно залишили Львів, вивівши з собою й наявних у їхньому розпорядженні жовнірів. А заодно і... прихопивши зібрані пожертви.

У ніч на 9 жовтня повсталі козаки разом зі своїми союзниками здобули передмістя Львова, удень розпочали обстріл міських укріплень. Тим часом обложені, голосами членів міського уряду (райців), ухвалили героїчне рішення підпалити підступи до міста. За короткий час пожежа знищила майже всі будинки, що були поблизу міських укріплень. Тим часом козацький полковник Петро Головацький зайняв церкву Святого Юра, а полковник Максим Кривоніс штурмував Високий замок. Мешканці міста з острахом чекали на те, що будь-який новий приступ нападників обернеться їхнім вторгненням до Львова.

Проте, аналізуючи поведінку Богдана Хмельницького восени 1648 р., дослідники сходяться на думці, що козацький гетьман не ставив перед військом завдання будь-що оволодіти містом чи дощенту зруйнувати його. А тому й при першій-ліпшій нагоді козацький зверхник з готовністю пішов на мирні перемовини з обложеними міщанами Львова. Тим паче що львівський магістрат на перемовинах представляв давній знайомий Хмельницького, його вчитель з єзуїтської колегії Анджей Гумель-Мокрський. Під час зустрічі з Хмельницьким, яка відбулася в будинку неподалік костьолу Святого Петра, Мокрський запевнив свого колишнього учня в тому, що у місті немає «панів-пилявчиків», а міська громада просить помилувати місто й не піддавати його знищенню. Гетьман загалом був налаштований доволі миролюбно, проте в обмін на зняття облоги міста вимагав від львівської громади контрибуції в розмірі 200 тисяч червоних золотих, а також видачі на козацький суд євреїв, які, як стверджував Хмельницький, були «причиною війни». Але, до честі львівського магістрату, його представники відмовилися навіть обговорювати питання гарантування безпеки міста коштом життя частини городян, заявивши, що євреї є такими ж підданими короля й Речі Посполитої, як і решта станів, і не може бути й мови про їхню видачу. Хмельницький й особливо не наполягав на цьому. Єдине, що радив з цього приводу, так це перекласти саме на плечі єврейської громади фінансовий тягар викупу, оскільки був переконаний, що вони за останні роки розбагатіли в Україні на козацькій кривді неймовірно.

Допоки тривали перемовини 15 жовтня козаки полковника Кривоноса оволоділи Високим замком, після чого у членів львівського магістрату не залишилось ілюзій щодо можливості втримати місто в недоторканості. Двадцять першого жовтня до табору Війська Запорозького та Кримської Орди зі Львова на 80 возах привезли домовлений викуп. Упродовж трьох наступних днів його розподіляли поміж козацькою старшиною, козаками та їхніми союзниками-татарами, а вже по тому розпочалося розблокування Львова. Більша частина Орди, забравши свою частку воєнних трофеїв, повернулася до Криму. А Хмельницький разом з татарами перекопського мурзи Тугай-бея вирушив далі на захід, у похід в напрямку коронного міста Замостя. Саме звідси козацький зверхник і мав продиктувати шляхетському загалу Речі Посполитої політичну волю Війська Запорозького — звести на королівський трон кандидата, котрий би шанував козацькі права й вольності, котрий був би спроможний стати «королем руським».

Щоправда, перед тим, як козацько-татарські війська зняли облогу Львова, з його мешканцями трапився ряд неприємних інцидентів. Усупереч наказам гетьмана й козацької старшини окремі козацькі ватаги почали грабувати й палити будинки, розташовані у львівських передмістях. Аби не допустити спалаху потужнішого насильства, Хмельницький був змушений посилати своїх «отаманів й осавулів на погамування того свавілля», а по тому залишити в місті «для нагляду» свого двоюрідного брата Захарія Хмельницького й ще декількох інших козацьких старшин. Крім того, козацький зверхник видав охоронний універсал Львову, оголосивши заборону на будь-які утиски його мешканців.

Зважаючи на загальне опанування настроями людей почуттів соціального реваншу, домінування права шаблі й права сили, видання гетьманських універсалів не було вже таким й ефективним засобом заспокоєння ситуації. Дослідники (як польські, так і українські) відзначають, що осіння кампанія Війська Запорозького на Західній Україні обернулася великою руїною цього регіону. Величезних збитків місцевому населенню завдавали як дії загонів повстанців, так і грабежі й брання ясиру татарами. Крім того, до всіх цих нещасть додалися епідемії важких хвороб, у тому числі й чуми. Прибуття в регіон козацького війська та занепад влади Речі Посполитої дало поштовх до масового розгортання антисоціального селянського й міщансько-плебейського руху. За підрахунками дослідників, загалом в західноукраїнському регіоні в цей час участь у повстаннях взяло близько 50 тисяч чоловік, а їхніми спільними «зусиллями» було зруйновано 400 шляхетських дворів, 30 замків і фортець.

Аби «нам паном і царем был».

«Возз'єднання» Хмельницьким України з Росією вже 1648 р.?

Ще на самому початку козацького виступу 8 червня 1648 р. Богдан Хмельницький написав листа до російського царя Олексія Михайловича, у якому запропонував йому приміряти на себе польську корону. З приводу цього листа, що став першим проявом зацікавлення козацького гетьмана Москвою, в історичній літературі висловлювалися різноманітні судження. Частина істориків, особливо істориків радянської доби, вбачала в тексті гетьманського послання виразне прагнення до «возз'єднання України з Росією», оскільки в ньому йшлося про бажання козаків бачити своїм правителем не кого іншого, а саме царя Олексія Михайловича. Однак усе ж мають рацію ті дослідники, котрі пропонують не поспішати з висновками, а звернути увагу на той контекст, в умовах якого писався лист, а також уважно вчитатись у його рядки.

Отож, приводом для письмового звернення козацького гетьмана до російського царя стало перехоплення кореспонденції царських воєвод, адресованої брацлавському воєводі Адаму Киселеві. З неї Хмельницький і довідався про таємні домовленості, що існували між Москвою та Варшавою ще з 1646 р. і стосувалися надання військово-політичної допомоги один одному в разі нападу на когось із них Кримської Орди. Посилаючись на відповідну статтю угоди, навесні 1648 р., як тільки влада Речі Посполитої довідалась про вступ на українські землі союзників повсталих козаків — перекопських татар, до Москви й було звернуто прохання про військову допомогу. Отримавши же від польських урядовців це звернення, 26 лютого 1648 р. царський уряд надіслав наказ хотмизькому воєводі князеві Семену Волховському готуватися до можливого нападу ординців. Трохи згодом, у квітні, було розпочато мобілізацію служилого люду в прикордонних із Україною повітах Російської держави, а в другій половині травня Олексій Михайлович віддав наказ князеві Волховському та севському воєводі 3. Леонтьєву вирушати в похід на східні землі Речі Посполитої на допомогу союзникам.

Отож, Хмельницький, отримавши з перехопленого листа князя Олексія Трубецького інформацію про наміри царя та прагнучи запобігти втручанню царських військ у конфлікт, у листі до Олексія Михайловича повідомляв і про причини повстання, і змальовував успіхи козаків у боях зі шляхтою та коронними військами, і ставив питання про військову допомогу повстанцям, акцентуючи тут на «одновірності» козаків і московських людей, а також висловлював бажання побачити «православного християнського» монарха на польському престолі.

Десь за місяць, 21 липня, у листі до путивльського воєводи Плещеєва Хмельницький знову пише про бажання, щоб московський монарх «ляхом і нам паном і царем был». Як же пояснити цей пасаж? Таки прагненням приєднати українські землі до Російської держави? Навряд чи. Порівнюючи зміст цього листа з іншою кореспонденцію, що виходила в цей час з-під пера гетьмана, а також його практичні політичні акції, робити такий далекосяжний висновок підстав немає. Адже висловлене ним побажання бачити «православного християнського» монарха на польському престолі, аби той «ляхом і нам паном і царем был», вповні вписується в завдання активної участі Війська Запорозького в елекційних змаганнях, що розгорнулися на теренах Речі Посполитої після смерті Владислава IV, та приведення до королівської корони кандидата, який би, по-перше, зміцнив королівську владу в державі й тим самим унеможливив би прояви магнатського всевладдя й беззаконня, по-друге, гарантував би Війську Запорозькому дотримання його давніх прав і вольностей, а по-третє, припинив би утиски православної церкви представниками римо-католицького кліру й світськими можновладцями.

Крім того, налагодження контактів з урядом Олексія Михайловича мало для Хмельницького й важливе військово-стратегічне значення. Адже інформація, яку вдалося зібрати в прикордонних з Україною повітах Російської держави, щодо воєнних приготувань Москви становила для Війська Запорозького смертельну загрозу. Саме тому козацький гетьман, не обмежуючись зверненням до царя, намагається налагодити контакти з його представниками на місцях, переконуючи тих у своїх миролюбних намірах щодо царя та, навіть більше того, готовності йому вірно служити. Навзаєм Хмельницький просив царських воєвод утриматися від інтервенції на українські терени, а ще ліпше — «дати йому, гетьману, своїх государевих ратних людей на поміч на ляхів». Коли ж царська влада не прислухається до прохань про допомогу, то гетьман погрожував «з усією Кримською Ордою, об'єднавшись, <... > воювати твою, государеву, окраїну».

Проте через розвиток ситуації в середині царської держави реалізовувати свої погрози щодо Росії, як і особливо сподіватись на участь російського царя в елекційних змаганнях в Речі Посполитій, Хмельницькому не довелося. Ще 1 червня 1648 р. в Москві вибухнуло народне повстання. Приводом до нього стало введення оточенням молодого російського царя нового, вищого податку на сіль, прибутки від чого планували отримати царський фаворит Борис Морозов і його помічники. Розлючений здирством царського оточення натовп москвичів перегородив Олексію Михайловичу дорогу, коли той повертався із Троїце-Сергієвого монастиря до Кремля, намагаючись передати петицію з вимогою покарати винних у зловживаннях влади. Проте царська охорона відтіснила натовп демонстрантів, і тим довелось уже наступного дня знову повторити свій демарш, але діяти при цьому більш рішуче. Окремим сміливцям вдалося навіть схопити за вуздечку коня, на якому їхав Олексій Михайлович, і таки змусити царських бояр прийняти чолобитну царських підданих. Утім, її тут же було порвано й кинуто в натовп, а цар тим часом сховався за мурами Кремля. Це так роз'ятрило натовп, що він відтіснив царську охорону й вдерся на кремлівське подвір'я. Після того як стрілецькі полки відмовилися виконувати наказ про придушення виступу, цареві більше нічого не залишалося, як піти на поступки повсталим. На розправу натовпу було видано найближчих підручних Морозова — Плещеєва і Траханіотова, з іменами яких пов'язували найбільші безчинства.

У контексті ж українських справ важливим було те, що хвилювання не обмежилися лише однією столицею. Вони хвилею прокотилися царською державою, причому найбільш масовими стали виступи, що спалахнули на південних окраїнах, що безпосередньо межували з українськими землями. З одного боку, це могло бути свідченням впливу українських подій на посилення антисоціальних настроїв у Російській державі, а з іншого — убезпечувало Хмельницького та його військо від втручання царських військ у їхню війну з коронними жовнірами та шляхтою.

У виборі найменшого зла.

Пошук Військом Запорозьким претендента на «короля руського»

Коли Богдан Хмельницький, знявши облогу Львова, наближався до Замостя, у Варшаві якраз добігала кінця боротьба за вакантний після смерті Владислава IV королівський трон. На той час у боротьбі за корону найбільш реальними кандидатами виступали молодші брати померлого короля — Ян Казимир і Кароль Фердинанд. Причому на осінь 1648 р. вони мали майже однакову підтримку в шляхетському середовищі. Різнилися лише їхні долі, як, власне, і політичні вподобання й устремління виборців, котрі підтримували кожного з братів.

Старшим з-посеред них був Ян Казимир, який з'явився на світ 1609 р. й таким чином став останнім королевичем, народженим у Кракові, у замку на Вавелі, оскільки після цього королівський двір переїхав до нової столиці — Варшави. Подорослішавши, королевич відверто демонстрував свою зневагу політичним справам і зі значно більшим заповзяттям цікавився військовою справою. Повною мірою талант Яна Казимира як полководця виявився під час Смоленської війни 1632—1633 рр. По завершенні війни з Російською державою королевич спробував воєнного щастя на полях Тридцятирічної війни, де воював проти Швеції як командир полку кірасирів в складі армії австрійських Габсбургів. Погодившись на запропоновану імператором посаду віце-короля Португалії, королевич попрямував до Іспанії, але дорогою за наказом французького кардинала Рішельє був заарештований і за звинуваченнями в шпигунстві в травні 1638 р. кинутий до в'язниці, де перебував наступних два роки свого життя.

Отримавши завдяки тиску варшавського двору звільнення, Ян Казимир виїхав до Італії, де, незважаючи на заборону Владислава IV, вступив до ордену єзуїтів. Утім, уже за два роки, розчарувавшись у діяльності останніх, припинив своє членство в ордені. У травні 1646 р. в житті Яна Казимира стався черговий кардинальний поворот: Папа Римський Інокентій X, попри відсутність належних підстав, висвятив його на кардинала. Проте за деякий час королевич спровокував конфлікт з Римською курією, проголосивши себе прибічником Франції й особисто кардинала Мазаріні та перевдягнувшись у військовий стрій, зі шпагою при боці, прибув до Польщі. Коли ж наступного року помер малолітній син короля Владислава IV, Яна Казимира було проголошено офіційним спадкоємцем старшого брата на дідичний королівський трон у Швеції (Владислав Ваза номінально залишався шведським королем, хоч правив шведським королівством інший монарх), а також — ймовірним кандидатом на виборну корону польську. Після цього Ян Казимир склав перед Інокентієм X кардинальський сан.

Кароль Фердинанд був молодший від Яна Казимира на чотири роки. Завдяки підтримці імператора Священної Римської імперії Фердинанд II Габсбург 3 травня 1625 р. був номінований на кардинала ординаційного Вроцлавського у віці... 12 років. Попри очевидні порушення канонічного права в жовтні того ж року отримав підтвердження своїй номінації від Папи Римського Урбана VIII. За роки королювання батька, а згодом і старшого брата, як і Ян Казимир, мало цікавився політикою, не прагнув до здобуття світських титулів і посад. Так само не надто переймався й справами управління біскупством, передоручивши це заняття іншим особам.

Погодившись по смерті Владислава IV висунути свою кандидатуру на королівські вибори, Фердинанд в основу своєї політичної програми поклав засади політики жорсткої руки. Особливо це стосується справи погамування козацького повстання, що вирувало в Україні. Завдяки цьому отримав підтримку з боку князя Яреми Вишневецького та шляхти, що в результаті козацького виступу втратила свої маєтності в Україні. Мав за собою також підтримку двох третин сенаторів Речі Посполитої та більшості римо-католицьких біскупів. Натомість проти його кандидатури рішуче виступали протестанти, які небезпідставно побоювались посилення контрреформаційних заходів у державі в разі сходження на трон Кароля Фердинанда Вази. Лідери литовських кальвіністів князі Януш і Богуслав Радзивілли навіть погрожували розірванням унії, проголошеної 1569 р. в Любліні, якщо шляхта проголосує за кандидатуру молодшого з Ваз.

Обидва з молодших синів Зиґмунда III мали приблизно однакову підтримку в Речі Посполитій. І за такої ситуації чи не вирішальним став голос Богдана Хмельницького, котрий висловився на користь Яна Казимира. Чим керувався Богдан у своєму виборі? Насамперед за спиною Яна Казимира стояв коронний канцлер Єжи Оссолінський, котрий перед тим зарекомендував себе прибічником політичного розв'язання конфлікту з українським козацтвом. Кандидатуру ж Кароля Фердинанда, як уже зазначалося, підтримувала «партія війни», очолювана князями Вишневецьким і Заславським. Крім того, молодший брат перебував під впливом єзуїтів, і від нього навряд чи можна було сподіватися проведення виваженої політики щодо вирішення релігійної проблеми.

За таких обставин 5 листопада 1648 р., тобто одночасно з початком облоги Замостя, Хмельницький виряджає до Варшави посольство на елекційний сейм з листами до Яна Казимира та сенаторів із загалом доволі скромними політичними вимогами. Вони, зокрема, обумовлювали гарантування королем і Річчю Посполитою відновлення козацьких прав і привілеїв, ліквідованих «Ординацією» 1638 р. Крім того, виділення козацтву території, що мала перебувати під його безпосереднім управлінням, поза контролем старостинської адміністрації та за умови повного виведення звідти кварцяних військ, надання дозволу на організації морських виправ козацтва, а також зрівняння козаків у правах зі шляхтою щодо повного самоврядування та непідлеглості владі коронних гетьманів, а лишень одного короля.

Зважаючи на той акомпанемент, який супроводжував похід Хмельницького на чолі потужної армії під Замостя, не почути його слова при обранні нового короля було практично неможливо. Отож, 17 листопада Яна Казимира було проголошено новим королем.

А перед тим, ще 14 листопада, тобто того дня, коли переконався у власній перемозі, Ян Казимир вислав до Хмельницького свого секретаря Якуба Смяровського з повідомленням про свою готовність прийняти всі висунуті гетьманом вимоги. Скликана 19 листопада гетьманом старшинська, а згодом загальна рада, або Чорна, висловилася за припинення облоги Замостя, визнання влади Яна Казимира та повернення на Подніпров'я.

Менше одностайності серед старшини було в питанні щодо долі опанованих козаками західноукраїнських територій. Частина козацьких старшин, зокрема полковники Максим Кривоніс та Петро Головацький, виступали за закріплення цього регіону за Військом Запорозьким. Натомість Хмельницький і його однодумці, зважаючи на стомленість війська, вважали за необхідне вивести його на Наддніпрянщину.

Згодом історики, як українські, так і зарубіжні, будуть запекло сперечатися з приводу доцільності такого кроку, нерідко закидаючи Хмельницькому в цьому випадку політичну недалекозорість і навіть «дурість» та називаючи рішення про відхід із Галичини чи не найбільшою політичною помилкою гетьмана. Мабуть, найбільш ефектно з цього приводу висловився Михайло Грушевський, котрий був переконаний в тому, що в разі продовження наступу на Варшаву Богдан «розігнав би польську шляхту на чотири вітри». Проте, вочевидь, мають рацію ті дослідники, котрі резонно запитують — а чи були в Хмельницького шанси закріпитись у Галичині? І чи були резони вести в переддень зими знесилену армію до Вісли? І головне, чи існували можливості при цьому вберегтися від перемоги, яка мала всі передумови стати для Війська Запорозького пірровою?

«Мойсей Руський, спаситель, освободитель і визволитель народу з лядської неволі»

Вдовольнившись обіцянками новообраного короля Яна II Казимира виконати справедливі козацькі вимоги та повернути Війську Запорозькому належні йому стародавні права і вольності, Богдан Хмельницький згорнув облогу Замостя та через Сокаль, Дубно, Острог і Житомир повів козацьке військо на Подніпров'я, до Києва. Під час маршу козаків аж до Паволочі супроводжував спеціальний королівський посол Станіслав Холдаковський, котрий з неприхованою радістю інформував коронних достойників, що тут, на західних кордонах Київського воєводства, у районі Білопілля, козацький гетьман більшу частину війська розпустив, а з частиною попрямував до Києва, аби вже звідти відправити втомлених тривалим походом вояків на зимові квартири. Особливе захоплення в посла викликали дії Хмельницького, спрямовані на заспокоєння ситуації в Україні: «...універсали свої по всій Україні розіслав, щоб усюди селяни панам своїм усякий послух і підданство виявляли». Практично одночасно з вождем повсталого люду звернувся з універсалом до підданих і Ян II Казимир. Суть королівського послання зводилася до такої давно очікуваної обивателями республіки тези: козацька війна закінчилась!

Для того аби поставити крапку в цьому кривавому конфлікті, король — як і було домовлено з Хмельницьким раніше — затвердив склад комісії, яка мала негайно вирушити в Україну та виробити умови тривалого миру. Згідно з побажанням козацького керівництва, комісію очолив лідер православного табору в середовищі коронної еліти брацлавський воєвода Адам Кисіль, котрий перед тим уже неодноразово демонстрував прагнення вирішити конфлікт політичними засобами.

Зважаючи на миролюбність заяв козацького гетьмана, що прозвучали на переговорах з представниками Яна Казимира під Замостям, здавалося, що для Кисіля та його товаришів виконати поставлене перед ними новообраним королем і підтримане сеймом завдання з приведення козаків до послуху буде не так уже й важко. Проте за той час, поки посольство вибиралось у дорогу з Варшави до Києва (а саме тут король і його радники воліли бачити місце майбутніх таких важливих для спокою Речі Посполитої перемовин), у давній князівській столиці Русі відбулися події, що зробили місію православного магната до козаків практично нездійсненою.

У неділю 27 грудня (за старим стилем) 1648 р. Богдан Хмельницький на чолі ескорту з двохсот козацьких старшин і вибраних козаків вступає до Києва. До давньої княжої столиці Русі козацький зверхник в'їжджав як тріумфатор — через браму Золотих Воріт. Там його урочисто зустрічали городяни, представники православного духівництва, студенти Києво-Могилянського колегіуму. На зустріч козакам у супроводі тисячі вершників виїхали Київський митрополит Сильвестр (Косов) та Єрусалимський патріарх Паїсій.

Київ вітав Хмельницького передзвоном в церквах, гарматними пострілами на замку та декламаціями написаних на його честь київськими спудеями віршів, у яких гетьман проголошувався «Мойсеєм Руським», «спасителем, освободителем і визволителем народу з лядської неволі». За спостереженням православного шляхтича Йоахіма Єрлича, котрий переховувався в Києві від жахів козацького повстання, а тому аж ніяк не симпатизував Богдану, кияни раділи зустрічі з гетьманом у десять разів більше, «ніж будь-якому своєму воєводі».

У Києві гетьман мав зустрічі з митрополитом Київським Сильвестром і патріархом Єрусалимським Паїсієм. Особливо плідним було спілкування зі східним архієреєм. Прагнучи зміцнити позиції православної церкви, Паїсій надзвичайно високо оцінював боротьбу Хмельницького з її ворогами, наштовхував на думку щодо необхідності побудови православного князівства. Гетьману, вочевидь, надзвичайно лестило, що східний патріарх порівнював його з імператором Костянтином, захисником християнства, називав «князем Руським». На честь дня народження Хмельницького того ж 27 грудня патріарх провів урочисте богослужіння в Святій Софії Київській, під час якого Богдану було відпущено не лише всі наявні на той час гріхи, а й гріхи майбутні. Така процедура, зауважимо, була необхідним елементом коронації європейських володарів. І можемо висловити припущення, патріарх вдався до неї з неприхованим політичним підтекстом. Не даремно ж Україною, як власне й Польщею, поширювалися чутки, що Паїсій привіз до Києва й митру, аби нею коронувати Хмельницького на Руське князівство.

Крім важливих політичних акцій, які суттєво піднімали статус Богдана Хмельницького як вождя «козацької нації» та всього православного люду Русі, патріарх Паїсій неабияк прислужився гетьману і в його особистій справі — одруженні з Мотроною Чаплинською, або Геленою Прекрасною — як полюбляли називати її польські історики романтичної доби, приписуючи цій таємничій жінці провину за вибух найпотужнішої в історії Речі Посполитої козацької війни. На той час дружина чигиринського підстарости уже господарювала на хуторі Хмельницького в Суботові, оскільки пошлюблений з нею Даніель Чаплинський, довідавшись про вибух козацької війни під проводом свого особистого ворога, спішно залишив Наддніпрянщину. Відтак Богдану не довелось докладати великих зусиль, аби привести Мотрону у свій дім. Але, назвавши степову красуню своєю дружиною, всесильний козацький гетьман не міг залагодити моральні й правові аспекти свого шлюбу, оскільки митрополит Сильвестр цілком резонно при живому Чаплинському відмовлявся анулювати попередній шлюб Мотрони. Єрусалимський же патріарх, усвідомлюючи велич політичних і конфесійних задач, які мав вирішити козацький гетьман, поблажливо поставився до таких «недоречностей». Владика обвінчав Мотрону з Богданом — через заступників, бо Мотрона на той час перебувала на Чигиринщині; без розірвання попереднього шлюбу; без сповіді нареченої.

Із пізнішої промови Хмельницького стає очевидним, що під час розмови з патріархом обговорювалися й перспективи продовження війни з «ляхами». Гетьман, зокрема, стверджував, що Паїсій наказав йому «винищити ляхів». Отож, звертаючись до представників польського короля, Богдан риторично запитував: «Як же мені його не слухати, такого великого нашого старшого, голови нашої та гостя любого?»

Звичайно ж, було б перебільшенням приписувати патріархові Паїсію авторство плану відриву України від Корони Польської та розбудови керівництвом Війська Запорозького власного «панства», власної «речі посполитої». Проте й заперечувати той факт, що під впливом розмов з вищим православним ієрархом — звичайно ж, на тлі тих грандіозних перемог, які повсталі козаки здобули впродовж року, — у Богдана й визрів задум, якому судилося й стати на багато років вперед визначальним чинником історії розвитку Центрально-Східної Європи, також немає підстав.

«Не стане мені більше нога жодного князя й шляхотки в Україні».

Переяславські страхи воєводи Кисіля

Переговори королівських комісарів на чолі з воєводою Адамом Кисілем з гетьманським урядом Хмельницького щодо політичного вирішення конфлікту, що спричинив 1648 р. справжнісіньку війну між Річчю Посполитою та Військом Запорозьким, мали розпочатись у січні 1649 р. в Києві. Утім, коли 6 лютого уповноважені представники короля під'їхали під брами адміністративного центру Київського воєводства, козаки, очолювані полковником Данилом Нечаєм, не впустили їх до міста. Й уже цей факт переконливо засвідчив, що шлях знаходження сторонами порозуміння на майбутніх переговорах буде дуже складним.

Перебуваючи під Києвом, Кисіль відправив гінця до Хмельницького, запрошуючи його на переговори до Києва. Але гетьман волів провести перемовини в Переяславі. Спроба Кисіля через своїх посланців вплинути на Хмельницького та змусити його таки приїхати до Києва успіху не мала, і комісарам нічого більше не залишалося, як пристати на вимогу гетьмана.

Аби задобрити Хмельницького, воєвода не став очікувати завершення переговорів, а вже на самому їхньому початку вручив гетьману надіслані королем булаву, всипану бірюзою, та червону корогву з білим орлом і написом латиною: «Ян Казимир Король Польський». Цікаво, що латинська абревіатура королівського імені «JCRP» трохи згодом читатиметься сучасниками як «Початок нещасть Королівства Польського». Утім, на момент переговорів у. Кисіля і його товаришів не повинно було бракувати оптимізму. Песимізм додався вже після перших раундів дипломатичних зустрічей. Власне, ще під час звернення Кисіля від імені Яна II Казимира до козаків із запевненням його батьківської милості полковник Филон Джеджалій брутально обірвав промовця тирадою: «Король як король, але ви — королев'ята, князі, капостите багато... І ти, Кисіль, кістка від кістки нашої, відколовся, зв'язуєшся з ляхами!» Далі люб'язностей ставало ще менше. Вже на початку офіційних пересправ гетьман зажадав видати йому Чаплинського, котрий завдав йому особистої образи, а також покарати князя Вишневецького за всі заподіяні ним кривди козакам. Інакше — погрожував гетьман — «всій польській землі, всім сенаторам, князям, королькам і шляхті загинути».

Проте найбільше розчарування на Кисіля чекало згодом, коли 23 лютого Хмельницький, замість того аби виторговувати в короля повернення козакам раніше здобутих привілеїв, твердо заявив про свої наміри взагалі «вибити з неволі лядської весь народ руський». На закиди Кисіля та його оточення щодо козацького свавілля Хмельницький відповів: «Шкода говорити много... Виб'ю з лядської неволі весь народ руський. А ставши над Віслою, скажу дальшим ляхам: „Сидіть і мовчіть, ляхи“. Не стане мені більше нога жодного князя й шляхотки в Україні».

Будучи досвідченим дипломатом, воєвода й сенатор Кисіль стримав свої емоції та спробував таки повернути переговори в те русло, яке було вигідне новообраному королю та Речі Посполитій. Зокрема, він спробував вирішити конкретну справу обмеження козацького реєстру дванадцятьма чи принаймні п'ятнадцятьма тисячами. На що козацький гетьман саркастично зауважив:«Нащо нам писати стільки й стільки? Не стане того, буде 100 тисяч: буде стільки, скільки я захочу!»

Не продемонстрував козацький вождь і поступливості в інших питаннях, що їх ставив брацлавський воєвода. На заклик сенатора змусити своїх старшин припинити криваві переслідування шляхти та урядників (передовсім ішлося про брацлавського полковника Данила Нечая) Хмельницький різко відповів: «Я не наказував невинних вбивати, але тих, хто до нас приставати не хоче або у віру нашу хреститися... Вільно мені там правити: я там пан; я воєвода київський. Дав мені це Бог через шаблю; і що більше, шкода говорити».

Найбільше, чого вдалось досягти воєводі Кисілеві на переговорах у Переяславі, так це продовжити термін перемир'я, проголошеного ще під Замостям. До часу його завершення козацькі полки мали й надалі залишатись не тільки в Наддніпрянщині, а й на Східній Волині й Поділлі. Натомість коронній шляхті рекомендувалось утриматись від повернення у свої українські маєтки.

Чому цар «їх, православних, від милості своєї відганяє і в нашому розоренні не хоче ратними людьми допомогти»?

Готуючись до війни за право розбудовувати свою козацьку Україну, узимку — навесні 1649 р. Хмельницький розгорнув масштабну дипломатичну підготовку майбутньої воєнної кампанії, намагаючись будь-що створити широку антипольську коаліцією держав. Із цією метою він ще на початку року вирядив до Москви в посольство полковника Силуяна Мужиловського, аби той переконав московське керівництво в доцільності виступити разом з Військом Запорозьким проти супротивника, який завдав Москві таких серйозних територіальних збитків у ході Смоленської війни. Досягти успіху на цьому напрямку Хмельницький сподівався за допомогою патріарха Паїсія та його зв'язків з вищими церковними колами Російської держави. Адже відомості про той неймовірний вплив, який мав тогочасний патріарх Никон на молодого царя Олексія Михайловича, ширилися світом, і в Україні про це також добре знали.

Але досягти бажаного для себе результату на московському напрямку гетьманові не вдалося. Як не переконував Паїсій московське керівництво у твердості намірів гетьмана Хмельницького вірно служити православному цареві, примножуючи тим самим славу православ'я, дипломати Олексія Михайловича були непохитними: між Російською державою та Річчю Посполитою панує «вічний мир» і православний государ порушити його не може.

Утім, попри те що отримати військову допомогу від царя не вдалося, вважати місію полковника Мужиловського провальною все ж немає підстав. Українська сторона не лише продовжила розпочаті раніше на письмі контакти з царським урядом, а й, по суті, успішно завершила початковий їхній етап. Покровительство патріарха Єрусалимського дозволило московському керівництву подивитися на українські справи з точки зору міжконфесійної боротьби, а не лише як на козацьку авантюру, вчинену спільно з «безбожниками»-татарами. У відповідь на посольство Мужиловського в середині квітня до Чигирина прибуло перше посольство царя на чолі з Григорієм Унковським.

Позиція офіційної Москви руйнувала плани Хмельницького. Отож на переговорах з Унковським він спробував використати весь наявний арсенал аргументів, аби добитись військової допомоги царя. Зокрема, гетьман наголошував на тому, що нового короля обирала й присягала йому Польща та Литва, а «король їм присягав, а нас Бог від них звільнив — ми короля не обирали й не коронували, і хреста йому не цілували, і з Божої волі таким чином звільнились від них». Крім того, Богдан апелював до релігійної спорідненості України та Росії: «...від Володимирового святого хрещення мали з Московською державою одну благочестиву християнську віру і владу мали єдину». Висловлював подив, чому православний цар «їх православних від милості своєї відганяє і в нашому розоренні не хоче ратними людьми допомогти».

Наступальна позиція козацького гетьмана неабияк роздратувала царського посла, і він твердо нагадав Богдану, що Олексій Михайлович і так виявив до Війська Запорозького «значну милість», відмовившись надати, згідно з укладеним раніше договором, військову допомогу Речі Посполитій у її боротьбі з козаками. А крім того, зауважував Унковський, цар дозволив «хліб і сіль і всякі інші товари у своїх государевих городах купляти вам і на Запорозьку землю пропускати». А міг би й заборони, продовжував посол, і тоді б «у вас у Війську Запорозькому багато б з голоду померло і проти поляків за хлібним неврожаєм стояти було б неможливо».

Хмельницький намагався гідно парирувати слова співрозмовника, згадав серед іншого й наміри кримського хана йти війною на государеві землі, від чого його відмовив саме гетьман, проте змінити позиції царського посла не вдалось. І в майбутній війні царські ратники участі не брали. Проте й не допомагали Речі Посполитій, що також було немаловажним.

«Все, що живо, поднялося в козацтво».

Облога Збаража 1649 р.

З весни 1649 р. Річ Посполита також розпочала активну підготовку до війни в Україні. На чолі коронних військ замість зганьблених втечею з пилявецького поля бою регіментарів поставили нових — Анджея Фірлея, Станіслава Лянцкоронського й Миколая Остророга, і вони на чолі передових військ вирушили в Україну. Тим часом король скликав загальне шляхетське ополчення до свого табору, аби вже тоді всіма силами йти на бунтівників.

Кампанія 1649 р. розпочалася для Хмельницького доволі обнадійливо. Вірним своїм союзницьким зобов'язанням залишився кримський хан. Успішно протікала мобілізація козацьких полків. Заклики Хмельницького до продовження боротьби за свої права знаходили живий відгук серед козаків і поспільства. Козацький літописець Самовидець зауважував з цього приводу: «...все, що живо, поднялося в козацтво, же заледве знайшол в яком селі такого чоловіка, жеби не міл албо сам, албо син до войска ити, а ежели сам нездужал, то слугу паробка послал, а иніє килко їх било всі ишли з двора, тилко одного заставали». Десь наприкінці травня Хмельницький влаштував огляд свого війська в таборі на річці Росаві, куди прибуло тридцять козацьких полків. Частина ж полків, розташованих на Волині та Поділлі, уже спорадично провадили бої з коронними хоругвами й були готовими на перший заклик козацького гетьмана долучитися до головних сил.

Тоді ж, наприкінці травня, 10—12-тисячне (а разом з обозними та військовими слугами — 18—20-тисячне) польське військо переправилося через Горинь і кількома колонами вторгнулося в південно-східну Волинь. Запеклі бої розгорнулися поблизу Заслава, у Сульжинцях, Звягелі, Острополі... Дослідники відзначають, що особливо лютували жовніри хоругви Чарнецького і показна жорстокість коронних підрозділів, вочевидь, послуговувалась «шляхетній» меті — підняти моральний дух коронного війська. Адже після пилявецької ганьби не лише серед жовнірів, а й загалом серед коронної шляхти моральний дух був не на висоті. Але така показна жорстокість коронних жовнірів аж ніяк не робила Хмельницького поступливішим. Навпаки, дізнавшись про загострення ситуації на Волині, козацький гетьман вирушив з військами назустріч ворогу. А тим часом наприкінці червня надійшла звістка, що головні сили кримського хана форсували Дніпро й рухаються на з'єднання з козаками. Допоки Орда під командою Іслама Ґерая йшла на допомогу козакам, 26 червня неподалік Пилявців Хмельницького наздогнала Білгородська Орда. Це ще більше додало козакам наснаги й пришвидшило їхній марш на перейми коронним хоругвам.

А ось командування коронними військами, отримавши звістку про наближення супротивника, навпаки, віддало наказ про відведення армії під захист потужної Збаразької фортеці. Невдовзі до Збаража прибули й надвірні хоругви князів Вишневецького, Сенявського, інших магнатів і заможних шляхтичів. Після цього загальна чисельність коронних жовнірів склала понад п'ятнадцять тисяч чоловік. Але важливими були не лише кількісні показники війська. Рішучість і патологічна затятість князя Яреми в боротьбі з повстанцями зробила з нього в очах шляхти справжнього вождя. Отож, як зауважували сучасники, з його приходом до Збаража багато з тих його оборонців, що готувалися до втечі з замку, враз осміліли, набралися відваги й повірили у можливість протидії козакам і татарам.

Гетьман Хмельницький з військами прибув під Збараж уже на початку липня. Ще на шляху до Збаража 9 липня 1649 р. відбулося об'єднання української армії з Ордами хана Іслама III Ґерая (усього близько 40 тисяч вояків). Хмельницький мав у своєму розпорядженні приблизно 80—90 тисяч чоловік, з них більше половини, тисяч 50—60, було випробуваних у боях досвідчених вояків, а решта — учорашніх селян і міщан.

Зважаючи на свою чисельну перевагу, гетьман організовував численні штурми фортечних валів, деякі з них були досить близькими до успіху. За його наказом навпроти фортечного муру було насипано рівний з ним по висоті, а місцями й вищий земляний вал, звідки козацька артилерія могла обстрілювати весь табір противника. Генеральний штурм було розпочато 26 липня. У його ході козакам вдалося в ряді місць захопити ворожі позиції, та все ж втримати їх через відчайдушний опір польських жовнірів і шляхти не вдалося. Тим не менше, становище останніх стало по справжньому критичним, оскільки в ніч на 28 липня козаки насипали навколо польського табору ще декілька валів, а крім того, надійно перекрили будь-яке сполучення тих, хто залишався у фортеці, з навколишнім світом. Унаслідок чого в Збаражі виникли великі проблеми з продовольством, питною водою. Як зауважував з цього приводу автор літопису Межигірського монастиря, «ляхи і шапки свої їдали».

З початком же серпня становище обложенців загалом стало по-справжньому критичним. Від остаточного розгрому захисників Збаража порятувало лише те, що Ян II Казимир, отримавши інформацію про критичний стан захисників Збаразької фортеці, наказав максимально пришвидшити мобілізаційні заходи в державі й, особисто очоливши похід, повів коронну армію та посполите рушення (понад 20 тисяч жовнірів і шляхти та близько 15 тисяч обозних і військових слуг при 30 гарматах) їм на допомогу.

Коли про наближення короля стало відомо в козацько-татарському таборі, у ніч з 3 на 4 серпня відбулася воєнна рада гетьмана Хмельницького та хана Іслама Ґерая, за результатами якої близько 40 тисяч «лутчих» кінних козаків і 20 тисяч татар було знято з облоги Збаразької фортеці та спрямовано навперейми королю. Облогу мали продовжувати козацькі війська під командою військового обозного Івана Черняти.

Піррова перемога Радзивілла під Лоєвом

У той час як на Волині війна набувала дедалі жорстокіших форм, поволі бойові дії розгортались і на пограниччі України та Великого князівства Литовського. Спочатку козацький полковник Ілляш Голота на чолі 7 тисяч повстанців атакував литовські війська під містечком Загалля. Скориставшись із фактору несподіванки, Голоті вдалося завдати супротивнику значних втрат. Однак драгуни й німецька піхота, які підоспіли на допомогу обложеним, вирівняли ситуацію та зуміли загнати козаків у дуже невигідні для них позиції на краю болота. У бою загинув полковник Голота. А його військо зазнало тяжкого погрому. А вже 18 липня литовська кіннота під командою князя Януша Радзивілла швидким маршем вирушила під Лоїв, де козаки чернігівського наказного полковника Степана Подобайла заклали на лівому березі Дніпра, у районі впадіння в нього річки Сож, укріплений табір. У такий спосіб козаки намагались перекрити литовським військам шлях на Київ, адже в районі Лоєва було облаштовано переправу через Дніпро.

Загалом у розпорядженні литовського гетьмана перебувало близько тисячі гусар, дві тисячі козаків (мається на увазі вид легкоозброєної кінноти, а не соціальна група), шістсот рейтарів, майже дві тисячі драгунів, півтори тисячі німецької піхоти та сімсот піхотинців польсько-угорських. Щоправда, частину військ, переважно піхоти, Радзивілл був змушений залишити в гарнізонах Слуцька й Несвіжу, а також у таборі під Річицею для несення караульної служби.

У розпорядженні полковника Подобайла під Лоєвом було близько трьох тисяч козаків. На озброєнні було декілька гармат. І, зважаючи на стратегічне розташування козацьких позицій, хотів Радзивілл того чи ні, але продовжувати рух литовського війська, не знищивши табір Подобайла, він не міг. Отож, підтягнувши до Лоєва головні свої сили, Радзивілл віддав наказ про обстріл козацьких позицій. Штурм позицій Подобайла розпочався під вечір 23 липня, але бажаного успіху литовцям не приніс. Прицільний козацький вогонь з мушкетів і аркебузів зупинив наступ польської та німецької піхоти Ґосєвського, що наступала з півночі. Зрозумівши марність сподівань на швидкий успіх, Радзивілл наказав частині кінноти переправитися через Дніпро, здійснити обхідний марш й атакувати козацькі позиції з тилу.

Саме в розпал реалізації цього плану, що розпочалась 25 липня, литовському гетьману повідомили про наближення потужного козацького війська під командою наказного гетьмана Станіслава Михайла Кричевського. Отож відтепер операція, направлена на здобуття табору полковника Подобайла, втрачала свою нагальність, і на порядок денний висувалось завдання знищення корпусу Кричевського. Але, перш ніж розповісти про саму битву, варто хоч би побіжно зупинитись на особі самого наказного гетьмана, козацького старшини надзвичайно цікавої долі.

Станіслав Кричевський народився в сім'ї шляхтича з Берестейщини. Раніше православний рід Кричевських на момент народження Станіслава слідом за іншими українськими магнатами й шляхтичами вже прийняв католицтво. Поступивши на службу до коронного війська Речі Посполитої, завдяки особистій мужності й здібності до військової справи Кричевський користувався заслуженим авторитетом серед жовнірів і командування. Особливий респект до здібного офіцера виявляв великий коронний гетьман Станіслав Конєцпольський, під командою якого він воював як ротмістр гусарської хоругви під час війни зі Швецією в 1627— 1629 рр. І вочевидь, завдяки саме його протекції 1643 р. Кричевський отримав призначення на полковника Чигиринського реєстрового полку.

Перебуваючи на Чигиринщині, Кричевський зблизився з тамтешньою козацькою старшиною. З багатьма козаками мав добрі приятельські стосунки. Попри різну конфесійну належність доводився кумом чигиринському сотнику Богдану Хмельницькому. Восени 1647 р. саме чигиринський полковник сприяв звільненню Хмельницького з-під варти. Утім, навесні наступного року був одним з тих старшин, котрі очолювали виправу реєстровців на Січ з метою придушення козацького виступу. У тих буремних подіях, на відміну від більшості козацьких старшин, які перейшли на бік повсталих, Кричевський до кінця зберіг вірність королеві. За це був засуджений товариством до смертної кари. Проте зрештою був помилуваний.

Упродовж усього 1648 р. Кричевський залишався осторонь того запеклого протистояння, яке розгорілось в Україні. І лише після довгих вагань навесні наступного року зробив свій непростий вибір: повернувся до віри своїх предків, взявши при хрещенні за православним обрядом ім'я Михайло, та вступив до Війська Запорозького. Зважаючи на величезний бойовий досвід офіцера, Хмельницький відразу призначив його полковником київським, а в червні 1649 р. в ранзі наказного гетьмана відправив на захист північних кордонів Української козацької держави.

Крім Київського полку (що на той час був одним з найбільших у Війську Запорозькому), Хмельницький передав під команду Кричевського також Чорнобильський й Овруцький полки. Разом з Кричевським у похід виступило й чимало козаків-охотників, котрим набридло сидіти під стінами Збаража.

Як і Януш Радзивілл, Михайло Кричевський багато маневрував і до самого початку бою було невідомо, де і за яких обставин він відбуватиметься. Коли командування козацькими військами побачило вміло облаштований і добре захищений табір князя Радзивілла, старшини радили Кричевському утриматися від атакування супротивника. Утім, наказний гетьман був іншої думки. Вочевидь, помітивши певні недоречності в оборонних лавах литовців, а також зваживши на ту обставину, що Радзивілл не встиг вчасно переправити всі свої війська з правого берега Дніпра, наказний козацький гетьман віддав наказ про підготовку до штурму ворожих позицій.

Після швидкого маршу на чолі 10-тисячного вибраного кінного війська (піхота й обоз рухались із деяким відставанням слідом) 30 липня 1649 р. Кричевський здійснив обхідний маневр і на світанку 31 липня атакував литовські війська на чолі з гетьманом Янушем Радзивіллом під Лоєвом.

Бій відзначався неймовірними запеклістю та динамізмом. За чисельністю сили супротивних сторін були приблизно рівними. Але литовський гетьман мав під своєю орудою добре вишколене військо, на озброєнні якого було близько півсотні гармат. Аби нівелювати ці переваги ворога, Кричевський намагався вміло маневрувати на полі бою. На початковому етапі битви ініціативою заволоділи козацькі полки, і Януш Радзивілл навіть обдумував можливості відступу до містечка Річиця. Але в самий розпал січі на допомогу литовському гетьману підоспіли близько двох тисяч кінноти, відправлених раніше в розвідку, і їхня атака в козацький тил фактично і визначила переможця.

Коли намітилась перевага литовської кавалерії, уцілілі козаки надійно закрились в укріпленому таборі, зведеному вже по ходу січі. Але надія на можливість перехоплення ініціативи розвіялась після того, як стало відомо, що литовцям вдалося розбити на марші козацький обоз і піхотинців, які його супроводжували.

Не зміг надати Кричевському своєчасної допомоги й полковник Семен Подобайло, котрий з військами стояв неподалік на берегах річки Сож. Щойно козаки Подобайла на човнах перебралися на правий берег Дніпра, як були атаковані направленими проти них Радзивіллом німецькою піхотою та козацькими й драгунськими хоругвами. Щільно обстрілявши козаків з мушкетів, вони кинулись в шабельну атаку, витримати яку чернігівські козаки були вже не в силах. Частина з них кинулась до човнів, а частина спробувала переплисти Дніпро вплав. Однак доля як одних, так й інших була трагічною. Дніпро густо покрився козацькою кров'ю, а наказний гетьман Кричевський втратив надію на допомогу. Натомість князь Радзивілл після отриманої перемоги над козаками Подобайла віддав наказ про передислокування з лівого берега на правий підрозділів німецької піхоти під командою Оттенхауза, які були кинуті в бій проти військ Кричевського.

У бою, що тривав до пізнього вечора, Радзивіллу так і не вдалось заволодіти табором Кричевського. Хоча героїзм і військова доблесть, проявлені в цій фазі бою козаками надвірної хоругви князя Радзивілла під командою поручника Лукаша Ходорковського, а також гусарами хоругви воєводи Кароля Глєбовича, Богуслава Радзивілла та Олександра Полубінського, викликали в Литві справжнє захоплення, зазнавши великих втрат, князь віддав наказ про відхід на висхідні позиції. Надзвичайно серйозними були й втрати козацького війська. До того ж важке поранення отримав Михайло Кричевський. На скликаній воєнній раді було ухвалено рішення під покровом ночі відійти на Подніпров'я.

Відчуваючи за собою моральну провину за загибель такої великої кількості козаків, Кричевський наказав залишити його помирати на Лоївському полі. Разом з наказним гетьманом залишився доживати останні години свого життя ще один відомий на Литві шляхтич, котрий перейшов на бік повсталих козаків, — син вітебського войського Шапка, котрому в бою ядром відірвало ногу. Коли наступного ранку Кричевського знайшли литовські жовніри, він категорично відмовився від наданої Радзивіллом медичної допомоги. Не став він також і вступати в жодні розмови з литовським гетьманом, котрий не приховував свого захоплення військовими талантами супротивника та його особистою мужністю, а до того ж був знайомий з ним ще з часів служби Кричевського в коронному війську.

Побачивши, що козацький полковник проживає свої останні хвилини життя, литовці запитали в нього, чи не бажає він посповідатись у «руського попа». На що той, картаючи себе за понесені під час бою жертви, відповів: «І сорока не вистачить». А ще бідкався з того, що «радше мені слід було мати Радзивілла полоненим, а воно сталося навпаки...».

Вражений військовою звитягою Кричевського, по смерті полковника литовський гетьман наказав поховати його тіло з усіма належними почестями. До слова, як справжнього лицаря характеризує князя Радзивілла і його наказ про належне поховання й тіл решти загиблих козаків. Близько семи тисяч повстанців було поховано в 19 високих курганах.

Проте значними втрати були не лише з української сторони. Литовці також втратили близько шести тисяч жовнірів. Крім того, під час бою було використано майже весь боєзапас. У розпорядженні князя Радзивілла залишилась лише одна бочка пороху, і, зрозуміло, з таким забезпеченням похід в Україну був би для литовської армії повною авантюрою. Отож литовський гетьман, зваживши всі «за» і «проти», віддав наказ про припинення походу в Україну та відхід війська в табір до Річиці.

«Перший цвіт польської шляхти був стертий рукою ворога».

Зборівський тріумф Війська Запорозького

Поспішаючи на допомогу оборонцям Збаража, Ян II Казимир 21 липня минув Замостя, ще за декілька днів — Сокаль і Топорів. Пізно ввечері 6 серпня королю доставили депешу від оборонців Збаража з благанням про термінову допомогу, оскільки «неприятель оточив нас навколо, що й птах до нас і від нас не пролетить», а вони «не мають пороху; хіба що на три дні» і, загалом, зможуть протриматися не більше тижня. Залишивши Топорів, очолювана королем армія попрямувала до Білого Каменя, де Ян II Казимир змарнував цілих три дні на відпочинок, але за цей час до його війська влились двадцять хоругв підкріплення, а зі Львова прибула артилерія. Поновивши марш на Збараж, 15 серпня війська підійшли до Зборова й розпочали підготовку до переправи через річку Стрипа. Відправлені в розвідку роз'їзди заспокоїли короля, що поблизу ані татарського, ані козацького війська немає. Отож, вранці наступного дня після загального молебню війська почали неквапливо форсувати водну перепону, і щойно монарх з більшою частиною жовнірів перебрався на протилежний берег, як до нього долинула загрозлива звістка: до Зборова на чолі військ наближаються Хмельницький та Іслам III Ґерай.

Несподіваний напад передових загонів козаків і татар на авангард та обоз польського війська став для короля справжнім шоком. На той час коронна армія розтяглась довгою лінією по вузьких і болотистих дорогах, а відтак одні військові частини не могли надати ефективної допомоги іншим. Кинуті в атаку козацькі полки та татарські загони відрізали розрізнені групи коронного війська та знищували їх. Як із сумом згадували очевидці з королівського табору, «не битва це була, а радше різня. Перший цвіт польської шляхти був стертий рукою ворога». Загальні втрати в офіцерах і рядових жовнірах склали понад чотири тисячі вояків.

Користуючись з ефекту несподіванки, атакуючим вдалося зім'яти коронні дозори, покликані захищати переправу, та завдати відчутних втрат полкам, кинутим Яном II Казимиром на ліквідацію прориву. Утім, виявлена королем холоднокровність дозволила вишукати необхідні для відбиття атак хоругви. За його наказом було розпочато зведення захисних валів, але завершити їхнє будівництво не встигли — на горизонті з'явилися головні сили Хмельницького та Іслама III Ґерая.

Спершу основний удар було нанесено по центру та правому крилі. Тут велику активність виявляли татари, але сильний зустрічний вітер заважав їм вести прицільний і дошкульний обстріл поляків з лука. Згодом масованого удару було завдано по правому крилі. Він виявився настільки потужним, що коронні хоругви не витримали й почали відступати. З поля бою втекли ряд магнатів і великий коронний канцлер Єжи Оссолінський. Оссолінський мав чимало недругів серед шляхти, отож один з гострословів цього табору з неприхованим сарказмом відгукнувся на цю подію так: «Одна справа засідати (у сеймі. — Авт.), інша справа воювати...»

Дуже швидко втеча почала набирати масового характеру. Переслідуючи неприятеля, козаки й татари вдерлися до ворожого табору, завдавши там великих збитків. Але, до честі Яна II Казимира, у найкритичніший момент бою він зумів вкотре продемонструвати неабияку особисту мужність і витримку. Зібравши біля себе дві козацькі хоругви та 200 рейтарів особистої охорони, король зміг на деякий час стримати наступ супротивника, і це дозволило провести перешикування решти війська та порятувати табір від цілковитого розгрому.

Один з учасників битви зауважував, що становище короля, як і всієї армії, у цей час було настільки важким, що варто було б татарам виявити трохи більше наполегливості — і король, його гвардія і найближче оточення неминуче загинули б або потрапили в полон. Проте Іслам III Ґерай не став форсувати події. Татари обмежились дрібними сутичками з коронними жовнірами, дозволивши супротивнику перевести подих і зібратися з силами. Чи було це випадковістю? Думки дослідників з цього приводу різняться. Але панівним є погляд, що таким чином кримський хан чи не вперше продемонстрував своє бажання зберегти ситуацію непевності в стосунках Війська Запорозького з королем і Річчю Посполитою, не допустити цілковитого звільнення козацької України з-під влади Яна II Казимира, аби в такий спосіб залишити за собою роль надважливого гравця в цій драматичній історії. Адже істотне посилення як однієї, так і другої сторони конфлікту неминуче б послаблювало становище Кримського Юрту.

Але, як би там не було, на вечір 15 серпня 1649 р. Річ Посполита опинилася на краю прірви. «Уже кількасот років не була Польща і її король у такій критичній ситуації, — писав один з польських шляхтичів, що брав участь у зборівському кошмарі, — ледь не обернулась вона поразкою під Варною чи Лігницею, або як Батий, татарський хан, 12 тижнів жив у Кракові».

Темрява ж, що впала на зборівське поле, порятувала короля та його армію від нищівної поразки. Війська відійшли на висхідні позиції, взявши перепочинок до ранку наступного дня. Коли ж на світанку жовніри поглянули на поле вчорашньої битви, то побачили на ньому безліч кинутих у паніці трофеїв, зброї та прапорів. Сучасники із сумом констатували, що від втечі вцілілих, але геть спантеличених коронних жовнірів і шляхту стримувало хіба що тісне кільце, у яке їх закрили козацькі полки й татарська Орда. Серед коронних вояків ширилися панічні чутки, нібито вночі монарх і найвищі чини вже врятувалися втечею з-під Зборова. Отож Яну II Казимиру нічого більше не залишалось, як, знехтувавши небезпекою, бути підстреленим вправним козаком чи татарином, кружляти табором і підбадьорювати в такий спосіб своїх підданих. Підстав же для оптимізму в плані вишукування можливостей для військової перемоги над козаками й татарами в коронного командування та рядових жовнірів було не так уже й багато. Утім, за ніч, що минула, у великого коронного канцлера визрів план, як порятувати ситуацію іншими способами.

Власне, обговорення ситуації розпочалося на нараді в короля відразу, як тільки під Зборовом вмовкли постріли й шабельний передзвін. Обговоривши різні можливі способи, присутні при королеві сенатори дійшли висновку, що реальними виглядають лише два варіанти. Можна було спробувати таємно вивести Яна II Казимира з табору. А можна було спробувати зав'язати сепаратні переговори з ханом, котрий демонстрував знаки того, що не бажає добивати переможеного супротивника. Й оскільки Ян II Казимир навідріз відмовився рятуватися втечею, Оссолінський енергійно взявся за реалізацію саме другого варіанту. Від імені короля було підготовлено лист хану, у якому містилися пропозиції розпочати процес замирення. Як привід для початку розмов про мир було використано епізод з п'ятирічним перебуванням наприкінці 1620-х — початку 1630-х років тоді ще кримського царевича Іслама Ґерая в польському полоні, звідти він вийшов на волю завдяки заступництву Владислава IV.

«Гаразд, королю, мовиш!»

Зборівський компроміс чи зборівське розчарування 1649-го?

Ніч з 15 на 16 серпня 1649 р. стала рятівною для короля і Речі Посполитої та однією з найтрагічніших в українській історії. Перебуваючи під загрозою повного знищення та не маючи засобів, аби в якийсь спосіб зарадити становищу, королівський уряд почав схиляти кримського хана до початку переговорів про замирення. І перед ранком Іслам Ґерай відіслав Яну Казимиру листа, у якому, хоч і дорікав королю за неналежну повагу до себе, царя кримського, усе ж погодився розпочати мирний діалог. При цьому хан попередив короля, що до тих пір, поки не буде досягнуто домовленостей, сповіщати Орду про припинення війни він не буде.

Наступного дня бої розгорнулися з новою силою. Щоправда, за відсутності в Іслама Ґерая бажання здолати супротивника воно вигасало й у татар. Ініціативу виявляли переважно козаки, котрі впродовж дня навіть двічі вривалися до королівського табору. Тим часом під вечір 16 серпня хан віддав Орді наказ про припинення атак та розпочав переговори з поляками. На переговорах з Оссолінським великий візир Сефер-Кази-ага поставив вимогу визнати козацький реєстр у сорок тисяч чоловік, дозволити татарам брати на землях Речі Посполитої ясир, виплатити кримцям відразу 200 тисяч золотих за зняття облоги під Зборовом та повернутися до практики сплати щорічних упоминок. Як зазначив очевидець тих подій, від цих слів у великого коронного канцлера «відібрало мову й у голові запаморочилося».

Уранці наступного дня сторонам вдалося досягти домовленостей щодо найбільш принципових речей, а саме: кримці мали відвести свої війська й спонукати до цього козаків під Зборовом і під Збаражем; натомість поляки мали сплатити за це викуп у розмірі 100 тисяч золотих відразу та 500 тисяч згодом за зборівську частину та ще 600 тисяч за — збаразьку; погодитися на поновлення виплати щорічних упоминок; укласти вічне братерство проти кожного неприятеля за винятком козаків; погодитися на пустошення татарами коронних земель дорогою до Криму.

До участі в переговорах був допущений і Хмельницький. Проте його роль на цьому етапі звелась до ролі статиста. І лише по завершенні польсько-кримських перемовин українська сторона отримала можливість уладнати свій конфлікт з королем і Річчю Посполитою. Отож 18 серпня гетьман у супроводі військових старшин виїхав на переговори з представниками Яна II Казимира. Свої вимоги на переговорах українська сторона виклала у «Пунктах про потреби Війська Запорозького до Його Королівської Милості, Нашого Милостивого Пана». Уже в першій статті козацьких вимог ішлося про визнання королем і Річчю Посполитою права Війська Запорозького на підсудність на базі козацького права та незалежність від інших судових інстанцій держави. Наступна вимога окреслювала межі поширення козацького присуду й адміністрування: «...почавши від Дністра, Бирлинців, Бару, по старий Костянтинів, по Случ і за Случ... де впадає Прип'ять, по Дніпро, а від Дніпра, від Любеча почавши, до Стародуба, аж до московської границі». На теренах козацького адміністрування не мали права перебувати коронні війська та не мало бути на них жодних стацій (спеціальних зборів на утримання війська).

Інший великий блок вимог був покликаний вирішити проблему міжконфесійних стосунків. Передовсім ставилась вимога про забезпечення прав православного населення на території всієї держави, гарантування безпеки церквам «руським» у Кракові, Варшаві, Любліні й інших містах Корони Польської та Великого князівства Литовського, а також зрівняння православного духівництва в правах із римо-католицьким. Київський митрополит мав отримувати посвячення на кафедру винятково з благословення патріарха Константинопольського. Владиці Київському, а також ще двом православним єпископам мали гарантувати місця в сенаті так само, як це було передбачено для римо-католицьких біскупів. Дослідники відзначають, що оприлюднена в «Пунктах про потреби Війська Запорозького» вимога була фактично однією з головних умов, яку поставили ініціатори Унії 1596 р., але реалізувати яку їм так і не пощастило. Тепер до вирішення цього завдання бралася козацька дипломатія, але в зовсім інших умовах і переслідуючи зовсім інші цілі. Усі земські й замкові посади, а також міські уряди на теренах козацької України мали надаватися винятково вірним православної церкви.

Під час перемовин під Зборовом ставилася вимога і про ліквідацію церковної унії. Окремо йшлося про заборону перебування єзуїтів у Києві, а також загалом ченців римо-католицької віри та іудеїв (хіба що останні прибували б у справах торгівлі на короткий час). Застерігалась й амністія шляхтичам, котрі долучилися до козацького виступу.

Ознайомившись із висунутими козаками вимогами, Ян II Казимир схвалив практично всі з них, зокрема питання щодо реалізації військово-політичної програми. Релігійні вимоги було задоволено лише частково: задоволення центральної з висунутих вимог — про ліквідацію унії — було перенесено на майбутній сейм Речі Посполитої.

На підставі поданих «Пунктів про потреби Війська Запорозького» було підготовлено так звану Декларацію ласки Його Королівської Милості, дану на пункти прохання шляхетному гетьманові й Війську Запорозькому, яка й стала українсько-польською частиною Зборівського договору 1649 р. (поряд із польсько-татарськими домовленостями). У відповідності до неї козацька Україна отримувала автономію в складі трьох воєводств — Брацлавського, Київського та Чернігівського; лінія розмежування мала проходити від Димера до Коростишева, Погребищ, Вінниці, Брацлава та Ямполя, а відтак втрачалися території Барського, Зв'ягельського, Любартівського, Миропільського, Остропільського та Подністровського полків. Чисельність реєстру обмежувалася 40 тисячами козаків (про це було домовлено ще під час польсько-татарських переговорів, хоча гетьман Хмельницький взагалі волів не обмежувати себе жодними кількісними показниками). Поіменний козацький реєстр мав бути складений «щонайдалі до нового року Руського Свята, дасть Бог дочекати наступного 1650». Коронній шляхті гарантувалося право вільного повернення до своїх маєтностей, розміщених на українських землях, на яких мали бути відновленні дореволюційні повинності підданих.

Підписання Зборівської угоди відбулося 19 серпня 1649 р. Спершу посланці короля без особливих проблем залагодили справу з Ісламом Ґераєм, котрий після щедрих королівських подарунків відкликав татар з поля бою та відвів Орду від королівського табору на милю. Процедура ж замирення з гетьманом Хмельницьким розтяглась аж до вечора, і спостерігачі з королівського табору в діях козацького вождя вбачали навіть вишукування способів, аби взагалі уникнути підписання угоди. Зокрема, Богдан спершу вимагав, аби Ян II Казимир одночасно з ним заприсягнув на тексті договору, згодом повернувся до своєї старої вимоги щодо негайної видачі йому затятого недруга — Даніеля Чаплинського, котрий якраз перебував у таборі короля як ротмістр однієї з хоругв Олександра Конєцпольського. Коли ж королівські дипломати невдало зіронізували щодо необхідності повернення Хмельницьким дружини Чаплинському, гетьман впав у такий шал, що грозив дістати свого особистого ворога з королівського табору власною шаблею, і то негайно. Як записав очевидець подій, лише коли сутінки впали на зборівські поля, Хмельницький, сидячи на коні, склав присягу перед канцлером Оссолінським і київським воєводою Киселем.

А вже наступного дня, коли до козацького табору прибув як заручник краківський генеральний староста Єжи Любомирський, Богдан на білому скакуні, у супроводі старшого сина Тимоша та сотні старшин і козаків, прибув до табору Я на II Казимира. Згідно з повідомленням російського дипломата Григорія Кунакова, у розмові з королем козацький гетьман тримався з гідністю, обмежуючись у відповідях монарху лише короткими лаконічними репліками: «Гаразд, королю, мовиш!», «Гаразд, милостивий королю!»

Ось так Зборівська кампанія 1649 р., що мала всі шанси стати тріумфом козацької зброї й відкрити Україні шлях до незалежності, вилилась для Війська Запорозького в гірке розчарування.

«Бодай Хмеля Хмельницького перва куля не минула».

Гетьман Війська Запорозького Його Королівської Милості?

Підписані під Зборовом угоди короля з кримським ханом та козацьким гетьманом перевели воєнну кампанію в її завершальну фазу. Зранку 24 серпня від Збаразької фортеці відійшли спочатку кримці, за ними по обіді — і козацькі полки. А вже 25 серпня Збараж покинули й коронні війська та шляхта з військовою челяддю. Дійшовши до Тернополя, війська, переважно піші й з понуреними головами (як зауважували очевидці), розбились на полки й розійшлись на окремі шляхи. Зголодніла за час облоги військова прислуга дорогою допалася на прилеглих огородах і садках до нестиглих овочів і фруктів, унаслідок чого чимало нещасних, які щасливо пережили небезпеку збаразької оборони, знайшли свою смерть уже на шляху до Тернополя, Глинян і Львова.

Тим часом Кримська Орда, вирушивши з багатою здобиччю з-під Збаража в напрямку Криму, дорогою на півострів розбивалась на дрібні мобільні загони — так звані чамбули (чапули), котрі безкарно спустошували галицькі, волинські й подільські села та містечка. Захопивши то там, то тут бранців, худобу й майно, татари поверталися з трофеями до коша, що продовжував свій рух на південь далі, а звідти на зміну їм вирушали нові здобичники. За відомостями джерел, під час руху Іслама Ґерая з-під Збаража було спустошено понад 70 українських міст і містечок. Особливо сильно постраждали Острог, Заслав, Сатанів, Бар, Меджибіж, Ямпіль...

Україною кружляли чутки, що зібраний з коронних військ і шляхти на користь Орди викуп пішов винятково на користь хана та татарської знаті. Прості ж кримці залишились ні з чим і були змушені надолужувати власні втрати «вибиранням» українських міст і сіл. Певна річ, що, ображені в такий спосіб, ординці були особливо нещадними й безжальними. Водночас Україною поширювались і більш фантастичні розповіді про участь самого козацького гетьмана та козацької старшини в цих нелюдських відплатах союзникові. Про двояку роль козацької старшини в тих трагічних подіях згадує і Самовидець у своєму «Літописі», зауважуючи готовність Хмельницького дати Орді як викуп «полоном городов дванадцяти, коториє могут виняті», а також той факт, що козацький гетьман, разом «з ханом кримським розправивши Орду, себто придавши (кожному) мурзі козаків. І так козаки позводили багато городів, татари людей в неволю побрали, а козаки майно забрали, і спустіли значні міста».

Українські історики пояснюють виникнення такої лихої слави про гетьмана та козаків тим фактом, що Кримську Орду українськими землями супроводжували полковники Мартин Небаба й Данило Нечай. У супровід вони були виряджені гетьманом, вочевидь, саме для того, аби стримати надмірності з боку татар. А вийшло так, що саме з ними й стали асоціювати ті звірства, що мали місце після Зборівської кампанії. А про самого Богдана саме після зборівських розчарувань український народ склав чи не найбільш гірку для нього пісню:

«Бодай Хмеля Хмельницького перва куля не минула,

Що велів брати дівки й парубки і молодії молодиці!»

Не менш болючим після підписання миру 1649 р. було питання й обмеження козацького реєстру 40 тисячами чоловік. Хмельницький волів би за ліпше взагалі не зв'язувати собі руки жодними зобов'язаннями в цій сфері. Однак Іслам III Ґерай це питання вирішив з Яном Казимиром за спиною козацького зверхника, і тому нічого більше не лишалось, як прийняти цю ситуацію. Щоправда, у розпорядженні гетьмана був один спосіб протидії цьому — саботувати виконання домовленостей. Однак королівська сторона наполягала на якнайшвидшому вирішенні цієї проблеми й напряму пов'язувала готовність української сторони привести кількісні показники реєстру до визначених Зборівською угодою параметрів зі справою її ратифікації сеймом.

Спочатку Хмельницький планував реалізувати надскладне завдання по складанню 40-тисячного козацького реєстру якомога публічніше, провівши його через військову раду. У середині жовтня на Росаві, неподалік Канева, мала відбутися рада, учасникам якої — «полковникам з осавулами і з сотниками і з черкасами» — і потрібно було б вирішити, «кому в реєстрових козаках бути, а кому не бути». Але Україною прокотилась хвиля невдоволення виписуванням козаків з реєстру, на чолі руху стали впливові козацькі старшини, наприклад полковник брацлавський Данило Нечай. Терміни прибуття старшини до Канева минули, і Хмельницькому довелось докласти немалих зусиль, аби хоч якось просунути цю справу. Було вирішено проводити запис козаків до реєстру силами полкової старшини, старшим над якою було визначено військового обозного Івана Черняту.

Визначальним принципом при формуванні компутів мала стати вимога: «...в козаки писати тих, котрі служать старо і всяку службу виконують». Утім, існують свідчення того, що допущена до реалізації цієї складної справи полкова старшина вирішила використати момент для особистого збагачення. Під час складання компуту підприємливі полкові старшини вимагали від кандидатів на «люстрову службу» по «30 і по 40 і більше» червоних золотих. Унаслідок цього до числа реєстровців потрапляли переважно заможні козаки. «Монетаризація» процесу привела до реєстру чимало представників міського стану та селян. Загалом робота з унормування козацького реєстру була в основному завершена на початку 1650 р. Зведення полкових списків у загальний реєстр Війська Запорозького провадилось у Чигирині у Військовій канцелярії, «де справи робляться». Загальний реєстр увібрав у себе 40 477 чоловік, тобто перевищив встановлені норми майже на півтисячі осіб.

Іншою, не менш складною проблемою стала для гетьмана Хмельницького реалізація положення щодо повернення шляхти і коронної адміністрації на терени козацької України. Шляхта, котра наважилась повертатися до своїх маєтностей, наражалася на неабияку небезпеку, з України надходили звістки про вбивства шляхтичів і їхніх урядників. Через спротив простолюду шляхта Київського воєводства так і не змогла провести сейм в традиційному місці свого збору — в Київському замку, обмежившись збором лише частини лицарського товариства Київщини неподалік Житомира: «...з великим жалем... просто неба над рікою Случчю». Тривожною була ситуація і в Брацлавському та східних районах Подільського воєводств. «Плебс залишається в купах, не впускає панів додому», — скаржився королю Адам Кисіль у жовтні 1649 р.

«Засвіт встали козаченьки в похід з полуночі».

Звитяги та шаленства визвольних змагань початку 1650-х

«Проклята справа», або Рубікон у Красному

Зборівський мир 1649 р. вичерпав себе уже на кінець 1650-го. Чи не останньою краплею, що переповнила чашу терпіння Яна II Казимира, стала Молдавська виправа Війська Запорозького влітку 1650 р., що засвідчила повне ігнорування гетьманом Хмельницьким накинутих на нього обмежень у визначенні власної зовнішньої політики. Розв'язка ж настала лише влітку наступного року, коли на полях неподалік Берестечка зійшлись очолювана особисто королем коронна армія та посполите рушення з одного боку та козацьке військо, повсталі селяни і міщани спільно з кримськими татарами — з другого.

Але, перш ніж сторони зійшлись у двобої, кожна з них пройшла тривалий шлях підготовки до великої війни. Війни, як вони сподівались, переможної. Але перемога могла мати лише одного господаря, а жертв вимагала чимало...

Прешим важливим кроком прибічників збройного розв'язання «козацької проблеми» на шляху підготовки нової війни, покликаної вдовольнити жадобу помсти за поразки Речі Посполитої минулих років та теперішні знущальні витівки Хмеля, мав стати скликаний на грудень 1650 р. вальний сейм. Зміну політики Речі Посполитої щодо «козацького питання» віщувало багато прикмет й ознак. Однією з них стала смерть на початку серпня великого коронного канцлера Єжи Оссолінського, котрий в оточенні Яна II Казимира відігравав роль такого собі генератора ідей політичного порозуміння з козацтвом. Своїм авторитетом і впливом на державні справи канцлер стримував прибічників ідеї збройного приборкання козацтва від невиправдано агресивних дій. Наступником же Оссолінського на уряді великого канцлера став його принциповий політичний опонент — холмський біскуп Анджей Лєщинський.

Сейм 1650-го, враховуючи небезпеку, що нависла над державою, ухвалив рішення збільшити чисельність коронного війська до 36 тисяч, а литовського — до 15 тисяч осіб. І відразу ж по завершенні його роботи Ян II Казимир видав «перші віці на посполите рушення», тобто офіційне оголошення мобілізації шляхетського ополчення. А тим часом коронні й литовські гетьмани одержали наказ протягом шести тижнів покінчити з козаками. Реалізовуючи сеймові постанови, польний коронний гетьман Мартин Калиновський 10 січня 1651 р. розіслав накази коронним жовнірам на кінець місяця зібратися трохи західніше Кам'янця-Подільського, аби невдовзі виступити «проти бунтівного хлопства». А вже з початком лютого польний гетьман спрямував війська на Бар, щоб уже звідти атакувати терени, де громадилися «свавільники» — колишні козаки й повсталі селяни, що не потрапили до визначеного Зборівською угодою 40-тисячного козацького реєстру, але, користуючись покровительством брацлавського полковника Данила Нечая, повертатися до стану послушенства своїм панам наміру не мали.

Аби перекрити Калиновському шляхи на терени Східного Поділля, Нечай у порушення Зборівської угоди перейшов визначену лінію розмежування та здобув замок у містечку Красне. Крім того, полковник істотно зміцнив козацькі залоги в Мурафі, Стіні, Шаргороді, Ямполі. Головною своєю квартирою на порубіжжі Нечай визначав Красне, куди з Шаргорода були перевезені козацький обоз й артилерія. Сюди ж мали прибути з військами вінницький полковник Іван Богун та уманський полковник Йосип Глух.

Утім завершити задумане брацлавський полковник не встиг. У ніч з 9 на 10 лютого 1651 р., отримавши від полоненого козака інформацію про перебування полковника Нечая з невеликим загоном козаків у містечку Красне, Калиновський направляє туди полк під командою Станіслава Лянцкоронського, аби той поквитався з одним з найбільш непримиримих ворогів Речі Посполитої — «гетьманом свавільців» і «першим гультяєм» (як його звично називали місцева коронна адміністрація та шляхта, що постраждала від рішучих і непередбачуваних дій брацлавського полковника). На світанку 10 лютого, коли передові загони коронних військ наблизилися до стін Красного, козацька варта помилково сприйняла їх за козацькі роз'їзди, що поверталися з нічної розвідки, і неприпустимо близько підпустила до міських укріплень. Коли ж помилка була виявлена, виправити її вже не було часу. Коронні жовніри рвучкою атакою оволоділи міською брамою та увірвалися до сонного міста. У ході бою, що розгорівся на вулицях Красного, Данило Нечай отримав смертельну рану, і найбільше, що вдалося зробити захисникам міста у тій метушні, так це вивезти тіло улюбленця козацької сіроми та закритися в міському замку.

Обраний на місце Нечая наказним полковником, Григорій Кривенко, попри складні обставини, зумів належним чином зорганізувати оборону замку. Отож кинута Лянцкоронським на його здобуття німецька піхота зазнала величезних втрат. Аби підбадьорити власних жовнірів, Калиновський, котрий також прибув до Красного, наказав кінноті спішитися й особисто повів її на штурм замкових укріплень. Штурм успіху не приніс. Проте, коли вже наступної ночі частина козаків спробувала непомітно залишити замок, у полі вона натрапила на коронний роз'їзд і в бою з ним майже повністю загинула. Переслідуючи ж решту козаків, які намагалися повернутися під захист замкових укріплень, коронні жовніри зуміли вдертися до фортеці та розправитися з її захисниками. Майже всі козаки, що супроводжували Данила Нечая до Красного — а це, по суті, був кістяк Брацлавського полку! — були винищені. Саме ж місто було вщент спалене. Водночас значними були й втрати супротивної сторони. Коронна армія під стінами Красного, на його замкових укріпленнях та на вулицях втратила близько тисячі жовнірів.

Штурмом Красного Мартин Калиновський перевів Річ Посполиту через отой умовний Рубікон, що відділяв мир — нехай крихкий, непевний і суперечливий — від війни. Війни, яка, як виявиться вже невдовзі, стане однією з найжорстокіших і найкривавіших в історії українсько-польських збройних конфліктів.

Зломивши опір захисників Красного, Калиновський невдовзі зумів зайняти також Мурафу, Шаргород, Чернівці, Ямпіль. Спроба оволодіти Стіною, де обороною керував козацький сотник Іван Александренко, а допомогу козакам надавали ватаги опришків, успіху не мала. Й аби не множити власні жертви, польний гетьман вдовольнився обіцянкою обложених сплатити викуп та скласти присягу вірності Яну II Казимиру. Не так пощастило мешканцям одного з важливих торгових і ремісничих центрів Східного Поділля — Ямполя. Коли жовніри воєводи Лянцкоронського вдерлися До міста, вони нещадно вирізали більше тисячі місцевих жителів, а також грецьких, молдавських і турецьких купців.

Для того аби не допустити ще більших жертв і подальшої здачі позицій, потрібно було енергійно виправляти ситуацію, терміново збільшуючи козацьку присутність на теренах, що потрапили в епіцентр зимової фази кампанії 1651 р. Або ж сподіватися на диво чи лицарське щастя тих козацьких полководців, які по смерті Данила Нечая ще залишались у розпорядженні Хмельницького на огорнутій полум'ям війни Брацлавщині. Так воно, власне, і сталося: екстремальність ситуації дозволила яскраво загорітися зірці нового козацького героя — полковника Івана Богуна. Допоки козацьке військо під орудою Богдана Хмельницького впродовж лютого 1651 р. повільно рухалося з Чигирина до Білої Церкви, аби там увібрати в себе мобілізовані козацькі сили й виступити назустріч ворогу, гетьман Калиновський виряджає частину коронних військ на здобуття Вінниці, щоб таким чином опанувати Брацлавщиною в повному обсязі. У ніч на 1 березня полк коронного обозного, брацлавського воєводи Станіслава Лянцкоронського підступив до Вінниці, де перебував з полком Іван Богун. Утім, повторити сценарій подій, що мали місце під Красним, коронному командуванню не вдалося. Успіхів досягнути воєводі під Вінницею не пощастило, а втрати були великими.

Залишивши під Вінницею близько тисячі поранених і хворих жовнірів, польське військо поспіхом відійшло спочатку до Бару, а згодом попрямувало до Кам'янця-Подільського. Переслідуючи неприятеля, козаки полковників Богуна та Глуха, на допомогу яким незабаром підходять і головні сили Хмельницького, оволодівають Браїловом, Баром, Хмільником, Шаргородом, Меджибожем та іншими містами й містечками Східного Поділля. З-під Меджибожа в ніч з 7 на 8 травня гетьман відправив кінний корпус, що складався з 8—10 тисяч козаків і кількох тисяч татар, під Кам'янець, аби гам завдати остаточної поразки Калиновському. Однак останньому вдалося відірватися від переслідування та вивести свої полки на з'єднання з коронною армією, що її збирав за наказом короля на Галичині, неподалік Сокаля, коронний гетьман Миколай Потоцький. Утім навіть уникнувши переслідування козацьких військ, Калиновський у поході на Брацлавщину втратив за місяць боїв близько шести тисяч жовнірів та всю артилерію. Ті ж з вояків Калиновського, котрим вдалося вирватися живими з Брацлавщини, називали цей похід не інакше як «проклятою справою».

«Був ранок. Був туман. Було сто тисяч війська».

Відвага та жертовність Берестецької битви

Зіткнувшись із загрозою польського наступу, Хмельницький, окрім мобілізаційних заходів у середині козацької України, був змушений значно активізувати пошуки союзників поза її межами. Упродовж усієї першої половини 1651-го він демонструє неймовірну активність на зовнішньополітичній арені, намагаючись утягнути в конфлікт з Варшавою керівництва Оттоманської Порти та особливо Російського царства. Утім бажаного результату Богдану досягти знову не вдалось. На початку червня з Москви до Чигирина прибув митрополит Назаретський Гавриїл у супроводі царського піддячого Григорія Богданова, від котрого український гетьман й довідався про рішення Олексія Михайловича не допомагати Яну II Казимиру в його війні з козаками. Але ж Хмельницький сподівався на царську допомогу у війні проти Речі Посполитої! Про таку допомогу Україні цар ані Богданова, ані владику Гавриїла повідомляти не уповноважував.

Відмова Москви надати Війську Запорозькому допомогу надзвичайно болюче вдарила по планах Хмельницького. Наскільки важливим в контексті реалізації далекосяжних гетьманських планів було отримати допомогу від православного царя, можна побачити вже хоч би з того, що навіть після того, як стало остаточно зрозуміло, що Олексій Михайлович не надасть допомоги, за розпорядженням Богдана в козацькому таборі поширювалися чутки, нібито Російська держава таки надішле козакам давно очікувану допомогу. Отож коло вкотре замкнулося, і Богдану, готуючись до вирішального двобою з ворогом, можна було сподіватися лише на татарську допомогу.

Фаза активної підготовки Речі Посполитої до вирішальної битви з повсталим козацтвом розпочалась із середини березня, коли Ян II Казимир видав у Варшаві детальні інструкції про способи мобілізації посполитого рушення та вирушив зі столиці на схід, у райони, де мала відбуватися концентрація військової сили Речі Посполитої та її підготування до майбутньої війни. Крім мобілізації шляхетського ополчення, влада Речі Посполитої приділила прискіпливу увагу підготовці до війни регулярних коронних військ. Напередодні вирішальної битви було сформовано дев'ять полків кінноти, до складу кожного з яких входило по кільканадцять хоругв. А крім того, регулярне військо включало в себе близько шести тисяч піхоти, півтори тисячі рейтар і тисячу драгунів. Питому вагу в королівській армії становили добре вишколені на полях битв Тридцятилітньої війни німецькі найманці. Загалом польські історики обраховують кількісний склад армії, яку Ян II Казимир повів улітку 1651 р. в Україну, у 70 тисяч вояків, із яких понад половину (близько 40 тисяч) становили мобілізовані до посполитого рушення шляхтичі.

Перебуваючи в Любліні, Ян II Казимир провів деякі символічні акти, що мали надихнути шляхту та регулярні війська на бій з ворогом. Зокрема, папський нунцій в Польщі та Литві архієпископ Адріанопольський Джованні де Торрес у костелі Святого Яна висвятив королівський меч на майбутню війну та подарував монарху облямовану хутром горностая шапку. Бойовий дух жовнірів були призвані підносити майже 400 католицьких капеланів. Прибув до королівського табору також ігумен Холмського василіанського монастиря Якуб Суша в супроводі значного почту уніатського духівництва та з іконою Богоматері Холмської. Саме нею уніатський владика благословлятиме жовнірів на битву з «безбожниками-козаками».

Попри те що після зборівського замирення на волю були відпущені з татарського полону обидва коронні гетьмани, головне командування Ян II Казимир взяв особисто на себе. Наскільки це було виправдано з точки зору суто військових резонів — сказати важко. Скоріш за все, ішлося про моральний бік справи. Адже сучасники відзначали той факт, що минулорічні гіркі поразки Речі Посполитої в протиборстві з Військом Запорозьким залишили по собі вельми тяжкі спомини у свідомості коронних жовнірів. Як писав у квітні 1651 р. один зі шляхтичів: «...обидві сторони, тобто наша і Хміль, готуються одна проти одної, то на нас тремтить шкіра».

А що, власне, міг протиставити королівській армії в літній частині кампанії 1651 р. Богдан Хмельницький, аби «не обманути» тремтіння шляхетської шкіри? Спішно проведена гетьманом мобілізація дала свої результати. Загальну чисельність української армії на початку літньої фази війни 1651 р. дослідники обраховують у межах 70—100 тисяч осіб. Утім, за словами самих козаків, з-поміж цієї величезної сили «досить доброго, спорядженого і навченого війська» у Богдана було не більше сорока тисяч. Решту становили козаки-неофіти — учорашні міщани чи селяни, які могли надати козакам допомогу при несенні обозної служби чи навіть веденні оборонних боїв під прикриттям валів чи мурів, але у відкритому бою, бою «на полі», користь з них була мінімальною.

Польські розвідники доповідали командуванню, що «військо у Хмельницького дуже велике, бо майже поголовно всі селяни вийшли на війну». Утім існують свідчення й того, що подеколи мобілізаційні заходи носили примусовий характер. Так, за свідченням ігумена одного з православних монастирів Чернігово-Сіверщини, козаки забирали до війська чи не все чоловіче населення краю, залишаючи в домівках лише стариків і молодь. «А ружья у них, — продовжував ігумен, — у ково что єсть. Иные де мужики пошли з рогатинами, а иные с топорами».

Головні свої сили в літній фазі кампанії 1651 р. український гетьман вирішив висунути на прикордоння Волині та Східної Галичини, аби в такий спосіб мати змогу виманити королівську армію в ці заболочені місця, що б суттєво нівелювало переваги добре навченої польської кінноти та водночас дозволило б козацькій армії мати за собою надійний тил — добре укріплену Збаразьку фортецю. Не володіючи інформацією про стратегічні задуми ворога, Хмельницький вирішив атакувати королівське військо на марші, не даючи можливості супротивнику правильно згрупувати свої сили та використати в такий спосіб переваги регулярних кінних підрозділів.

Так воно, власне, і могло статись, якби Ян II Казимир і коронне командування строго дотрималось того плану, який виник після форсування в середині червня 1651 р. річки Стир. Згідно з ним, армія мала 17 червня виступити в напрямку Дубна, аби вже там очікувати на прибуття шляхетського ополчення з великопольських воєводств Корони Польської. Але в останню мить, коли війська вже шикувалися в похід, обережність Яна II Казимира взяла гору, і він дав відбій команді на виступ, аби ще раз все ретельно розвідати: де Хмельницький, де Іслам III Ґерай, де їхні передові роз'їзди? Власне, саме оця пауза з виступом у похід і вберегла королівські війська від повторення жахіть, які випали на голову жовнірів Яна II Казимира під Зборовом влітку 1649 р. Король залишив армію під Берестечком, заборонивши будь-кому під страхом смертної кари виступати без особливого на те дозволу з табору. Отож, коли на світанку 18 червня об'єднане козацьке та татарське військо наблизилось до Берестечка, там на нього вже чекало заздалегідь підготовлене до битви вишикуване вздовж рички Стир фронтом майже на цілих п'ять кілометрів коронне військо. Відтак цього разу про фактор несподіванки від маневру для Хмельницького й Іслама III Ґерая не йшлося, швидше навпаки: це вони були неприємно здивовані готовністю ворога їх збройно зустрічати.

Перший день боїв точився доволі мляво й не дав переваги жодній зі сторін. Козаки й татари намагалися відрізати супротивника від пасовиськ, аби спровокувати нестачу фуражу у ворожому таборі. Значно динамічніше й кривавіше протікала січа наступного дня. Дев'ятнадцятого червня, коли до Берестечка підтягнулися основні сили кримців, перевага була на боці українського гетьмана та кримського хана. Особливо відчутною вона стала в другій половині дня. Кинуті в бій полки брацлавського воєводи Станіслава Лянцкоронського й подільського Станіслава Потоцького потрапили в критичне становище. Їм на допомогу поспішили полки коронного гетьмана Миколая Потоцького й коронного маршалка Єжи Любомирського, згодом — литовського підканцлера Льва Саніги. Але досягти бажаного коронному командуванню не поталанило, і воно було змушено давати команду на вихід з бою коронних частин, інакше все могло б закінчитися справжньою катастрофою. А так на вечір козакам і татарам вдалося лише взяти в лещата польський табір і змусити годувати коней лозою і дубовим листям, оскільки пасовиська були відрізані повністю.

У ніч з 19 на 20-е до козацького табору врешті підоспіла піхота, яку до світанку Хмельницький встиг переправити через річку Стир і прилеглі до неї болота. Після цього Богдан уже міг кинути в бій понад сто тисяч вояцтва! Утім, у п'ятницю 20 червня битва розпочалася лише пополудні, оскільки зранку над полем стояв надзвичайно густий туман, який унеможливлював будь-яку координацію військового маневрування. Водночас, туман, який заважав розпочати битву від світання, надав час для продуманого вишиковування наявних сил. Отож у горнило протистояння було кинуто й кінноту, і піхоту, і вдало використано артилерію. Зайнявши своїми полками центр і правий фланг, український гетьман віддав лівий фланг татарам. Окремі татарські загони підсилювали й козацьку кінноту. У центрі своєї побудови, на узвишші, Хмельницький наказав спорудити укріплений табір із сполученими між собою ланцюгами возами.

Не менш ретельно підготувалися до майбутньої січі й коронні жовніри. Досвідчений артилерист, генерал Зиґмунд Пшиємський вишикував королівську армату таким чином, що під її обстріл потрапляли і центр, і лівий і правий фланги ворога. Там же, у центрі бойового шикування, були поставлені піхотні полки під командою князя Богуслава Радзивілла та генерал-майора Кшиштофа Хубальда, кінні хоругви списоносців і рейтар, хоругви шляхетського ополчення. Командування центральним угрупуванням військ взяв на себе особисто Ян II Казимир. На правому фланзі під командуванням коронного гетьмана Миколая Потоцького було зосереджено основну частину посполитого рушення, а також регулярні полки Лянцкоронського, Любомирського, Конєцпольського і Сапєги. Лівий фланг теоретично було віддано під командування польного гетьмана Мартина Калиновського, і він міг диспонувати полками Яреми Вишневецького й Станіслава Потоцького, а також частиною посполитого рушення. Фактично ж, як переконують результати досліджень польських істориків, лівим крилом королівської армії командував войовничий князь Ярема Вишневецький, і це значною мірою визначало активність цієї частини війська в ході битви, що розгорілася невдовзі.

Отож, коли близько десятої години ранку туман над Берестечком розвіявся, перед учасниками цієї кампанії постала справді грандіозна і смертельно велична панорама майбутньої битви, вціліти в якій могло пощастити небагатьом. І коли туман розвіявся остаточно, зіткнення справді було настільки потужним і безпощадним, що, за свідченням польського учасника, півгодини все було «у вогні, не можна було нічого чути, лише гук... з ручної стрільби і гармат, так що ми вже думали, що звідтіля ніхто живим не повернеться». Хоча спочатку битви сторони начебто якось знехотя в неї вступали, кожна сторона намагалася виманити супротивника на себе, аби порушити його бойове шикування й тим самим отримати тактичну перевагу. Козацькі і татарські гарцівники всіляко намагалися вибити зі стану спокою своїх опонентів, але король суворо заборонив реагувати на будь-які провокації. Так тривало майже до четвертої години дня, і в оточенні Яна II Казимира навіть велися розмови про те, аби перенести бій на наступний день. Але саме в цей час не витримали нерви князя Вишневецького, котрий через свого гінця висунув вимогу про дозвіл на атакування ворога. Король не став перечити, і битва почалася атакою лівим флангом, де воєвода руський з нелюдською відвагою кинувся на козаків. Слідом за полками, що були під командою Вишневецького, у бій втягнулися й інші частини.

Справді, ініціатива в ході бою декілька разів переходила від однієї сторони до іншої. На полі бою множились гори трупів. Утім 20 червня до перемоги були все ж трохи ближчими коронні жовніри, а не козаки. Кинуті королем в атаку по центру підрозділи німецької піхоти та рейтар, маючи за собою потужну вогневу підтримку королівської артилерії, почали продавлювати козацький центр оборони. Заклики Хмельницького про допомогу, адресовані кримському хану, результатів не давали. Окремі джерела вказують на те, що начебто Хмельницький в цей час примчав до ставки хана, докоряючи йому за ненадання козакам дієвої допомоги. Іслам Ґерай же якось непереконливо пояснив свою пасивну поведінку наближенням байраму — важливого релігійного свята мусульман.

Ось на такому тлі й сталася подія, що, як виявиться уже згодом, стане кульмінаційним моментом літньої кампанії 1651 р. Як оповідатиме вже згодом великий литовський канцлер Альбрихт Радзивілл, «один з наших, помітивши під лісом велику білу хоругву, сказав, що там перебуває хан, і порадив королеві випалити туди із зарядженої гармати. Так і вчинили, і якийсь знатний татарин, що стояв поблизу хана, від гарматного залпу впав з коня. Увесь той величезний натовп варварів повернувся і кинувся до втечі, так що наша кіннота, коли варвари в паніці втікали, ледве могла досягнути їх зброєю». За іншими відомостями, по ханському намету начебто було випущено декілька гарматних ядер. Одним з них було поранено в ногу самого Іслама III Ґерая, іншими — вбито нуреддина Крима Ґерая та поранено ще ряд татарських мурз. Усе це разом нібито й спровокувало віддачу ханом наказу про вихід Орди з бою.

Утім переконливіше виглядають твердження тих істориків, які доводять, що розповідь про поранення хана та значні людські жертви серед його оточення є не більше як гарним міфом, покликаним прикрити ганебну реальність. Насправді ж, у напрямку кримського правителя 20 червня було прицільно випущено лише одне ядро, яким було вбито ханського прапороносця та обкурено самого Іслама III Ґерая. І цього виявилося досить, аби хан панічно кинувся на пагорб, а звідти — у напрямку Вишнівця. Слідом за ханом розпочалася втеча всіх його підданих. До рук поляків потрапив обоз хана, у тому числі ханський намет, бунчуки більшості чамбулів, дорогі тканини та коштовності.

Оголення в результаті втечі Орди лівого флангу оборони поставило козацьку армію в катастрофічне становище. Аби переконати хана повернутися під Берестечко навздогін йому кинувся Хмельницький з кількома старшинами. Але хан не лише не прийшов на допомогу своїм союзникам, а й, захопивши із собою гетьмана, почав відходити на південь. Щоправда, за деякими відомостями, Хмельницькому таки вдалося вмовити Іслама III Ґерая повернути Орду на поле бою. Різняться лише деталі цієї справи. За однією версією, хан був готовий повернути все татарське військо під Берестечко і лише проливний дощ, який густо впав на голови кримцям, збунтував мурз проти рішення свого правителя та змусив його відмовитися від свого наміру. За іншою версією, на допомогу козакам Іслам III Ґерай вислав 20 тисяч кримців, яких супроводжував генеральний писар Війська Запорозького Іван Виговський. Але, пройшовши лише 20 верств, татарські мурзи кинули напризволяще свого проводжатого та повернули до ханського обозу.

Після цих подій у королівському таборі панувало неймовірне піднесення — жовніри не припиняли всю ніч славити Бога за його допомогу в приборканні свавільців, а Ян II Казимир, перебуваючи в стані крайнього нервового перенапруження, цілу ніч не злазив з коня.

Природно, що в козацькому таборі запанувала зовсім інша атмосфера. Украй важливим було те, що козацькій старшині, навіть без гетьмана, вдалося організувати ефективну оборону табору, відійшовши під щільним артилерійським обстрілом королівської артилерії до річки Пляшівка, притоки Стиру, де болото й хащі створювали природний захист козацьким тилам. За ніч, що минула після фатальних подій 20 червня, козакам вдалося укріпити свій табір, і, коли на ранок наступного дня коронне командування було готове мало не голими руками брати свого переможеного супротивника, виявилося, що козаки були здатні відбити не одну атаку ворога. Отож, аби не множити жертви з власного боку, королівське оточення ухвалило рішення відмовитися від штурму козацьких укріплень, а здобути їх облогою.

За відсутності Богдана, в умовах жорсткої блокади козацького табору супротивником, украй важливо було втримати у війську дисципліну і керованість. Кинувшись навперейми хану, Богдан залишив старшим над військами полтавського полковника Мартина Пушкаря. Через день, 22 червня, наказним гетьманом козаки обрали кропивнянського полковника Филона Джеджалія. Спроба наказного гетьмана в ніч на 25 червня атакувати ворога успіху не мала. Отож наступного дня Джеджалію довелось випробувати інших способів: він вислав до королівського табору на перемовини послів — полковників Михайла Крису та Матвія Гладкого. Під час реалізації своєї посольської місії полковник Криса перейшов на бік короля, передавши при цьому цінну інформацію про становище обложених і запропонувавши шляхи розгрому козацького табору. Своїми діями Криса не лише завдав серйозних збитків обороноздатності козацького табору, а й вкрай негативно вплинув на морально-бойові якості козацького війська. Невпинно зростало недовір'я поміж знатним козацтвом та козацькою черню й новоприлученими до військового товариства вчорашніми селянами й міщанами. Останні побоювалися, що слідом за Крисою й інша статечна козацька старшина спробує вимолити собі прощення в короля за рахунок козацької голоти та поспільства. У ніч на 30 червня козацьке товариство обрало на місце Джеджалія полковника Івана Богуна.

Новий наказний гетьман було спробував на чолі двох тисяч вибраних кінних козаків прорвати кільце ворожої блокади. Але ця важлива з воєнної точки зору акція принесла вкрай негативні наслідки. Козацька чернь сприйняла військові приготування Богуна як прояв змови козацької старшини. У таборі зчинилася паніка. Скориставшись з неї, коронні жовніри зуміли увірватися в середину нього та завдати козакам надзвичайно відчутних втрат. Лише за один день загинуло близько 8 тисяч козаків. Богуну неймовірними зусиллями таки вдалося організувати прикриття відходу козацьких військ. Кількатисячний козацький ар'єргард ціною свого життя стримав навальний наступ противника, а тим часом основні сили разом з артилерією покинули обложений табір. Зважаючи на складний рельєф місцевості, на якій розгорталася евакуація козацького табору, враховуючи потребу в подоланні трьох переправ, втрати козаків були величезними: за одними джерелами, вони склали приблизно чотири тисячі чоловік, а за іншими — близько восьми. Невмирущою славою вкрили себе кілька сотень козаків, котрі на одному з острівців посеред боліт і проток Пляшівки організували відчайдушну оборону. Попри величезну перевагу ворога, вони відмовились скласти зброю й здатися на милість переможців. У нерівному бою всі козаки загинули, викликавши своєю мужністю захоплення навіть у ворога.

У здобутому козацькому таборі під Берестечком коронні жовніри знайшли чимало вогнепальної зброї, гармат і пороху, 20 козацьких корогв, одну гетьманську булаву, скарбницю гетьмана, документи Генеральної військової канцелярії. До рук переможців потрапив посол турецького султана. А ще в таборі було знайдено прострілене стрілою тіло митрополита Корінфського Йоасафа, котрий супроводжував Богдана Хмельницького в поході й загинув під час атаки коронних жовнірів.

Попри перемогу, здобуту під Берестечком, Ян II Казимир не міг почуватися тріумфатором у повному розумінні цього слова. Адже королю не вдалося досягти головного — остаточно приборкати козацьку війну. Десяти днів героїчної оборони козацького табору було достатньо для того, аби нівелювати політичний резонанс від переконливої воєнної перемоги. Головним козацьким силам вдалося вийти з табору й уникнути повної капітуляції. Тим часом Хмельницький проводив спішні мобілізаційні заходи в Україні.

Для того аби продиктувати повсталому козацтву умови повної капітуляції, було необхідно йти в глиб козацької України. Король звернувся до шляхти із закликом не покидати військо і разом з регулярними частинами коронної армії продовжувати переможну кампанію. Але сенатори, які передали королівський заклик посполитому рушенню, заледве порятували своє життя ганебною втечею від розлючених шляхтичів. Навряд чи після пилявецької ганьби хтось зі шляхти все ще легковажив козацькою потугою. Проте продемонстрована козаками, здавалось би, у безнадійних ситуаціях заповзятість і хоробрість остаточно знеохотила ополченців до продовження війни. Згромаджена під Берестечком шляхта пригрозила Яну II Казимиру рокошем і через свого маршалка оголосила, що далі в Україну не йтиме. Королю нічого більше не залишалося, як розпустити посполите рушення, передати командування регулярними військами коронним гетьманам, а самому повернутися до Варшави. У глиб України Миколай Потоцький і Мартин Калиновський повели коронне військо, що нараховувало у своєму складі десь близько 30 (за іншими відомостями — 20) тисяч жовнірів.

«Неуважний полковник» чи «відважний лицар»

Мартин Небаба? Сіверський театр кампанії 1651 р.: Гомель, Сож, Ріпки...

Катастрофічність ситуації, у яку потрапила козацька Україна після поразки під Берестечком, посилювалася й тими обставинами, що склалися влітку 1651 р. на північно-східних кордонах Гетьманату, на теренах Чернігово-Сіверщини. Власне вже із зими на кордоні козацької України з Великим князівством Литовським панувала доволі напружена, нервова атмосфера, що виливалась у збройні сутички сторін. На початку ж червня козаки глибоко проникнули на терени Великого князівства та взяли в облогу Гомель, надавши цьому очікуванню великої війни ще більшого драматизму та напруги.

Утім здобути Гомель відразу не поталанило, і за кілька днів безуспішного стояння під містом чернігівський полковник Мартин Небаба наказав негайно «вдень і вночі повертатися назад». Причину такого рішення дослідники вбачають у прагненні реалізувати курс на досягнення політичного порозуміння з Янушем Радзивіллом, отож і небажанні дратувати в цей час литовського гетьмана. Але Радзивілл, отримавши напрочуд дружелюбні листи як від Богдана Хмельницького, так і Мартина Небаби із закликами до припинення військових дій, палкими запевненнями у своєму доброзичливому ставленні й щирому бажанні зберегти мир в їхніх стосунках і надалі, просто перехитрив своїх візаві. На очах козацьких послів, котрих було затримано в таборі польного гетьмана на цілих два тижні, литовське військо начебто відправилось на Смоленщину, а тим часом ішла інтенсивна підготовка до війни з військами полковника Небаби.

Буквально за декілька днів по тому литовські хоругви вторглись на Овруччину, зайняли Народичі, Норинськ і почали реально загрожувати козацьким військам, що в районі Лоєва прикривали переправи через Дніпро. Десь близько 20 червня Януш Радзивілл остаточно погодив з Яном II Казимиром план операції на теренах Чернігово-Сіверщини. Згідно з його концепцією, частина війська під командою стражника Великого князівства Литовського Григорія Мирського мала форсувати Дніпро і Сож, знешкодити козацьку залогу в гирлі Сожу й забезпечити тим самим комфортну переправу головним силам литовської армії під Лоєвом. Тим часом артилерію та піхоту польний литовський гетьман відправив з Річиці човнами вниз по Дніпру, а кінноту спрямував суходолом. Уранці 26 червня тритисячний загін Мирського зненацька напав на козацьку залогу (остання налічувала лише триста козаків) та оволодів плацдармом на берегах Сожу. Декілька козаків із Созької залоги, котрим вдалося вирватися на волю, повідомили Небабу, що на лівий берег Дніпра «прийшли ляхи, але їх небагато».

Саме ця інформація, переконані дослідники, мимохіть ввела чернігівського полковника в оману щодо чисельності супротивника, спровокувавши його на поспішні та необдумані кроки, що в кінцевому результаті призвели до трагічних наслідків. Не організувавши належної рекогносцировки, за словами Самовидця, «старший козацький Небаба, полковник чернігівський, порвавшись несправне, скочив противко тому війську справному, котрого зараз те військо литовське зломило, і багато козаків порубано». Відтак у сучасників і нащадків могло дійсно скластися враження про легковажність та самовпевненість полковника, який став жертвою прикрих обставин.

Двадцять шостого червня литовські війська раптовим ударом вибили козаків з-під Лоєва й взяли переправи під свій контроль. Аби зарадити ситуації, Мартин Небаба з 12—15-тисячним військом кинувся зі свого табору під Ріпками назустріч Мирському. Але погано спрацювала козацька розвідка, і виявилось, що неподалік Ріпок вже розміщені головні сили гетьмана Радзивілла.

Коли Небаба підоспів під Ріпки, кількісна перевага була на боці козаків. Отож, якби вдалося швидко розправитися з військами авангарду, а вже по тому вдарити по головних силах князя Радзивілла, які щойно розпочинали форсування Дніпра, литовська армія могла потрапити в справді критичну ситуацію. Але битва під Ріпками в багатому послужному списку Радзивілла, безумовно, має бути занесена до числа його найбільших тріумфів. У тих екстремальних умовах, що 26 червня 1651 р. склалися для литовського гетьмана, він обрав чи не єдино правильне рішення: скориставшись із фактора раптовості, Радзивілл тими силами, які вже форсували річку, несподівано вдарив у фланг війська Небаби. Цим самим вдалося відрізати частину козацького війська на чолі зі старшиною, і Мартину Небабі довелося битися в оточенні. Усе відбувалося так динамічно, що справа навіть не дійшла до використання вогнепальної зброї — чутно було лише шабельний передзвін та передсмертний стогін нещасних. У бою полягло близько 3—4 тисяч козаків, дехто потрапив у полон і після допиту був страчений.

У бою загинув і сам козацький полковник, здивувавши всіх неймовірною мужністю та самовладанням: втративши під час бою праву руку, Мартин Небаба перехопив шаблю лівою й рубався так доти, доки не загинув. Збереглися не лише розповідь очевидця про останні хвилини життя прославленого козацького старшини, а й опис того, який він мав вигляд у цей час: одягнутий був у «жупан атласовий зелений, коштовний панцир, поверху лосина шкіра з золотим гудзями й таким же шнурком», мав «шаблю в оправі, перстень на пальцю і хрест золотий». У жупані знайшли сім тисяч золотом, які дісталися переможцю. Вражений лицарською звитягою козацького полковника, князь Радзивілл «велів поховати Небабу і висипати велику могилу».

Безпечність чернігівського полковника, що спричинила значні жертви серед ввірених йому козаків та й призвела до його трагічної загибелі в битві під Ріпками, дала привід козацькому літописцеві, що заховав своє справжнє ім'я під псевдонімом Самовидець, назвати нашого героя не інакше як «того самого Небабу, неуважного полковника».

«Безбожні єретики церкви Божі попалили».

Здобуття Києва князем Радзивіллом

Перемога гетьмана Радзивілла під Ріпками відкривала литовському війську дорогу в глиб України. Давши своїм жовнірам трішки відпочити, Януш Радзивілл, як написав у своєму літописі Самовидець, по тому «знову переправивши за Дніпр, потягнул на Киев».

Для оборони давньої княжої столиці Русі та духовного осередку православної України Хмельницький залишив Київській полк під орудою Антона Ждановича. Трохи згодом, уже після поразки під Берестечком, гетьман особисто відвідав Київ і видав наказ втримати місто за будь-яку ціну. І, уже прямуючи до Корсуня, Богдан вирядив на допомогу Ждановичу Уманський і Білоцерківський полки, повторивши свій наказ будь-що втримати «столечне» місто на Дніпрі.

Чи легко було Ждановичу виконати наказ Хмельницького? Звичайно, війська в його розпорядженні було немало. Але не забуваймо, що в Києві козацька старшина завжди почувалася не надто певно. На відміну від центрів південних староств Київського воєводства — Корсуня, Переяслава, Богуслава чи Чигирина, де козацтво здавна було домінуючою силою, у самому центрі воєводства його позиції були відверто слабкими. Не будучи певним за надійність своїх тилів, полковник Жданович поводився вельми пасивно, нерішуче. Було видно, що активності київському полковнику не додавала й та позиція, яку зайняли влітку 1651 р. вищі православні владики на чолі із Сильвестром Косовим. Київський митрополит спільно з архімандритом Києво-Печерського монастиря Йосифом Тризною звернулися до Ждановича з настійливим проханням відмовитися від боротьби зі значними силами литовської армії, аби не спровокувати тим самим жертв серед козаків і місцевого православного люду, а також не допустити руйнувань у Києві. Церковні владики переконували козацького старшину в тому, що їхні звернення до польного гетьмана литовського із закликами до милосердя та запевненнями в тому, що всі вони «і духовного і світського всяких чинів люди, у підданстві і в усій його королівській волі бути бажають», обов'язково знайдуть відгук у серці Радзивілла.

Реагуючи на такі ініціативи митрополита, Жданович залишив оборонні рубежі на північних підступах до Києва та підійшов під стіни міста. Тим часом, отримавши звістку про наближення литовської армії, київські міщани масово почали покидати місто. За словами Самовидця, кияни масово сплавлялися вниз по Дніпру «ку Переяславслю, Черкасом і к іним містам коло Дніпра».

Отож при наближенні литовців козацькій старшині помічників у відбитті супротивника відверто бракувало. Спершу передовим силам литовського війська вдалося оволодіти й пограбувати Межигірський монастир у Вишгороді. А вже в ніч на 26 липня литовські війська відразу з трьох боків пішли на штурм Києва. Під час нічного штурму міста козакам вдалось втримати оборону. Але бій показав ненадійність київських захисних укріплень. І полковник Жданович після нетривалих роздумів віддав наказ про відступ з Києва.

По відходу з міста козаків митрополит Сильвестр, печерський архімандрит Йосиф, київський війт Андрій Ходика, київські бурмистри й райці, аби уникнути жертв і руйнувань, надіслали до литовського гетьмана своїх гінців, повідомляючи про беззахисність Києва та благаючи про милість до його мешканців. Надії на позитивні результати свого звернення до польного литовського гетьмана духовним і світським начальним людям Києва вселяла та слава, яка супроводжувала Радзивілла — лицаря шляхетного, котрий свято шанує кодекс лицарської поведінки. Отримавши від київських начальних людей запрошення до беззахисного міста, що віддавало себе у його владу, князь, тим не менше, не поспішив відразу вступати до Києва. Одні дослідники вбачають причину такої неквапливості польного литовського гетьмана в його побоюваннях потрапити нічної пори до засідки. Інші ж схильні пояснити поведінку Радзивілла його честолюбністю й безмірним гонором.

Адже, коли вранці наступного дня князь таки вступив до Києва, цей акт було обставлено за всіма канонами найпишнішого середньовічного церемоніалу: князь в'їжджав до столиці через руїни Золотих Воріт, перед ними на нього чекав київський війт з ключами, там же перебували й інші «батьки» міста, а також вищі церковні ієрархи на чолі з митрополитом Київським Сильвестром Косовим і печерським архімандритом Йосифом Тризною та «усім духовним чином». Війт із писарем поклали князеві під ноги міські корогви та передали символічні ключі від міської брами. По тому вони заново склали від імені всіх киян присягу вірності королю Яну II Казимиру. Після цього процесія рушила до Святої Софії, де митрополит Київський з усім священним собором відслужив на честь литовського князя урочистий молебень.

Незважаючи на всі виявлені киянами знаки пошани до князя Радзивілла, а також його вроджену шляхетність і пошанування правил чесного ведення війни, порятувати Київ від безчинств збройного люду все ж не вдалось. Після кількох днів спокійного постою в місті литовське військо взялося за звичні в таких випадках грабежі й мародерства. До того ж якісь «свавільники підпалили задля грабунків Київ, де згоріло понад дві тисячі будинків і кілька церков». Найбільше пожежі бушували 6 і 7 серпня. Не виключено, що підпали влаштовували козаки-диверсанти, щоб у такий спосіб помститися завойовникам і «викурити» їх із Києва. Утім більш імовірно, що вогонь пускали саме литовські жовніри, намагаючись у такий спосіб замести сліди своїх грабежів міщанських осель і культових споруд православних громад.

«Олена Прекрасна» української історії:

трагічна розв'язка романтичної історії

У попередніх главах книжки, де мова йшла про початок повстання під проводом Богдана Хмельницького, уже побіжно згадувалось про молоду й вродливу шляхтянку Мотрону, котрій судилось стати таким собі яблуком розбрату поміж двома вже немолодими удівцями: чигиринським підстаростою литовським шляхтичем Даніелем Чаплинським та сотником Чигиринського реєстрового полку Богданом Хмельницьким. Згадували й про щасливу розв'язку цієї історії, що втілилася в шлюб Богдана і Мотрони, освячений наприкінці 1648 р. авторитетом самого патріарха Єрусалимського Паїсія.

Ця романтична історія, що була тісно переплетена з перебігом важливих політичних, військових і соціальних подій, мала своє несподіване та, варто зауважити, не менш захопливе продовження. Щоправда, продовження це було менш романтичним і мало трагічну розв'язку. Хоч і цього разу історія не була позбавлена й політичного присмаку. Отож, ішов 1651 р. З початком весни Богдан Хмельницький на чолі війська вирушає на Волинь, куди висувається також і польська коронна армія та шляхетське ополчення на чолі з королем Яном II Казимиром. Сторони готуються до вирішальної битви, і саме в цей час з Чигирина донеслася звістка про подружню зраду цієї «Олени Прекрасної» українсько-польської війни середини XVII ст.

Різні джерела по-різному розкривають обставини тієї заплутаної й аморальної справи. Так, польський мемуарист Станіслав Освенцім переповідав цю, за його словами, «смішну історію» так, як він її почув з вуст Яна II Казимира під час вечері напередодні Берестецької битви. Король же втішався з того, що гетьманша закохалась в якогось годинникаря, котрий служив у Хмельницького управителем двору, «ключником». Таємний роман Мотрони з цим годинникарем начебто тривав уже досить довго. Аж поки гетьман не виявив пропажі барилка з червоними золотими. Спочатку подумав на старшого сина Тимоша, що той, вирушаючи в похід на Литву, прихопив його з собою на нагальні військові потреби. Однак, отримавши від гетьманича запевнення щодо власної непричетності, віддав наказ про таємне розслідування цієї справи. У ході цього розслідування й випливла інформація не лише про причетність управителя до цього викрадення, а й про його адюльтер з панною гетьманшею. Розгніваний Богдан, довідавшись про цю брудну справу, звелів обох винуватців роздягти догола і, зв'язавши одне до другого, повісити. Так, принаймні з неприхованою втіхою й гомеричним сміхом, розповідав своїм наближеним король. Очевидно, що розповідь Яна II Казимира, насичена деталями стосовно способу покарання таємних коханців, була стилізована саме «для сміху» і навряд чи вповні відповідала реаліям.

Натомість литовський канцлер Альбрихт Радзивілл у своєму описі був значно стриманішим і менш емоційним. Крім того, згідно з його версією, пропажу золота виявив Тиміш Хмельницький. Він же і вислідив злодія, довідавшись уже в ході слідства й про його аморальні зв'язки зі своєю мачухою, котру, за наказом батька, і повісив разом з ключником на одній шибениці.

Інформація ж, яка виходила з козацького табору, вказувала на те, що причиною страти Мотрони став перехоплений лист Даніеля Чаплинського до своєї колишньої дружини, у якому містилася інструкція з приводу того, як можна приховати викрадені у Хмеля скарби, а його самого — отруїти. За дорученням гетьмана, справу насправді розслідував Тиміш. І саме йому начебто вдалося знайти викрадене золото та викрити спільників гетьманші. Після чого Мотрону, а також її матір і ще п'ятьох чоловік було страчено.

Тобто, за такої інформації, причина трагедії полягала не стільки у факті подружньої невірності Мотрони (якщо вона й була насправді), скільки у наявності розгалуженої шпигунської мережі в оточенні гетьмана, до функціонування якої якимось чином була залучена й гетьманша. Але, абсолютно очевидно, що романтична історія про степову «Олену Прекрасну», із-за котрої розгорілася не менш, а навіть більш кривава, порівняно з Троянською, війна між Україною та Річчю Посполитою, потребувала також романтичного завершення. А що може бути більш романтичним, аніж нове кохання «Олени Прекрасної», нехай навіть й аморальне...

«Прийшов кінець такому сатані».

Безславна смерть шляхетського вождя

Спекотливе й криваве літо 1651 р. в українській історії відмічене, крім згаданих вище знаменних військових, політичних, сімейних акцій і подій, ще однією небуденною сторінкою. Невдовзі після битви під Берестечком, 10 серпня 1651 р., пішов з життя один із символів того величного кривавого протистояння, що розгорілося в Україні в середині XVII ст., — «князь на Вишнівці, Лубнах і Хоролі», воєвода руський, староста гадяцький, канівський, ново-тарзький, перемишльський, пряжницький, неформальний лідер найбільш войовничого крила шляхти Речі Посполитої Ярема Вишневецький.

Князь Ярема, котрому на той час виповнилося лише 38 років і який був у розквіті сил, переповнювався амбітними планами, палав жадобою помсти своїм смертельним ворогам і просто політичним опонентам, перебуваючи разом з коронною армією в Палоччі, несподівано захворів і за декілька днів вигас. Нагла смерть воєводи вкрай негативно відбилася на моральному стані коронних жовнірів. Як з тривогою засвідчив очевидець тих трагічних подій, «досі невідома причина раптової смерті, й боїмося, чи не отрута його скосила.... Відразу того ж дня 20 серпня (за новим стилем. — Авт.) об одинадцятій перед полуднем, за звичаєм, побачивши швидку смерть, вийняли з нього нутрощі».

Утім, розтин тіла покійного не підтвердив підозр, що князеві недруги допомогли покинути йому цей світ. Зійшлися на тому, що фатальний кінець зумовило банальне харчове отруєння: «З'їв огірків, після того напився меду, чим зіпсував шлунок, і в нього почалася гарячка».

В Україні князівську смерть сприйняли як містичну відплату за віровідступництво й ламання материнської обітниці. Відразу поповзли чутки, що мати небіжчика — Раїна Могилянка (двоюрідна сестра митрополита Київського і всієї Русі Петра Могили) перед своєю передчасною смертю нібито страшною материнською клятвою заповіла, аби її син довіку залишався вірним вірі предків. Князь Ярема ж, як пам'ятаємо, ослухався матері й цю віру зрадив, перейшовши на католицизм.

Відкидаючи ж містику, дослідники сходяться на тому, що причиною смерті одіозного українського магната стала страшна спека, що панувала тоді в Україні, та спричинена нею епідемія дизентерії, яка нещадно косила коронне військо. Коронні жовніри, просуваючись з-під Берестечка в напрямку Білої Церкви, потерпали від нестачі продовольства. Згаданий вище львівський підкоморій Войцех Московський так описував той плачевний стан, у якому перебувало коронне військо на своєму шляху від Берестечка до Білої Церкви влітку 1651 р.: «Повсюди жахливе безлюддя й спустошення... хліба жодними зусиллями не можна дістати, немає ні людей, ні млинів». Серед жовнірства лютував «страшний і невимовний голод». Рядові вояки ставали подібними до мумій. Мясковський із жахом писав, що досі жодного разу у своєму житті не ставав свідком таких апокаліптичних картин, коли люди були змушені їсти коняче «стерво», часом навіть сирим, а за одне лише коняче стегно панове лицарі були готові повбивати один одного...

А ось відома українська поетеса Ліна Костенко в романі «Берестечко» відгукнулася на смерть демонізованого вже за життя князя Яреми таким чином:

Предивно вмер, таким раптовим робом.

Щось чимсь запив з панами у четвер —

в суботу військо вже іде за гробом.

Його везуть в просмоленій труні,

у Вишневець, щоб встигнути до смерку.

Прийшов кінець такому сатані.

Безславно вмер, не лицарською смертю.

На нім каптан, пантофлі і ковпак.

Вже не гусарська одіж, не крилата.

Ридає військо доблесне, — ще б пак!

Коли ще світ такого вродить ката?

Дванадцятого серпня в Паволочі відбувся похорон князя Вишневецького. Наступного дня коронні війська вирушили далі на схід, у напрямку Трилісів. Тіло ж одного з найзаможніших українських магнатів й одного з найвпливовіших політичних діячів Речі Посполитої було відправлено до Польщі. Тут, у місті Кельце, воно було Муміфіковано та виставлене в крипті римо-католицького кляштору Святого Хреста. Щоправда, проведена 1980 р. судово-медична експертиза поставила під сумнів відповідність чоловічих останків, що зберігаються нині в крипті кляштору Святого Хреста, та тіла князя Яреми Вишневецького. Якщо це так, то відразу ж виникають запитання: а де ж покоїться справжній прах князя? коли відбулася підміна? чим вона була викликана?

На сьогодні це не єдині нерозгадані загадки Вишневецького. Українські історики й досі не можуть дійти згоди й у питанні, як сприймати князя: як властиво українського історичного персонажа, пов'язаного з Україною не лише славою своїх героїчних предків, а й значними власними заслугами, скажімо, у господарському освоєнні лівобережних українських теренів, в обороні краю від татарських нападів тощо, чи все ж, як героя тепер уже сусідньої держави, у межах якої розгорталася його політична й військова діяльність, спрямована, до речі, на захист інтересів саме цієї держави?

Писаний кров'ю Білоцерківський мир

У відповідності з Білоцерківською мирною угодою, укладеною 18 вересня 1651 р., територія, на яку мали поширюватися козацька юрисдикція та козацьке адміністрування, відтепер обмежувалася лише Київським воєводством. Удвічі, порівняно зі Зборівською угодою 1649 р. (тобто до 20 тисяч осіб), зменшувалася чисельність козацького реєстру. Впорядкування реєстрового війська мусило розпочатися негайно протягом двох наступних тижнів, а закінчитися до Різдва Христового. Окремо в угоді застерігалося, що до двадцятитисячного козацького реєстру буде включено якнайменше козаків з Києва — «як міста столичного і судового».

Шляхта Київського, Брацлавського і Чернігівського воєводств, а також старости відразу після укладення угоди отримували право «вступати у володіння своїми маєтками і одразу брати під свою владу всі доходи, корчми, млини і судочинство» — або особисто, або через своїх довірених осіб й урядників. Угодою було передбачено, що зі збирання податків зі своїх підданих дідичі й ті, хто володів маєтками на ленному праві, мали зачекати до тих пір, доти не завершаться роботи зі впорядкування козацького реєстру та переселення вписаних до реєстру козаків у королівщини, розташовані на теренах Київського воєводства.

Передбачалося, що коронні війська Речі Посполитої не будуть розквартировуватися й нести службу в тих містах Київського воєводства, де будуть реєстрові козаки, а нестимуть вони свою службу лише в Брацлавському і Чернігівському воєводствах. Утім навіть там до завершення впорядкування реєстру та переселення звідти реєстрових козаків до воєводства Київського введення коронних військ не відбуватиметься — «аби не доходило до жодних заколотів».

Білоцерківська угода 1651 р. суттєво підважувала прерогативи гетьманської влади. Зокрема, Ян II Казимир залишав Чигирин гетьману Хмельницькому; так само і його наступники мали володіти на ленному праві Чигиринським староством, допоки обійматимуть гетьманський уряд. Проте відтепер запорозькі гетьмани мали перебувати під владою коронних гетьманів й обов'язково, вступаючи на найвищий у Війську Запорозькому старшинський уряд, мусили бути затверджувані королівськими привілеями. Кожний з них, стаючи гетьманом, повинен «дати присягу у вірнопідданстві Його Королівській Милості і Речі Посполитій». Усі полковники й старшини Війська Запорозького мусять призначатися за поданням гетьмана запорозького Його Королівської Милості. Гетьманові та його наступникам заборонялося підтримувати зовнішньополітичні стосунки — як з Кримським Юртом, так і з іншими «сторонніми панами». Наразі ж Хмельницький мусив «привести Орду до послуг Його Королівській Милості і Речі Посполитій». А якби запорозькому гетьманові зробити це не вдалося, то він має вважати хана за неприятеля та боронити від Орди «границі разом з Військом Його Королівської Милості».

На відміну від Зборівської угоди, ні про яке знесення унії чи надання православним владикам місця в сенаті вже й не згадувалося, а лише містилася не зовсім конкретна теза стосовно того, що «релігія грецька, також собори, церкви, монастирі і колегіум київський повинні лишатися при попередній свободі, згідно з стародавніми правами». Договір передбачав і реституцію церковного майна, але записані в ньому формулювання — «Якщо хто під час теперішнього сум'яття випросив у власність якийсь маєток церковний або належний духівництву, то таке право власності ніякої чинності мати не може» — радше застерігали майнові права римо-католицьких чи уніатських релігійних громад, а не православних.

Заперечувала угода й заборону євреям повертатися в козацьку Україну та займатися тут орендаторською діяльністю. Відтепер євреї були вправі мешкати як у королівщинах, так і в шляхетських маєтках та вести там звичну для себе діяльність, у тому числі й тримати оренди.

Отож загалом, як бачимо, Білоцерківський договір принципово відрізнявся від попередніх домовленостей Війська Запорозького з королем і Річчю Посполитою. Фактично він зводив українську автономію нанівець, ігнорував факт існування Української держави й таким чином повністю виштовхував проблему її політичного визнання керівництвом Речі Посполитої за межі власне політичного порозуміння. У Хмельницького не залишалося зовсім способів політичного впливу на Варшаву, і він силою обставин був змушений ще більш послідовно проводити політику, спрямовану на повний розрив з королем і Річчю Посполитою.

Програно битву, але не війну.

Козацька Україна після берестецького катарсису

Трагічна розв'язка Берестецької битви та вкрай важкі умови Білоцерківського договору 1651 р. породили в козацькій Україні ситуацію, близьку до катастрофи. Польська шляхта, яка за аналогією з відомим класичним висловом з історії європейської, нічого не забула, але нічому не навчилася, намагалася негайно відновити свої володільницькі права у своїх українських маєтностях та реставрувати «на східних кресах» дореволюційні порядки. Натомість українське козацтво та поспільство за останніх три роки вже встигло добряче відвикнути від «послушенства» дідичам і коронним урядникам та відчуло принади життя за козацького урядування. А крім того, жертви та моральні втрати, понесені обома сторонами в цій надзвичайно кривавій війні, що точилася практично весь цей час, провокували відчуття помсти та жадобу реваншу як в одних, так і других. Отож, коронній шляхті й урядникам навіть після того, як гетьман і козацька старшина поставила свої підписи під Білоцерківською, по суті, почесною капітуляцією, годі було сподіватися на заспокоєння козацької сіроми України, а українським обивателям не варто було очікувати теплоти та привітності в процесі реставрації дореволюційних порядків новими-старими владцями. Навпаки, ситуація складалася таким чином, що цей процес неминуче мав бути надзвичайно болісним і драматичним, а його фінал важко було навіть й уявити.

Епіцентр напруги спершу сформувався на теренах Брацлавщини, де згідно з умовами Білоцерківського миру взагалі не було передбачено існування козацького устрою. Уже наприкінці вересня 1651 р. на Брацлавщини то тут, то там вибухають збройні сутички місцевих козаків і покозачених міщан і селян з підрозділами коронних військ та шляхетськими слугами, посланими дідичами для відновлення їхніх володільницьких прав в українських маєтностях. Коли ж великий коронний гетьман Потоцький, ігноруючи заклики Хмельницького «не надто надокучати простим людям», дати йому змогу «заспокоїти чернь», увів на Брацлавщину додаткові контингенти військ, місцеве населення почало масово покидати віками насиджені місця та шукати ліпшої долі деінде. Унаслідок цього цілі міста й села Східного Поділля за короткий час обезлюдніли майже повністю.

Вкрай неспокійно було також на Київщині й Чернігівщині, де коронна влада фіксувала напади на місцеву адміністрацію та уповноважених шляхти, що нерідко закінчувалися трагічними наслідками. У перших числах жовтня козаки Чернігівського полку зібралися під Любечем на раду, за результатами якої вислали полковника Степана Подобайла до Хмельницького з проханням дозволити їм не виконувати умови Білоцерківського договору й надалі проживати у своїх домівках.

У відповідь на демарші чернігівців київський воєвода Адам Кисіль вимагав від українського гетьмана стратити полковника Подобайла та негайно забезпечити умови для повернення в козацьку Україні шляхти, котра б допомогла вгамувати «дике звірство своїх підданих».

Утім неповагу до духу й букви Білоцерківського договору демонстрували не лише «дикі піддані», а й їхні не менш «дикі» пани. Адже попри вписані в угоду застереження щодо негайного вступу шляхти й урядників у свої володільницькі та владні права в Україні, шляхтичі чи особисто, чи через своїх довірених осіб почали відразу ж повертатися на українські землі, перешкоджаючи переселенню реєстрових козаків на відведені угодою для себе терени, грабуючи козацьке майно та вимагаючи від місцевого люду негайної покори дідичам. Наскільки поширеною була така практика — видно вже хоч би з того, що головний командир коронних військ в Україні польний гетьман Мартин Калиновський був змушений навіть видати спеціальний універсал до шляхти Київського воєводства з наказом припинити чинити насильства козакам і тим самим провокувати спалахи збройного протистояння.

Одночасно й український гетьман, аби не випустити ситуацію з-під контролю, вдається до показових каральних санкцій. За його наказом чернігівського полковника Подобайла було взято під варту, а до Чигирина на всяк випадок було стягнуто чотири козацькі полки, у вірності козаків яких Богдан не мав сумнівів. З листопада 1651 р. Генеральна військова канцелярія почала масово видавати гетьманські універсали, звернуті до селян і міщан, у яких містилися заклики терпляче зносити «цю неволю від панів».

У відповідь на поспіх коронної влади в справі реалізації постанов миру 1651 р. та потурання їй з боку гетьманського уряду рядове козацтво та поспільство, якому в нових умовах сподіватися на збереження козацьких прав і вольностей не доводилося, починає все активніше бунтувати й проти коронних властей, і проти власного гетьмана. Багато козаків полишили свої домівки й подалися на Запорозьку Січ, гуртуючись до походу на Чорне море. Чорноморська виправа, зрозуміло, могла суттєво ускладнити стосунки Хмельницького з Оттоманською Портою та спровокувати вторгнення на українські землі Кримської Орди.

А на кінець листопада в Корсунському полку спалахує антигетьманське повстання. Приводом до нього стали дії гетьманської адміністрації щодо складання нового козацького реєстру. Якраз під час скликаної білоцерківським полковником Михайлом Громикою, якого було відряджено з цією метою до Корсуня, полкової ради, яка мала дати добро на виключення з компуту «зайвих» козаків, скинутий перед тим Хмельницьким з полковництва Лук'ян Мозиря закликав розправитися з «гетьманськими посіпаками». Його заклик отримав миттєву реакцію товариства: Михайла Громику козаки розтерзали, викинувши його бездиханне тіло в річку, а наказного корсунського полковника було люто побито. Не цілими пішли з ради й інші прибічники гетьмана. На полковництво було повернуто Мозирю, а до Чигирина вислано суворе попередження припинити виписувати заслужених козаків з реєстру. Виступ корсунських козаків підтримало й товариство сусіднього Білоцерківського полку.

Невідомо, як події розвивалися б далі, якби гетьман не почав діяти рішуче й жорстко. До Корсуня було відправлено з військами генерального осавула Демка Лисівця, котрий заарештував полковника Мозирю та за вироком воєнного суду стратив. Тим часом призначеному на його місце полковником Кілдеєву було доручено виявляти всіх, хто допомагав Мозирі чи навіть співчував його діям, та кожного такого засуджувати на смерть — «для прикладу». Слідом за Корсунем гетьманську владу було поновлено й в Білоцерківському полку. Готові долучитися до антигетьманських виступів інші правобережні полковники — кальницький Іван Богун та паволоцький Адам Хмелецький — були змушені втихомирити запал своїх прибічників.

Тим часом уже з початку січня 1652 р. шляхта починає масово повертатися на терени Брацлавщини та за допомогою коронних жовнірів прагне повернути своїх підданих у стан покори й виконання «„звикли“ служб і повинностей», у тому числі й змусити до виконання ненависної панщини. Неабияк електризувало ситуацію в Україні й перебування на Брацлавщині великої кількості жовнірів, котрі вимагали на свій постій у місцевого населення все нових і нових стацій. Зрозуміло, це ще більше виснажувало й так доволі розорений війною люд, фактично зводило його до злидарського стану. Вельми показовим у цьому контексті є те, що навіть польний коронний гетьман Мартин Калиновський і той був змушений визнати, що в брацлавських «холопів уже й нічого взяти».

Не маючи сил більше терпіти жовнірських насильств і не бажаючи повертатися в підданський стан до своїх попередніх власників, що прямо-таки палали жадобою негайного соціального реваншу, населення Брацлавщини почало масово покидати свої обжиті помешкання та перебиратися до сусіднього Молдавського князівства. Водночас на подільському Подністров'ї великого розмаху набуває рух опришків, що ніс у собі чітке антисоціальне спрямування. Опришки нападали на шляхетські маєтності, займалися грабежами на шляхах і переправах та навіть захоплювали окремі міста й містечка.

Й ось саме під такий різноголосий акомпанемент суспільних настроїв на Правобережжі з кінця січня 1652 р. коронні хоругви починають переправлятися на Лівобережжя Дніпра — терени, де селяни й поспільство вже встигли навіть і забути, що таке підданська повинність. На Лівобережжі козацькі позиції виглядали значно міцнішими, аніж на Правобережжі, отож тут спротив реалізації білоцерківських постанов носить значно організованіший характер, його очолюють визнані козацькі лідери, козацькі старшини, що посідають (або ще нещодавно посідали) горішні позиції в полкових структурах Війська Запорозького. Так, на Чернігово-Сіверщині рух невдоволених угодою 1651 р. очолює колишній чернігівський полковник Степан Подобайло (власне, старшина незадовго до того й був позбавлений гетьманом Хмельницьким полковницького пернача, що виступав проти реалізації Білоцерківського договору). Значними силами повстанців диспонували й інші старшини — Півторакожух, Дедюля, Чорнелихо, Сахно.

На теренах Прилуцького полку (що формально, згідно з умовами Білоцерківської угоди, підлягав розформуванню) козаки не стерпіли жовнірських насильств, атакували й розбили одну з коронних хоругв. На Миргородщині антигетьманську фронду очолив місцевий полковник Матвій Гладкий. За інформацією сосницького старости, Гладкий проголосив себе гетьманом і закликав козаків, котрі не потрапили до нового реєстру, не впадати у відчай, а готуватися до нової війни «проти ляхов і Литви». Дії Матвія Гладкого активно підтримував «колишній прилуцький полковник» Семен Герасимович («Семко Іченський»).

За таких умов десь у 20-х числах квітня Богдан скликає козацьку старшину на раду до Корсуня. На ній вірний гетьману полковник Филон Джеджалій накинувся зі звинуваченнями на полковника Гладкого, що той «й інші сотники його хочуть гетьмана звести зі світу і з поляками війну почати». Аналогічні звинувачення були висунуті й проти полковника Герасимова та цілого ряду сотників. Усім їм за присудом старшинського суду було винесено смертний вирок, який до виконання було приведено вже на початку травня 1652 р. Трохи раніше «на горло» скарали й паволоцького полковника Адама Хмелецького.

Годі говорити, що козацька Україна від таких дій Хмельницького оціпеніла. І коли Богдан викликав до Чигирина «на розмову» наказного полковника миргородського, той навідріз відмовився виконувати наказ свого регіментаря, прямо мотивуючи свою відмову боязню стати наступною жертвою гетьманського гніву: «Ти нас усіх по одному чоловіку всіх повбиваєш! Коли покличеш на раду всіх козаків, тоді й я разом з козаками приїду, а сам один не поїду!»

Кривавий козацький батіг у битві під Батогом.

Жорстока проза «романтичного походу» коронної шляхти

Проте в дійсності Хмельницький, приспавши своїми екзекуціями пильність коронної влади (один зі шляхтичів так образно охарактеризував поведінку Богдана навесні 1652 р.: «Хмельницький мовчить, як вовк у ямі лежить»), розпочав підготовку до збройного виступу проти умов білоцерківського приниження Війська Запорозького. Як привід до мобілізації було використано підготовку до походу — не то в межі Російської держави, не то супроти придунайських васалів турецького султана. Обидва напрямки цілком влаштовували офіційну Варшаву. Отож державні мужі Речі Посполитої, помітивши підозріле бродіння в козацькій Україні, на сполох забили не відразу. Коли ж загроза безпеці Речі Посполитої стала очевидною, часу виправляти допущені помилки залишилося небагато. Адже Хмельницький, зібравши під своєю булавою найбільш боєздатні полки, стрімко рушив з ними на Брацлавщину. Війна, на яку так нетерпляче чекало козацтво впродовж останніх півроку, стала реальністю.

Щойно перед тим сейм 1652 р. не зумів ратифікувати Білоцерківську угоду. Такий розвиток подій розв'язував Хмельницькому руки в справі її денонсації. Але Хмельницький вирішив діяти дуже тонко: не бажаючи власним виступом рвати мир з Річчю Посполитою, він обрав мішенню для козацької атаки Молдавське князівство. Формальним приводом для виступу могла бути відмова молдавського господаря Василя Лупу виконати обіцяне роком раніше та видати свою доньку Розанду за гетьманового сина Тимоша. Насправді ж, Лупу впродовж усіх цих останніх років війни Війська Запорозького з Річчю Посполитою за свої права й вольності виступав не лише союзником польського короля, а й своєрідним його агентом впливу на Близькому Сході, у владних ешелонах Оттоманської Порти. Крім того, дослідники наголошують на тому, що Лупу, по суті, шпигував за Хмельницьким, доповідаючи великому коронному гетьману Миколаю Потоцькому про усі більш-менш важливі дипломатичні кроки українського гетьмана в Стамбулі чи в Придуйському регіоні.

Похід Війська Запорозького в Молдавію таким чином міг принести Хмельницькому чималі дивіденди. Насамперед похід підбадьорив би козацтво та підняв би авторитет Богдана у війську. Крім того, український гетьман у такий спосіб міг би покарати Лупу за його віроломність і допомогу полякам. Насамкінець успішний результат походу посилював би позиції України в Придунав'ї. У разі ж виступу коронних військ на допомогу своєму союзнику провина за початок нової козацької війни лежала б не на козаках, а на коронному командуванні.

І дійсно, лавина тривожних чуток про військові приготування козаків, які навесні 1652 р. накрили Варшаву, провокують коронне командування на дії у відповідь. Гетьману Калиновському вдається переконати короля в тому, що гра Хмельницького може виявитися набагато складнішою, аніж він це вдає, і вістря майбутньої атаки можуть бути скеровані не проти Туреччини, а проти Корони Польської. Отож у другій половині травня польний гетьман з метою концентрації сил відкликає коронні війська з Лівобережжя, а сам тим часом закладає на Брацлавщині, якраз на шляху Чигирин — Умань — Могилів, укріплений табір, що мав стати місцем концентрації всіх наявних на той час у Речі Посполитій військ.

Тим часом Хмельницький на чолі декількох полків десь близько 10 травня вирушив з Чигирина в напрямку Умані. Дорогою гетьман звернувся з універсалами до козаків і поспільства, закликаючи їх повсюди знищувати шляхту в урядовців та вступати до козацьких полків. Вступ козацького війська в межі Брацлавського воєводства спричинив паніку серед місцевої шляхти та коронних урядників. Шукаючи захисту від козаків і своїх же свавільних підданих, шляхтичі разом з сім'ями й слугами потягнулися до табору Калиновського, котрий у цей час уже диспонував дванадцятьма тисячами кінноти та вісьмома тисячами піхоти.

Сам же польний гетьман очікував на швидке прибуття коронних хоругв з Лівобережжя, а також підкріплення з Польщі, отож і табір розбив, виходячи саме з цих міркувань — відверто завеликий, як для наявних у його розпорядженні 20 тисяч війська. Крім того, Калиновський не надто й потурбувався пошуком сприятливого місця для табору. Козацький літописець Самійло Величко, оцінюючи табір Калиновського, зауважував: «Став обозом (Калиновський. — Авт.) у неміцному й голодному місці поміж Ладижином і горою Батогом, яка прилягала від поля до річки Бугу». Одна зі сторін табору коронного війська прилягала до берега річки, а з флангів простягалися рови. Але польний коронний гетьман поставився вельми недбало до належного укріплення цих ровів, не сподіваючись швидких і рішучих дій українського гетьмана. Розрахунок базувався радше на тому, що саме коронні жовніри будуть атакувати супротивника й заганяти його в табір, а не навпаки. Отож, навіщо витрачати сили й час на зміцнення оборонної стійкості свого табору?

Але весняна кампанія 1652 р. козаками була проведена стрімко, майже блискавично, і, увінчавшись цілковитим розгромом ворога, в історії козацької військової майстерності стала чи не однією з найбільш довершених кампаній.

Перші татарські загони з'явилися на берегах Південного Бугу вже 19 травня, а за кілька днів річку форсували висланий Хмельницьким козацько-татарський авангард під командою гетьманового сина Тимоша. Польські джерела одностайні в тому, що Богдан при цьому остеріг Калиновського, аби він не заступав Тимошеві шлях, а дозволив вільно пройти в Молдавію. В іншому випадку — не уникнути війни. Але Калиновський, не бажаючи, аби рука юної молдавської княжни була віддана «варварові» Тимошеві (адже на руку Розанди польний гетьман також претендував), знехтував небезпекою й заступив шлях козакам на Молдавію. І коли 22 травня з коронного табору помітили невеликі сили супротивника, проти нього було кинуто в бій гусарські хоругви. Їм вдалося відкинути козацько-татарський авангард на півмилі від табору. Але невдовзі до Батога підоспіли додаткові сили татар, і статус-кво було відновлено. За результатами першого дня бою коронним військам було завдано значних втрат, а під вечір 22 травня табір Калиновського козаки й татари взяли в кільце оточення. Оцінюючи ситуацію, що склалася, командувач німецької піхоти генерал Зигмунд Пшиємський, котрий мав величезний військовий досвід, здобутий на полях битв Тридцятилітньої війни, радив польному гетьману наступного дня не відновлювати битви, а кинути сили піхоти, обозних слуг і шляхти, що прийшла з навколишніх міст, на зміцнення Батозького табору, а тим часом самому Калиновському на чолі кінноти прориватися з оточення й прямувати до Кам'янця. І, уже зібравши там усі наявні сили, повертатися під Батіг. Утім, польний гетьман злегковажив порадами Пшиємського та віддав наказ військам готуватися до бою.

Тим часом 23 травня до Батога підоспіли головні сили Хмельницького. Провівши рекогносцирування майбутнього поля бою, український гетьман відразу ж виявив допущені Калиновським прорахунки в організації табору й, відштовхуючись від них, виробив плани здолання опору супротивника. Головний акцент у веденні бою зроблено на тому, що закладений Калиновським табір не враховував реальних можливостей жовнірів його обороняти. Отож було вирішено наступати на табір з усіх боків, вишукуючи вже в ході битви найслабкіші ланки в його обороні.

Козацько-татарський наступ розпочався, судячи з інформації джерел, десь за кілька годин до заходу сонця. Очевидці того побоїща звертали увагу на той факт, що, попри надзвичайно потужний артилерійський і мушкетний вогонь з коронного табору, козаки, нехтуючи небезпекою, з такою відчайдушністю кидалися на ворожі укріплення, що пояснення їй можна було віднайти хіба що в прагненні помститися ворогу за надзвичайно болючу поразку під Берестечком. Не минуло й години, як коронні жовніри усвідомили нереальність втримання ними своїх позицій. Кінні хоругви почали відступати до річки, маючи на меті залишити табір напризволяще та самотужки рятуватися втечею. Помітивши ці маневрування, Калиновський з оголеною шаблею кинувся навперейми своїм гусарам, а коли й це не допомогло, наказав німецьким піхотинцям змусити кінноту повернутися до табору силою мушкетних залпів. На деякий час це відновило керованість війська. Проте подальші успіхи козаків і татар у розриванні не надто міцних оборонних редутів коронних військ вносили дедалі більше хаосу в дії як добре вишколеної німецької піхоти, так і цвіту польської кавалерії, зібраної Калиновським на Поділлі.

Михайло Грушевський стверджував, що за таких умов у частини обложених навіть з'явилися плани арешту Калиновського та обміну його в татар на вільний вихід з табору. Утім, навіть якщо такі плани й існували, на їхню реалізацію в ініціаторів часу вже не було. Невідомо, кому вдалося підпалити запаси сіна та соломи в таборі, і від цього вмить спалахнув чи не весь табір. Вогонь охопив намети, підступав до запасів пороху. І в тому сум'ятті козакам і татарам вдалося остаточно зломити опір коронних жовнірів й увірватися в самий центр оборони. Коронна армія вмить припинила своє існування.

Гетьману Калиновському вдалося вирватися з охопленого полум'ям табору, і в нього була нагода порятувати життя втечею. Але, почувши звістку, що неподалік нього в полон потрапив його єдиний син, Калиновський кинувся назад до табору. Пробитися до сина йому не поталанило. А потрапивши в оточення сил супротивника, які значно переважали, польний гетьман загинув, як і належало воїнові — із шаблею в руці. Стяту голову Калиновського одягли на жердину та привезли до табору Хмельницького.

Після страшного погрому під Батогом, який відразу ж почали порівнювати з ганьбою «плюгавецькою» 1648 р., у Короні Польській знову зчинилася паніка. Військо було розбите, шляхта деморалізована, керівництво країни демонструвало неспроможність ефективно кермувати державним кораблем. «Яструбів» у керівництві держави неймовірно непокоїла та обставина, що розбиті й поганьблені на берегах Південного Бугу командири не палали жадобою помсти, а рятувались втечею в глиб коронних земель.

Тим часом в Україні за результатами досягнутої блискучої перемоги козацький гетьман ліквідовує постанови принизливого й вельми обтяжливого для себе миру з поляками 1651 р. Й уже на початок липня козацький устрій і судочинство повного мірою реставруються на теренах Брацлавського, Чернігівського та Київського воєводств.

А ще Батозька битва, разом із Берестецькою, вже назавжди розвели козаків і Річ Посполиту по різні боки барикад. І якщо до тих пір війну з козаками ще можна було сприймати як таку собі «домову війну» в межах однієї держави, то тепер та велетенська лавина обопільних жертв, кривд, насильств й образ, що отримала під Батогом своє логічне підтвердження і довершення, надовго перекрила сторонам шлях до поєднання чи хоч би якогось примирення.

«Якщо Вашій Милості не хочеться поріднитися зі мною добровільно, то маємо достатньо війська, аби силою змусити це зробити». Родичання гетьмана з молдавським князівським родом

Уперше гетьман Хмельницький задекларував про свій намір одружити Тимоша з Розандою ще восени 1650 р. Саме тоді Богдан, здійснивши спільний з кримським ханом похід у молдавські землі та здобувши Сучаву й Ясси, змусив Василя Лупу пообіцяти видати свою доньку за гетьманового сина. Весілля мали відсвяткувати вже до Різдва.

Однак призначений на грудень 1650 р. шлюб Тимоша й Розанди так і не відбувся. Спершу молдавський господар, котрий не дуже то й прагнув виконувати свою обіцянку, відіслав наречену Тимоша до своєї старшої доньки Марії, під захист литовського гетьмана Януша Радзивілла. Трохи згодом (чи то з власної ініціативи, чи з подачі Лупу) Висока Порта наказала перепровадити Розанду до Стамбула. Звільнитися з почесного стамбульського ув'язнення їй поталанило лише на початку 1652 р., після чергового палацового перевороту в Надбосфорській столиці. Коли ж навесні цього року Богдан Хмельницький після дворічної перерви повернувся до ідеї одруження Тимоша, на заваді цьому, як уже зауважували раніше, спробував стати польний гетьман Мартин Калиновський. Але вже після того, як наткнуту на наконечник списа сиву голову невдахи-залицяльника принесли до намету українського гетьмана, а разом з Калиновським під Батогом безславно закінчила своє життя й переважна більшість учасників цього «романтичного походу», Богдан, повідомляючи Василя про тріумф, закінчив своє послання доволі недвозначним натяком: «Якщо Вашій Милості не хочеться поріднитися зі мною добровільно, то маємо достатньо війська, аби силою змусити це зробити...»

Оскільки в пам'яті Лупу ще надто свіжими були спогади про козацький похід 1650 р., цього разу він не став випробовувати долю та баритися з відповіддю, яка, як і слід було чекати, стала позитивною. Весілля домни Розанди та гетьманича Тимоша в Яссах відсвяткували наприкінці літа 1652 р. При цьому сам господар, за словами очевидців, на весіллі виглядав «як монарх, велич якого не можна передати словами». У вересні Хмельницький організував урочисту зустріч молодятам у Чигирині. Тут, у пишно прибраній резиденції гетьмана, у святкуванні одруження гетьманського сина Тимоша повинен був взяти участь і союзник Хмельницького — кримський хан Іслам III Ґерай. Проте з невідомих причин кримський «цар» до Чигирина не прибув. Та якби лише одне це заважало Розанді насолоджуватися щастям подружнього життя...

Тогочасний найпопулярніший у Європі часопис «Gazette de France» у випуску від 15 листопада 1652 р. інформував своїх читачів, що начебто «відразу після весілля син генерала Хмельницького, Тиміш, двічі бив свою молоду дружину, дорікаючи їй за теплі стосунки з великим візиром, коли вона була заручницею в гаремі й з ласки візира сподівалася дістати волю». Якщо вірити чуткам, які поширювалися тоді в Україні й за її межами, розчарування Тимоша викликали й весільні подарунки тестя, про фантастичні багатства котрого в Європі складали цілі легенди. Та де ж ті хвалені східні щедроти Лупу? Невже оті дві тисячі талярів і стільки ж червоних золотих, вручених зятю?

Старий український гетьман, на відміну від свого, хоч і хороброго, але недосвідченого в політичних справах сина, дивився на світ значно ширше. Згаданий вже французький часопис повідомляв, що «генерал» Хмельницький, «для якого одруження сина з донькою молдавського господаря дуже багато важило», різними способами намагався змусити Тимоша ліпше ставитись до своєї дружини.

Скупі на інформацію історичні джерела, на жаль, не дають нам змоги встановити напевне, чи існували підстави для поширення подібних чуток? А якщо так — то чи зумів Богдан переконати свого сина лагідніше ставитися до домни Розанди? Достеменно ж можна говорити про те, що одруження Тимоша з донькою європейського правителя, нехай навіть і васально залежного від Порти, пробудило в ньому не помічений раніше інтерес до європейської політики. Так, уже під час весільних урочистостей гетьманич вів розмови зі своїм тестем стосовно того, щоб той передав йому князівський стіл у Молдавії, а сам тим часом за допомогою впливових друзів українського гетьмана в Стамбулі, а якщо буде потрібно, то й військової допомоги козаків, перебрав до своїх рук господарство у Волощині (Валахії).

Тим часом зміцнення позицій Хмельницького в Придунайському регіоні після його посвоячення з Лупу викликало тривогу правителів сусідніх з Молдавією держав, передовсім Трансільванії та Волощини — Дьєрдя II Ракоці та Матея Басараба. Саме їхніми стараннями в Яссах було підготовлено змову, у результаті якої батька домни Розанди планувалося позбавити влади та вбити, а також захопити його казкові скарби. Однак якщо першу частину плану вдалося успішно реалізувати, то другу частину змовники провалили. Лупу вдалося живим і неушкодженим утекти з Ясс до Рашкова, де стояв з козацьким військом його зять Тиміш. Блискавичний марш козацької кінноти в Молдавію, нищівна поразка змовників поблизу Ясс — і трон знову повернуто Василю Лупу.

Від легкості здобутої перемоги в молодого чоловіка запаморочилася голова, і він чи то з власної волі, чи з намови тестя вступає в межі Волоського князівства. Спочатку фортуна була на боці легковажного гетьманича. Однак у момент вирішальної битви під Яловицею вчинилася страшенна буря, мокрий порох став непридатним для використання, нівелювавши тим самим перевагу влучної в мушкетній стрільбі козацької піхоти. Саме це значною мірою й вирішило невтішний для української сторони результат битви.

... Після поразки під Яловицею Лупу знову втрачає владу й рятує своє життя втечею в Україну. А тим часом його дружина й донька Розанда разом з легендарними скарбами знаходять притулок у Сучавській фортеці. Очевидно, саме поголоски про ці скарби стягують під мури Сучави 20-тисячне військо князя Дьєрдя II Ракоці та Матея Басараба. У серпні на визволення дружини на чолі восьмитисячного добірного козацького війська вирушає з України Тиміш Хмельницький. Менш ніж за тиждень гетьманич доходить до Сучавської фортеці й заходить у тил трансільвансько-волоським військам. Складається парадоксальна ситуація подвійного оточення. Адже, зважаючи на чисельну перевагу супротивника, для Тимоша єдино вірним рішенням стає завдання пробиватися до фортеці, аби допомогти обложеним у її обороні, сподіваючись тим часом на своєчасну підмогу з боку батька.

Проте до Сучави раніше за українську прибула підмога з боку Речі Посполитої. Перекинувши до міста сорок найбільш боєздатних хоругв з приданою їм артилерією, поляки розпочали масований обстріл укріплень, під час одного з яких шматок ядра смертельно поранив молодого Хмельницького. Польські літописці приписували «авторство» того фатального пострілу не кому іншому, як князю Дмитру Юрію Вишневецькому — небожу князя Яреми Вишневецького та одному з претендентів на руку домни Розанди!

Тим часом справа сімейного статусу Розанди набуває нового несподіваного повороту. Вольова дружина Лупу, домна Тодора, котра деякий час приховувала смерть зятя, аби не розохотити козаків до захисту Сучавської фортеці, згодом, коли про трагічний фінал Тимоша все ж таки стало відомо у війську, пішла навіть на те, що пообіцяла руку щойно овдовілої, до того ж вагітної домни Розанди козацькому полковнику Миколі Федоровичу, котрого козаки обрали своїм наказним гетьманом. Розанда скорилася волі мачухи. Проте навіть такий неординарний поворот сценарію вже не міг допомогти втримати оборону. Дев'ятого жовтня козаки вимушено здали фортецю ворогу. Щоправда, своєю хоробрістю вони завоювали право покинути Сучаву зі зброєю в руках, забравши з собою в Україну й тіло гетьманича Тимоша.

Разом з похоронною процесією в Україну повернулася й Тимошева вдова. Тут, у Чигирині, якраз напередодні похорону гетьманича, що відбувся 27 грудня 1653 р., Розанда народила на світ двох хлопчиків-близнюків. Разом з ними вона деякий час проживала в Суботові, згодом перебралася на помешкання до подарованого Богданом Хмельницьким Зіньківського Ключа, що на Полтавщині. А ось подальші відомості про Розанду досить непевні. Ширились чутки, що начебто 1660 р. молодший брат Тимоша, тодішній гетьман Юрій Хмельницький, видав братову дружину за французького шляхтича Анрі де Боа, котрий спочатку перебував на службі в польського короля, а згодом вступив до Війська Запорозького, прийняв православ'я та змінив своє прізвище на Андрія Антоновського. Від шлюбу з Антоновським — знову ж таки начебто — Розанда мала сина Петра. Деякий час проживала над Дністром, у містечку Рашкові. Коли до влади в Молдавії прийшов її брат Стефан, він намагався забрати сестру до Ясс, навіть присилав для цього спеціальний ескорт. Проте козаки відбили молдаван від Рашкова, і Розанда й надалі залишалася в Наддністров'ї бентежачи уяву навколишніх поголосками про її незліченні скарби. Власне, саме вони — чи то справжні, чи видумані багатства молдавської княжни — й спричинили трагічний фінал і так не вельми радісного перебування Розанди в Україні.

Під час завірюхи громадянської війни, що панувала в Україні в середині 1660-х рр., якась козацька ватага захопила Розанду в полон, вимагаючи показати їм, де заховані скарби старого Лупу. Будучи жінкою вольовою, княжна, як стверджує Самійло Величко, відмовилася ділитися добром свого батька з нападниками, сміливо заявивши їм у вічі: «Волію за ліпше, аби земля бездушна володіла скарбами моїми, аніж ви, вороги мої». Саме ці слова, на думку Величка, і стали останніми, вимовленими Розандою на цім світі. А ось історичні джерела молдавського походження переконують у тому, що Розанді все ж поталанило повернутися на батьківщину, і саме там вона провела наступні двадцять років свого життя. Аж поки під час одного з польсько-молдавських конфліктів домна Розанда не була захоплена польськими вояками в полон і не скарана на смерть — уже як невістка ненависного їм гетьмана Хмельницького.

Кров, багнюка й зрада Жванецької кампанії 1653-го

Оговтавшись від батозького погрому, Ян II Казимир енергійну підготовку до нової війни з українським козацтвом розпочав уже влітку 1652 р. Але, слідуючи сценарію 1651 р., початок війни 1653 р. було покладено зимової пори. Очолити авангардні коронні війська (усього близько восьми тисяч жовнірів), що вже посеред зими 1653 р. вирушили в Україну, було доручено надзвичайно досвідченому, вольовому й рішучому, а при цьому й надзвичайно безжальному коронному обозному Стефану Чарнецькому. І варто сказати, початок кампанії вповні виправдав містичні очікування Яна II Казимира. Чарнецькому вдалося здобути цілий ряд міст і містечок на теренах Східного Поділля — Паволоч, Борщагівка, Погребище, Животів, Самгородок, Немирів, Кальник, Балабанівка, Ягубець.

Але вже в березні 1653 р. під Монастирищами полковнику Івану Богуну вдалось спочатку зупинити наступ коронних військ полковника Чернецького на Умань, а потому й загалом витіснити нападників з Брацлавщини. Прагнучи розвинути успіх, Хмельницький у 20-х числах травня на чолі 30 тисяч вояків вирушає з Умані в похід проти короля, який збирав війська під Глинянами, у Галичині. Доргою до нього приєдналася ще 15-тисячна татарська Орда. Не зустрічаючи серйозного опору розрізнених польських гарнізонів, гетьман звільнив з-під влади короля майже все Подільське воєводство та східні райони Руського.

Неподалік Львова, у таборі під Глинянами, під королівськими стягами на початок літа 1653 р. зібралося майже сорок тисяч вояків! Щоправда, у королівському таборі панував такий безлад, що, якби Хмельницький вдарив по Глинянах, мабуть, уже ніщо не порятувало б Речі Посполитої. Але Хмельницький, за відсутності Орди, іти під Львів не наважився. Або не зміг. Адже 10 червня 1653 р. в козацькому таборі також вибухає антигетьманський заколот. Роздратовані козаки кинулись до намету гетьмана, і, здавалося, ця мить може стати фатальною в житті Хмельницького. Однак Богдан вкотре — а можливо, найпереконливіше у своєму житті! — продемонстрував харизматичність своєї натури, якомога спокійніше й лагідніше пояснюючи розпаленим жадобою помсти козакам і обставини зовнішньополітичного курсу, і причини свавільств татар. Заодно й нагадав, що саме завдячуючи його боротьбі багато з них «збагатились і вільними вчинилися». А насамкінець пообіцяв — якщо така вже воля товариства — відвести військо до Білої Церкви і вже там «ляхів дожидатися».

Згодом полковник Силуян Мужиловський, переповідаючи про цю вельми критичну ситуацію, висловлював впевненість у тому, що якби Хмель хоч би «одно слово мовив їм жорстко, думаю, було б велике лихо». А так натовп заспокоївся, гетьман зберіг не лише своє життя, а й владу. Утім, форсувати марш на Львів, звичайно ж, жодної можливості не було. Козацьке військо довелося розпустити, домовившись про мобілізацію за місяць, прикривати західні кордони було доручено кільком найбільш боєздатним полкам.

Урешті-решт, 7 вересня коронна армія підійшла під мури Кам'янця. Укріплений табір король наказав закласти у вельми зручному для оборони місці — у межиріччі річок Жванчик і Дністер, під стінами Жванецького замку. Після прибуття до табору загонів посполитого рушення з Подільського воєводства та магнатських надвірних хоругв чисельність королівської армії зросла до 40 тисяч.

Приблизно з 12—13 жовтня розпочалися збройні змагання козаків і татар з коронними військами неподалік Кам'янця. Наприкінці жовтня Ян II Казимир провів воєнну раду, учасники якої ухвалили рішення силами кінноти наступати на козацьке військо. Щоправда, з'ясувавши кількість військ, які їм протистояли, король втратив бойовий запал, так і не наважившись віддати наказ про наступ. Ще більш ускладнили становище коронної армії тривалі холодні дощі та ранні морози, що спричинили епідемії та голод. На цей час українсько-кримським військам вдалося завдати польським загонам декілька відчутних поразок, що поволі все більше деморалізовувало обложених. На початок грудня втрати польського короля становили вже близько 10 тисяч вояків, і становище його війська стало катастрофічним. Унаслідок вдалого маневрування Війську Запорозькому й Орді вдалося перекрити всі шляхи доведення продовольства і фуражу з Покуття та Кам'янця, і становище обложених стало вкрай важким. Великий коронний канцлер Стефан Корицинський з тривогою доповідав королю, що коли супротивники будуть «біля їхнього, табору стояти й не почнуть наступ, то їм усім (жовнірам. — Авт.) з голоду й нестатків доведеться помирати». Вельми поширеним явищем стало дезертирство жовнірів і шляхти, подеколи воно набирало масових організованих форм, протистояти яким командування було не в змозі.

Чи не єдиним виходом зі скрутного становища для короля стало повторення зборівського сценарію 1649 р., тобто зав'язування сепаратних переговорів з кримським ханом. І, реально зваживши свої скромні можливості, оточення Яна Казимира вирішило таким своїм шансом скористалися. Третього грудня неподалік Нового замку в Кам'янці розпочалися польсько-кримські перемовини. На запрошення хана на переговори прибула й українська делегація на чолі з генеральним писарем Іваном Виговським. Утім, як з'ясувалося, їй була відведена роль пасивного спостерігача за перебігом польсько-кримського діалогу. Двосторонні ж домовленості сторін, досягнуті 5 грудня, передбачали припинення бойових дій за умови гарантування польським керівництвом виплати хану «споминків» та участі у війні Криму з Російською державою. За наполяганням Іслама III Ґерая король своїм словом гарантував козакам збереження традиційних прав і привілеїв, а також проголосив реанімацію постанов Зборівського договору. Щоправда, у дійсності угода лише в окремих положеннях відтворювала зміст договору 1649 р., ігноруючи принципові питання щодо збереження адміністративно-територіальної автономії Війська Запорозького, заборони на перебування коронних військ у Подніпров'ї, задоволення потреб православної церкви тощо. Угода передбачала негайну окупацію козацької України коронними військами, повернення туди шляхти, а відтак і поновлення дореволюційних повинностей селян і міщан. Зрозуміло, що Кам'янецький договір абсолютно не відбивав результатів Жванецької кампанії, перевага в якій була не на боці короля, а його супротивників.

Переяславський вибір 1654 р.

«Гетман будет в братстве не так, как крымской хан; не будем тесноты никакие чинить»

Шукаючи шляхи виходу з тієї кризової ситуації, у яку дедалі більше скочувалася козацька Україна, гетьман Хмельницький ще на початку березня 1653 р. відіслав до Стамбула представницьке посольство. Як засвідчив тогочасний османський хроніст Наїма, Богдан доручив своїм повноважним представникам засвідчити в турецького султана Мехмеда IV факт взяття під протекторат Війська Запорозького, а також привезти в Україну атрибути султанської зверхності. Реалізація такої дипломатичної процедури долучала б Гетьманат до сфери впливу Високої Порти. Відповідно й напад на українські землі розцінювався б як напад на саму імперію.

Реагуючи на прохання української сторони, турецьке керівництво відіслало до Чигирина «велике» посольство на чолі з Мехмед-агою. Посол привіз Хмельницькому грамоту великого візира Мустафи. Там повідомлялося, що султан, милостиво зваживши на клопотання гетьмана, погоджується виявити Військові Запорозькому свою високу ласку й взяти його «в підданство і покровительство». Крім грамоти візира, Мехмед-ага привіз гетьманові також атрибути влади залежного від Порти васала — булаву, бунчук, кафтан і знамено. Згідно зі свідченнями генерального писаря Івана Виговського, Хмельницькому запропонували протекторат на суттєво кращих умовах, аніж навіть кримському ханові. Обов'язки ж Війська Запорозького після прийняття протекції Мехмеда IV мали б зводитися до наступного. Передовсім гетьманський уряд мав би передати Порті від управління й розміщення свого гарнізону місто Кам'янець-Подільський, яке мало б стати не лише місцем розташування османської адміністрації, а й уособлювати собою зверхність султана над Україною. Крім того, як плату за покровительство й опіку над Україною Гетьманат повинен був щорічно сплачувати данину в розмірі десяти тисяч золотих і десяти тисяч волів й овець. Мілітарна складова османської протекції мала втілитися в участі козацького війська у війнах, які б провадила Порта.

Але перш ніж ухвалювати доленосне рішення, варто було все добре зважити. А зважувати було що... Адже з тексту грамоти й з розмов з послом було зрозуміло, що Порта планувала захищати нового васала від неприятелів винятково силами своїх причорноморських васалів — Кримського ханства та інших орд, що кочували землями Північного Причорномор'я. За таких умов Хмельницький і просить посла зачекати з укладенням угоди, покликаючись на несприятливий для переговорів час. А сам намагається розіграти турецьку карту в політичній грі з Москвою. І, як показав розвиток українсько-російських взаємин у наступні місяці, це йому блискуче вдається.

Ще 22 квітня 1653 р. на аудієнції в царя українські посли Кіндрат Бурляй і Силуян Мужиловський вкотре безуспішно ставлять питання про прийняття Війська Запорозького під протекцію царя та надання військової допомоги в боротьбі з Польщею. А от коли 20 червня до Москви надходить інформація від путивльських воєвод про наміри Порти взяти Україну під свій протекторат, уже 22 червня Олексій Михайлович звертається до Богдана Хмельницького з грамотою, вперше пропонуючи «вас принять под нашу царского величества высокую руку, яко да не будете врагом креста Христова в притчю и в поношеніе». А двадцять восьмого червня думний дяк за дорученням царя оголошує стрілецькому війську попередження про можливість близьких воєнних дій. Утім початку бойових дій царським ратникам довелось чекати ще майже цілий рік.

«Чтоб их не отпустить в подданство турскому салтану или крымскому хану». Українське питання в рішеннях Земського собору 1 жовтня 1653 р.

Якраз у той час, як в Україні розгорталася Жванецька кампанія, на свято Покрови Пресвятої Богородиці, на 1 жовтня 1653 р., до Москви було закликано представників усіх соціальних верств, що мали право давати царю поради щодо ведення державних справ. Цього разу предметом «ради» мали стати справи «литовські» і «черкаські», тобто ті, що були пов'язані зі взаєминами з Великим князівством Литовським, яке уособлювало собою всю Річ Посполиту, та Україною.

Більш розгорнуто предмет нарад було викладено вже на самому Соборі, коли після урочистого богослужіння до Грановитої палати, де проходили засідання, «государь царь и великий князь Алексей Михайлович всеа Русии самодержец, пришед от празника от покрова пресвятые Богородицы». Отоді-то його учасникам спочатку об'явили «литовского короля и панов рад прежние и нынешние неправды, что с их стороны делаютца к нарушенью вечного докончанья», а по тому відкрили карти й в українському питанні: «Также и запорожского гетмана Богдана Хмельницкого присылки обьявити, что они бьют челом под государеву высокую руку в подданство».

Розкриваючи ворожість дій керівництва Речі Посполитої щодо особи царя, зокрема в допущенні неправильного вживання царських титулів, царські канцеляристи апелювали до історії, нагадуючи зміст «докончальных грамот великого государя царя и великого князя Михайла Федоровича всеа Русии самодержца и Владислава короля польского и великого князя литовского», у яких було написано: «...быти им обойм, великим государем, меж себя и их государским детем и наследником в братцкой дружбе, и в любви, и в соединении». Зокрема, згадувалось про заборону Владиславу IV та його спадкоємцям послуговуватися титулами царя й великого князя всієї Русі та повноправне використання цих титулів лише з грамотах і зверненнях Михайла Федоровича і його нащадків. І якщо російська сторона строго дотримувалась «вечного докончанья», то керівництво Речі Посполитої ще в часи королювання Владислава IV порушила його, не контролюючи правильність написання царських титулів як в грамотах, що виходили з королівської канцелярії, так і в листуванні місцевої коронної адміністрації. Практика зневаги царської честі, стверджувало оточення Олексія Михайловича, продовжилася й за королювання Яна Казимира. Висновок же з усього цього робився однозначний: «...учинилось то к нарушению вечного докончанья с королевские стороны. А з государевы стороны вечное докончанье во всяких мерах и по ся места здержано крепко и нерушимо».

А обґрунтувавши порушення саме Варшавою умов «вічного миру», що відповідно розв'язувало руки царській владі у справі денонсації мирної угоди, учасникам собору було запропоновано до розгляду друге питання порядку денного — розгляд клопотань гетьмана Хмельницького та всього Війська Запорозького щодо взяття їх під «високу царську руку». Мотиви звернення української сторони були представлені передовсім у площині релігійних переслідувань православних християн у Речі Посполитій.

Заслухавши інформацію уряду Олексія Михайловича з приводу образ царської честі, а також кривд та переслідувань православних християн в Україні, бояри цілком прогнозовано погодилися з висловленими аргументами та проговорили: «...за честь блаженные памяти великого государя царя и великого князя Михайла Федоровича всеа Русии и за честь сына его государева, великого государя царя и великого князя Алексея Михайловича всеа Русии, стояти и против польского короля война весть».

Водночас, аргументуючи правильність ухваленого рішення, учасники собору також звертали увагу на небезпеку переходу України під протекцію турецького султана: «Чтоб их не отпустить в подданство турскому салтану или крымскому хану». І саме ця загроза, вочевидь, і була визначальною при ухваленні доленосного рішення.

«Государево дело делать во всем по ево, государеву, указу».

Посольська місія боярина Бутурліна в Україні

Після того як скликаний за наказом царя Олексія Михайловича до Москви на 1 жовтня 1653 р. Земський собор цілком прогнозовано одностайно ухвалив рішення про прийняття гетьмана Богдана Хмельницького й усього Війська Запорозького під «високу царську руку», а також про розрив «вічного миру» та початок війни з Річчю Посполитою, офіційна урядова нота з оголошенням Яну II Казимиру війни з Москви до Варшави була відправлена лише 31 грудня 1653 р.

Увесь цей час залишалося невирішеним питання щодо умов переходу Війська Запорозького під «високу царську руку» та відповідно характеру взаємин Козацької держави з урядом Олексія Михайловича. Утім повноважне — так зване «велике» — посольство в Україну вирядили вже 9 жовтня. Причому навіть не підготувавши необхідних інструкцій та не вручивши вірчих грамот поставленому на його чолі боярину, царському дворецькому, наміснику тверському Василю Васильовичу Бутурліну. Усе це було відправлено вже згодом, навздогін посольству.

Разом з Бутурліним до України було виряджено й ціле гроно високих царських сановників: окольничих, стольників, князів, стряпчих, а також служителів нижчого рангу — піддячих, товмачів, «собольників», сторожів...

Для того аби членам посольства легше було виконати покладені на них дипломатичні доручення, царським дипломатам було виділено «в запас соболи». Окремою статтею видатків було позначено «государево жалованья» вищим церковним ієрархам Київської митрополії (зокрема, Київському митрополиту, Чернігівському єпископу, архімандриту Печерському), а також — «в монастыри, и к соборным церквам протопопам на милостыню». «Собольний запас» був призначений і для того, аби полегшити збір в Україні важливої для російських інтересів інформації («от проведыванья вестей»), існував навіть спеціальний прейскурант «от проведыванья вестей кому что в почесть дати».

Продемонстрований при відправці з Москви до України великого посольства поспіх, вочевидь, можна пояснити великим бажанням залагодити справу з українським гетьманом раніше, аніж дійде до офіційного оголошення війни Польщі. Проте далеко не завжди бажання співпадають з дійсним станом речей. Так і цього разу шлях з Москви до Переяслава виявився набагато тривалішим, аніж на це сподівалися думні чини і дяки Посольського приказу. Причому затримки були викликані як важко прохідною дорогою в складних погодних умовах кінця осені — початку зими, так і складнощами політичного характеру.

Доволі дивні й абсолютно не передбачувані затримки почалися ще на землях, підвладних московському цареві. І справа тут полягала не лише в традиційних і позачасових російських бідах — бездоріжжю та розхлябаності. Хоча й вони були присутні. Так, уже на кордоні з Україною Бутурліна наздогнала звістка про те, що царський прапор і текст промови, яку він мав виголосити перед гетьманом і старшиною, йому вже відправили. Однак... у дорозі через дощі й вологість вони зазнали непоправних пошкоджень — «А знамя, которое ныне к ним послано, немного попортилось, письмо поисщеплялось». Отож цар був вимушений віддати наказ про виготовлення нових клейнодів. У тому випадку, якби не вдалося отримати нових клейнодів до прибуття великих послів в Україну, їм наказувалось «государево дело делать во всем по ево, государеву, указу», а українському гетьману пояснити їхню відсутність і пообіцяти від імені царя «прислати новое знамя». Коли ж клейнод встигне наздогнати посольство ще в дорозі, то їм наказано «гетману дать новое знамя, а про старое знамя не обьявляти и привести ево назад к Москве».

Досить неприємна прикрість сталася й з булавою, відправленою Олексієм Михайловичем Богдану Хмельницькому. З неї, невідомо за яких обставин, зникло декілька коштовних камінців. Відновлювати клейнод послу довелось негайно, причому з власної кишені (щоправда, по поверненню до Москви Бутурліну було відшкодовано ці збитки).

Уже прибувши на самий кордон з Україною, до міста Путивль, 23 листопада 1653 р. Бутурлін вирядив «за рубеж до Києва и до Белые Церкви» поддячого Якова Портомоїна «да с ним 3-х человек путивльских казаков», наказавши йому вирушати в дорогу «наскоро, не мешкая нигде ни часу». Перед піддячим і його товаришами було поставлено завдання «едучи дорогою до Києва, в черкаских городех, и приехав и в Києву разведывать тайным обычаем накрепко: Богдан Хмельницкой ещо ли стоит в обозе или из обозу пошол, и где стоит». Крім того, лазутчики мали з'ясувати, чи табір Хмельницького вже залишив кримський хан, а якщо залишив і повернувся до Криму, то чи не залишилися при гетьману татари. Боярина також цікавили результати осінньої кампанії та місцеперебування польського короля Яна Казимира й литовського гетьмана князя Януша Радзивілла. Окремо акцентувалася увага на з'ясуванні політичних результатів протистояння 1653 р.: чи вчинив король з Хмельницьким і з ханом якусь угоду й чого можна «вперед меж ими чаять?.» Тобто російська сторона до останнього моменту перестраховувалась і намагалася напевне з'ясувати стан справ в Україні, аби не потрапити в дипломатичний конфуз.

Проте, аби продовжити шлях, Бутурліну не довелося очікувати на повернення Портомоїна: за кілька днів до Путивля з України прибув царський гінець, котрий супроводжував посольство стольника Родіона Стрешньова. Ось від нього боярин довідався й про стан справ в Україні, і про відсутність якихось небезпек і загроз для успішного продовження місії. Утім наказ про перетин українського кордону царський боярин так і не віддав, оскільки не отримав з Москви необхідних царських грамот й клейнодів для Хмельницького. Отож відправлений з-під Жванця назустріч Бутурліну полковник Іван Федоренко застав його 3 грудня ще по той бік кордону, у Путивлі, як, власне, і Яків Портомоїн, котрий 7 грудня повернувся із зібраною особисто в Україні інформацією.

У дорогу «велике посольство» вирушило лише 20 грудня. Двадцять другого грудня уповноважені царя «за рубеж пришли в черкасской городок в Карабутов». Наступного дня в Карабутові в церкві Миколи Чудотворця було влаштовано урочисте богослужіння. Як занотував до свого статейного списку Бутурлін, заледве вони наблизилися до наступного за Карабутовим українського міста Красного, як назустріч їм виїхав тамтешній городовий отаман Матвій Філонов «з знаменем, а с ним казаков человек со 100 и больши на конех». А коли царські люди перетнули міську межу, тут їх зустріли «священницы в ризах со кресты, и с иконами, и со святой водой, и всем городом с великою радостию». У соборній церкві, куди попрямувало посольство, «пели „достойно есть“, и ектенью говорили, и молили Бога о государском многолетнем здоровье».

У наступні дні «радість велика» ширилась уже іншими українськими містами й селами, через які прямувала російська делегація. Її зустрічали то місцеві полковники, то сотники й городові отамани, котрих супроводжували кінні козаки з прапорами, а в містах і містечках обов'язково чекали представники кліру з хрестами, образами й святою водою. Усе вказувало на те, що український гетьман доклав чимало зусиль до того, аби дисциплінованістю козаків і набожністю всього українського люду справити на гостей гарне враження й таки довести розпочату справу до логічного завершення.

Під вечір 31 грудня повноважне посольство царя наблизилося до Переяслава. За п'ять верств від міста його зустрів місцевий полковник Павло Тетеря, котрий проголосив зворушливу промову зі словами вдячності на адресу «благоверного с благоверных и благочестивого с благочестивих государя царя и великого князя Алексея Михайловича». На підході до міста царських дипломатів козаки вітали пострілами з самопалів, а міську громаду представляли війт і місцевий протопіп Григорій, котрий також на честь гостей з Москви виголосив вітальну промову. У кафедральному соборі Переяслава протопіп провів урочистий молебень за царя та його родину. Після чого по виході Бутурліна «со товарищи» з церкви на їхню честь знову було влаштовано салют з гармат, встановлених на замку.

По прибутті до Переяслава на переговори з гетьманом Хмельницьким боярину довелося чекати цілий тиждень. І причина такої затримки, варто сказати, була досить поважна. Богдан, повернувшись із Жванецької кампанії, нарешті отримав можливість з належними християнськими почестями провести в останню путь тіло свого старшого сина Тимоша, котрий ще кілька місяців перед тим загинув на молдавській землі. А вже після траурних церемоній гетьман ще на деякий час затримався на дніпровському перевозі поблизу Домонтова, оскільки річка вкрилася кригою, але крига не достатньо зміцніла, аби втримати на собі карету гетьмана. Затримка Богдана на Дніпровському перевозі тривала близько тижня. Згодом ця обставина дасть поживу творчій уяві письменників і поетів, котрі розгледіли в домонтівських очікуваннях гетьмана своєрідний внутрішній Рубікон, здолати який Хмельницькому не відразу вистачило сил. Погані передчуття й тривоги нібито закривали зазвичай рішучому Богдану шлях до Переяслава. Утім жодних документальних натяків з цього приводу не існує, а політичні реалії, що втілилися в постановах Кам'янецької польсько-кримської комісії кінця 1653 р., простору для маневрування Хмельницькому не залишали. Отож, Переяславський шлях, можливо, і лякав своєю непередбачуваністю, але на той момент був для гетьмана та його соратників чи не єдиним...

Скільки ж рад відбулось у Переяславі 8 січня 1654 р.?

До Переяслава Хмельницький прибув пізно ввечері 6 грудня. Наступного дня до міста приїхали генеральний писар Війська Запорозького Іван Виговський та інші вищі козацькі старшини. Увечері 7 січня відбулася перша неформальна зустріч Богдана, котрого супроводжували Виговський і Тетеря з боярином Бутурліним. На ній і було узгоджено процедуру проголошення переходу України під протекцію царя, що мала відбутися вже наступного дня.

Ближній царський боярин запропонував провести процедуру передачі гетьману царської грамоти у дворі тієї садиби, де він зупинився на постій. Після чого в соборній церкві міста політичний акт прийняття України під царську зверхність мав би отримати закріплення відповідною присягою, а вже по її завершенні, пропонував Бутурлін, він пожалує Хмельницького царською булавою та прапором. Акт передачі царських клейнодів й увінчає Переяславський церемоніал. Гетьман проти такого сценарію розвитку подій не мав жодних заперечень. Єдине, що він до нього додав, так це пропозицію про скликання вранці наступного дня старшинської ради, на якій він волів би ознайомити полковників зі своїм наміром «учинитися під високою царською рукою». Решта пунктів програми — вручення грамоти царя, приведення старшини до присяги та передача царських клейнодів і пожалувань — мали залишитися в силі.

Ранок 8 січня розпочався за сценарієм, узгодженим гетьманом Хмельницьким з боярином Бутурліним напередодні. «С утра рано» український гетьман закликав до себе на раду «полковників, суддів, військових осавулів», котрі на тій раді «под государеву высокую руку поклонилися». Щоправда, вже на цій старшинській раді (у статейному списку великого царського посла її називають «таємною радою») несподівано виринула ідея щодо скликання ще однієї ради — Генеральної, яка мала відбутися на міському майдані Переяслава вже... пополудні 8 січня.

Зрозуміло, що процедура скликання подібного роду зібрання вимагала набагато більше часу для його підготовки. Адже після виснажливої осінньої кампанії 1653 р. козацьке військо було розпущене гетьманом по домівках і перебувало за сотні верств від Переяслава. У місті та його околицях перебували лише місцеві козаки та запрошені Хмельницьким на раду вищі козацькі старшини. Отож, уже за визначенням скликана в Переяславі на другу половину 8 січня рада не могла бути Генеральною. Але питання постають не лише щодо рівня представництва майбутньої ради, а й, власне, самої доцільності її скликання. Адже востаннє гетьман збирав Генеральну раду аж 1651 р.! Після цього, остаточно пересвідчившись у її громіздкості та неефективності при вирішенні важливих питань державного життя, Хмельницький радився лише з членами більш мобільної, керованої й ефективної старшинської ради.

Кому зі старшин прийшла в голову ідея скликання начебто Генеральної ради — невідомо. Можна лише висловити певні здогадки щодо мотивації цього вчинку. Вочевидь, у такий спосіб гетьманський уряд, по-перше, прагнув відбити бажання поляків продовжувати воювати з Військом Запорозьким, яке відтепер мало сильного союзника, а по-друге, продемонструвати всій Україні та її сусідам факт міжнародного визнання розриву козацтва з польським королем. Але поза тим о другій годині дня за наказом старшини почали бити в барабани, закликаючи козаків і переяславських міщан на раду.

Переяславська рада, ставши культовим сюжетом радянської історичної науки, настільки міцно увійшла в офіційну радянську ідеологію, стару шкільну освітню літературу, красне письменство, живопис, кінематограф і тому подібне, що, здається, не має й потреби про неї говорити — і так все зрозуміло. Але виявляється, що не все... Насамперед, оцінюючи історичну достовірність більш чи менш відомих картин, присвячених переяславським сюжетам 1654 р., варто пам'ятати відому настанову Козьми Пруткова стосовно того, чи можна довіряти напису, здається, на клітці слона, якщо там сидить якась інша істота... Так і тут, відомі монументальні образи загального торжества українського народу, звернутого до Хмельницького та Бутурліна, не відповідають дійсності вже хоч би тому, що на Генеральній раді — де власне вирішувалось питання об'єднання — царський боярин... присутнім не був! Увесь цей час, поки тривали старшинська, а згодом і Генеральна рада, царський боярин залишався на заїжджому дворі.

Так само не можна вірити й твердженню відомого козацького літописця Самійла Величка, що на раді гетьман зачитував статті договору з царем. Цей сюжет пізніше увійшов у праці не менш відомого історика Миколи Костомарова і витворив цілу історіографічну традицію. Насправді ж Богдан не міг цього зробити вже хоч би тому, що до цього часу не лише не було укладено українсько-російського договору, але й навіть не розпочато переговорів щодо його змісту — ось такою виявилася специфіка союзу 1654 р.

Єдине, що на раді справді відбулося, так це формальне проголошення доцільності укладення союзу саме з московським царем, а не якимись іншими володарями, які закликали Україну до себе. Згідно з інформацією статейного списку боярина Бутурліна про перебіг його дипломатичної місії в Україну (джерелом цієї інформації був спеціально виряджений на раду лазутчик з числа офіційної делегації царя в Україну), Богдан Хмельницький, ставши посеред козацького «круга під бунчуком, разом з суддями, осавулами, полковниками і писарем», звернувся до учасників ради з такою промовою. Барвисто змалювавши негаразди шестилітнього життя «без государя в нашей земле», сповненого «безпрестанных браней и кровопролитий з гонителями и врагами нашими, хотящими искоренити Церковь Божию, дабы имя руское не помянулось в земли нашей», гетьман, подібно до київського князя Володимира Великого, коли той 988 р. обирав для Русі релігійну віру (принаймні, як це було записано в офіційній літописній версії), запропонував товариству обрати собі государя з чотирьох можливих претендентів: турецького султана, кримського хана, польського короля й московського царя. Представляючи кожного з кандидатів, гетьман нібито охарактеризував перших двох як «бусурманів», під владою котрих «братия наша, православнии християне греки, беду терпят и в каком суть от безбожных утеснении»; про короля й говорити не потрібно було, оскільки козаки й так знають, що польські пани «лучше жида и пса, нежели християнина, брата нашего, почитали». Відтак всі компліменти випали на адресу царя: «А православный христианский великий государь царь восточный єсть с нами єдиного благочестия греческого закона, єдиного исповедания, єдино есми тело Церкви православием Великой Росии, главу имуще Иисуса Христа».

Зрозуміло, що після такого представлення учасники ради одностайно почали вигукувати: «Волим под царя восточного, православного, крепкою рукою в нашей благочестивой вере умирати, нежели ненавистнику Христову, поганину достати!» По тому полковник переяславський Павло Тетеря, «ходячи в кругу, на все стороны спрашивал: „Вси ли тако соизволяете?“» І на це запитання старшини та учасники ради одностайно вигукували: «Вси единодушно». Завершення ж зібрання Богдан Хмельницький резюмував наступним чином: «Буди тако! Да Господь Бог наш укрепит под его царскою крепкою рукою!» На що, як записано в статейному списку боярина Бутурліна, «народ по нем, ecu единогласно, возопил: „Боже, утверди! Боже, укрепи! Чтоб есми во веки вси єдино били!“»

У якій мірі можна довіряти такому пастельному викладу історії загальної Переяславської ради 1654 р. — питання дискусійне. Надто вже все було неприховано стилізовано під літописну традицію Древньої Русі... Але навіть з цього стилізованого опису, складеного за наказом царського боярина, проступають обриси явища, яке можна класифікувати як прояви зустрічі різних цивілізацій, різних світів і відповідно ментальний конфлікт цих світів.

Отож і не вписуються в ідеальну картину загальнонародного торжества 8 січня 1654 р. події, що стались у соборній церкві Переяслава, куди гетьман і посол прибули після того, як Бутурлін по завершенні Генеральної ради (варто зауважити — також на заїжджому дворі) передав Хмельницькому царську грамоту Олексія Михайловича. Адже коли українське та російське духівництво, що прибуло разом з Бутурліним в Україну, було готове розпочати урочисте богослужіння з нагоди приведення гетьмана Хмельницького та всього Війська Запорозького під зверхність царя, виявилося, що напередодні сторони... забули домовитися про саму процедуру скріплення угоди присягою.

Хмельницький і старшина, опираючись на знання практики укладення міждержавних угод і, можливо, навіть більше спираючись на практику приведення шляхти Речі Посполитої до послушенства королю, де монарх і піддані кожен зі свого боку давали обітницю не порушувати взятих зобов'язань, були переконані в тому, що слідом за виголошенням українською стороною тексту присяги або навіть перед цим аналогічну обітницю складе від імені Олексія Михайловича й російська сторона. Але в зовсім іншій політичній культурі був вихований царський боярин. Бутурлін заявив, що в Московській державі ніколи такого й не було, щоб цар присягав перед своїми підданими. Собор був не найліпшим місцем для проведення дискусій з цього приводу, і Хмельницький, залишивши там царську делегацію, разом із вищою старшиною пішов до будинку полковника Тетері, щоб скликати там уже третю за день козацьку раду, цього разу — старшинську.

Як занотував до свого офіційного звіту Бутурлін уже з цього приводу, гетьман і полковники про те, як чинити далі, радилися «многое время». Увесь цей час царське посольство нервово очікувало в соборі. Нарешті зі старшинської ради до собору прибули посланці гетьмана — полковники переяславський Павло Тетеря та миргородський Григорій Лесницький, котрі повторили вимогу щодо складення Бутурліним присяги за царя. Й оскільки посол заявив, що зробити цього не може, адже ніде такого немає, щоб монарх присягав своїм підданим, тут же в стінах собору таки виникла коротка політологічна дискусія. Тетеря й Лесницький, варто зауважити — шляхтичі за походженням, вказали на добре відому їм практику політичного життя Речі Посполитої, де королі, перш ніж піддані визнають їхню владу, клянуться зберігати в непорушності права своїх підданих. Однак, на думку царського посла, такий приклад не був переконливим, оскільки польські королі, по-перше, є «невірними», по-друге, «не самодержцями», а по-третє, «на чому присягнуть, все рівно того не дотримають».

Не певні, що висловлені аргументи вдовольнили українську сторону. Але, безумовно, переконали її в тому, що ситуація, яка наразі склалася, загрожувала вилитися в дипломатичний конфуз. Справа укладення союзу з царем, над реалізацією якої Хмельницький тривалий час працював, про яку вже було оголошено на раді як доконану справу, могла розладнатися остаточно. Зрозуміло, що такий розвиток подій не влаштовував ані Чигирин, ані Москву, адже на той час уряд Олексія Михайловича вже також встиг оголосити війну Польщі. Потрібно було негайно шукати вихід із скрутної ситуації. І його було знайдено в тому, що гетьман і старшина таки погодилися принести присягу цареві. А боярин Бутурлін, зі свого боку покликаючись на слово Олексія Михайловича, завірив їх у тому, що цар невідмінно підтвердить усі ті права і вольності, якими Військо Запорозьке володіло перед тим. Цими обіцянками й довелося задовольнятися Хмельницькому та його дорадникам. А скільки в них було щирої правди, а скільки лукавства — міг показати лише час.

По тому гетьмана й вищу козацьку старшину до «віри цареві» привів архімандрит Преображенський Прохор, котрий супроводжував царське посольство, а допомагав йому в цьому прибулий з Москви протопіп Андрій та переяславський протопіп Григорій.

Розмова союзників після повернення з собору та вручення гетьману царського прапора, булави та символічного одягу — ферезеї, а також привезених з Москви соболів були нетривалими. Надто вже багато емоцій було витрачено за цей важкий день, а попереду проглядалися не менш важкі переговори щодо наповнення обіцянок, даних царським боярином, реальним змістом. А ще попереду було й творення Переяславського міфу про «історичну закономірність і всенародне волевиявлення», про безконфліктність узгодження позицій сторін і про беззастережну та безумовну відданість Богдана курсу на «возз'єднання України з Росією». Щоправда, це вже зробили надто запопадливі нащадки. Тепер же, як справедливо підмітив Михайло Грушевський, ані Хмельницький, ані його соратники не відчули тієї доленосної значимості моменту, що її згодом вигадають історики. Цього дня гетьману нарешті вдалося долучити до війни з Польщею сильного союзника. І в цьому він вбачав значний успіх.

«Государь вольностей у вас не отимает».

Переяславські переговори 9—10 січня 1654 р.

Найголовніший урок, який, вочевидь, Богдан Хмельницький виніс із переяславських подій, що сталися на початку зими 1654 р., полягав у тому, що добре готуватися слід не лише до війни, а й до укладення братерства із союзником. Адже перипетії, пов'язані з принесенням присяги представниками царя, а згодом підняття в ході переговорів 9—10 січня 1654 р. чимало таких питань, які були не зайвими, створювали вельми неприємні для української політики прецеденти.

Так, на українсько-російських переговорах, що проходили у Переяславі 9—10 січня 1654 р., гетьман і старшина (принаймні про це свідчать звіти глави російської делегації боярина В. В. Бутурліна, котрого, зважаючи на його зацікавленість якомога привабливіше зобразити власні дипломатичні успіхи в Україні, не можна визнати неупередженим інформаційним джерелом) порушили чимало таких питань, які являли собою рудименти політики козацького автономізму, не відповідали потребам часу, а тому були не лише зайвими з огляду на загальнодержавну репрезентацію керівництва Війська Запорозького, але й створювали досить небезпечні прецеденти для майбутніх відносин з царем. Зокрема, за свідченням Бутурліна, 9 січня Хмельницький заявив послам: «Чтоб великий государ указал с городов и мест, котрые поборы наперед сего сбирали на короля и на римские кляшторы и на панов, сбирати на себя государя». Не заперечував гетьман і проти намірів царського уряду надіслати воєвод, крім Києва, до інших «знатних» міст України, де б царські представники могли б «судити і радити».

Згодом, уже під час вироблення проекту міждержавної угоди, Хмельницький відмовиться від цих пропозицій — що пролунали чи то справді від нього, чи, можливо, від когось з його оточення або ж взагалі були ініційовані російською стороною. До заключних документів переговорного процесу 1654 р. вони так і не увійшли. Але залишились зафіксованими в матеріалах переговорів, і вже згодом на них покликатиметься російська сторона, намагаючись змусити українських державних мужів піти на поступки в тій чи іншій сфері. А чи не востаннє до матеріалів Переяславських переговорів 1654 р. апелюватиме навесні 1722 р. (тобто майже аж через сімдесят років!) російський імператор Петро І, шукаючи правових підстав для запровадження в України власної державної інституції — Малоросійської колегії, яка начебто створена замість тих самих воєвод, проти присутності яких в Україні гетьман Хмельницький не відразу ж почав заперечувати...

А ще (вже по завершенні офіційних перемовин) 12 січня до царського боярина прибула делегація шляхтичів, котрі долучилися до визвольних змагань козацтва і тепер посідали впливові уряди в козацькій службовій ієрархії, — генеральний писар Іван Виговський, генеральний суддя Самійло Богданович-Зарудний, переяславський полковник Павло Тетеря-Моржковський, миргородський полковник Григорій Сахнович-Лесницький. Від імені шляхетської верстви вони звернулися до Бутурліна з проханням дати їм письмове підтвердження права володіти їхніми «маетностями по-прежнему». За відсутності такого письмового підтвердження, переконували старшини царського боярина, «стольникам де и дворяном в городы ехать не для чево, для того что всем людем в городех буде в сумненье».

Покликавшись на відсутність відповідного доручення Олексія Михайловича, Бутурлін відмовився брати на себе будь-які письмові зобов'язання, пообіцявши лише натомість, що «государь вольностей у вас не отимает, и в городех у вас указал государь до своего государева указу быть попрежниму вашим урядником и судитца по своим правом и маетностей ваших отнять государь не велит».

Але тут, крім ще одного запевнення царського посла в непорушності прав, вольностей і майна українського люду після переходу під високу царську руку, важливим є той факт, що високопоставлена шляхта Війська Запорозького намагалась за спиною гетьмана задовольнити власні станові потреби на перемовинах з представником царя! А це не лише підважувало гетьманську владу, яка мала уособлювати собою політичну волю Війська Запорозького, а й створювало вкрай небезпечні прецеденти сепаратного звертання представників різних соціальних верств і груп козацької України безпосередньо до царя. Гіркі наслідки від такої практики українське суспільство повною мірою пожинатиме вже в роки Руїни...

«В начале изволь, Твоє Царское Величество, подтвердити права и вольности наши войсковые, как из веков бывало в Войске Запорожском»

Переговори з посольством Олексія Михайловича, що відбувалися 9—10 січня 1654 р. в Переяславі, носили попередній характер, на них лише «намацувалися» ті важливі питання, що мали скласти основу договірних взаємин Українського Гетьманату з правлячою в Російській державі династією Романових, зверхність якої над Україною гетьман Хмельницький і Військо Запорозьке визнали напередодні на Переяславській раді.

У тому, що взаємини Гетьманату з Олексієм Михайловичем мали базуватися саме на двосторонній договірній основі, українська сторона не сумнівалася навіть у критичні для козацької України дні й місяці другої половини 1651 р., що настали після важкої поразки українського війська під Берестечком. Тоді, у серпні, на переговорах з посланцем російського царя і гетьман Хмельницький, і генеральний писар Виговський заявляли про свій намір їхати до Москви та домовлятися, на яких умовах переходити під зверхність Олексія Михайловича та дати за своїми підписами відповідне «договірне письмо».

І хоча згодом, уже на початку 1654 р., процедура переходу козацької України під «високу царську руку» відбулася за дещо іншим сценарієм, у якому відразу було проголошено акт переходу Війська Запорозького під протекцію Олексія Михайловича, без закріплення на письмі відповідної угоди, ані українська сторона, ані російські представники не заперечили саму ідею укладення такого договору. Боярин Бутурлін, перебуваючи в Переяславі, від імені Олексія Михайловича запросив українського гетьмана до Москви, аби виробити договірні умови та отримати їхнє затвердження в царя.

А ось для того, аби українським уповноваженим було з чим їхати до Москви (спочатку було вирішено, що делегацію очолить не гетьман, а генеральний писар Іван Виговський), гетьманському уряду потрібно було добряче попрацювати. Адже досвід перемовин з Бутурліним у Переяславі наочно продемонстрував: багато з того, що є очевидним у перетрактаціях з комісарами польського короля, у російської сторони викликає внутрішній спротив — надто вже різними були політичні культури станової монархії Речі Посполитої та самодержавної царської влади в Російській державі.

У середині лютого 1654 р. Богдан Хмельницький скликає ряд старшинських рад, спочатку в Чигирині, згодом у Корсуні, на обговорення яких виносить питання характеру та змістового наповнення договору Війська Запорозького з московським царем. І хоча прямої інформації про перебіг цих нарад не збереглося, наявні опосередковані свідчення дозволили Михайлу Грушевському дійти висновку, що дебати учасників чигиринсько-корсунських старшинських зібрань були доволі гострими, а висловлені на них позиції сторін часто-густо не просто відмінними одна від іншої, а просто непримиримими. Це певною мірою й зашкодило виробити концептуально цілісний проект угоди.

Підґрунтям же розходження інтересів старшини стало те, що старшинський корпус, як і саме козацтво загалом, формувався з декількох джерел. І в ньому були представлені як вихідці з православного шляхетського стану, так і «старовинне» козацтво, а також представники селянства та міщанства. Зрозуміло, що така соціальна неоднорідність позначалася як на рівні політичної культури різних відгалужень козацтва, так і на пріоритетності їхніх нагальних потреб. Адже для одних було важливим досягти високого рівня політичної суб'єктності Гетьманату (решту прав і соціальних привілеїв вони, як шляхтичі, вже мали). Для інших передовсім ішлося про те, аби їх ніхто не намагався знову присилити до виконання повинностей на користь пана чи царя, а також не допустити реставрації дореволюційних соціальних порядків, що б частково влаштувало їхніх опонентів зі шляхетського табору.

Утім варто віддати належне укладачам проекту українсько-російської угоди — їм врешті-решт вдалося досягти певного балансу інтересів різних соціальних прошарків і виробити документ, який передбачав застереження загальнодержавних прав на зовнішньополітичній арені, недоторканості політико-адміністративного та соціально-економічного внутрішнього укладу, а також містив гарантії для окремих соціальних верств, прошарків і навіть певних рангів українських адміністраторів тощо. Хоча, зрозуміло, потреба в такому балансуванні поміж різноспрямованими інтересами суб'єктів тогочасного політичного життя козацької України все ж негативно позначалася на концептуальній цілісності документа, внісши до нього, поряд зі справді життєво важливими положеннями державного спрямування, ряд норм, які були зайвими, зважаючи на високу державну репрезентацію Гетьманату, яка збереглася й після переходу козацької України під протекцію царя.

Загалом проект українсько-російського договору, що постав в результаті старшинських нарад, містив у собі 23 статті. Найголовніші з них декларували ідею зовнішньої незалежності Гетьманату, що насамперед проявилася у праві вільного вибору гетьмана як глави держави, керівника уряду та головнокомандуючого українського війська. Крім того, за козацькою Україною зберігалося право зовнішньополітичних зносин з іноземними державами (у разі з'ясування в ході них відомостей, що зачіпатимуть інтереси царя, гетьманський уряд брав на себе зобов'язання інформувати про це Москву). Окремо декларувалася недоторканість внутрішнього устрою Війська Запорозького, непорушність прав і привілеїв цілого українського населення та окремих його соціальних станів і груп.

Російська сторона повинна була надати військову допомогу проти Польщі та сприяти у втриманні від війни керівництва Кримського Юрта. За це гетьманський уряд визнавав царя своїм сюзереном і зобов'язувався сплачувати йому щорічно данину (у попередньо визначених і фіксованих розмірах), так як це робили правителі Трансільванії, Молдавії та Волощини на користь турецького султана.

Крім цих питань, що справді мали принципову вагу, до проекту було внесено ще цілий ряд дрібних положень, що перекочували до нього з тексту Зборівської угоди козацтва з польським королем 1649 р. Зважаючи на принципово інший характер взаємин Гетьманату з царем, вони були абсолютно недоречними і не можуть сприйматися інакше, як певні рудименти політики козацького автономізму, від якої Хмельницький і його оточення вже давно відійшли, поставивши перед собою мету унезалеження України. Проте, незважаючи на певні слабкості проекту, він загалом справляв непогане враження і, за умови прийняття всіх його положень урядом Олексія Михайловича, міг стати основою для розбудови взаємовигідних і міцних стосунків сторін.

Сімнадцятого лютого 1654 р. гетьман Хмельницький завізував український проект, і повноважна делегація Війська Запорозького на чолі з досвідченими дипломатами й високими козацькими урядниками — генеральним суддею Самійлом Богдановичем-Зарудним і переяславським полковником Павлом Тетерею — повезла його до Москви. І якщо проголошення в Переяславі союзу з Російською державою, що відбувався у формі протекції Олексія Михайловича над Україною, по суті, було формальністю, то українсько-російський договір, що мав постати за результатами переговорів у Москві, важив для майбутньої долі Української держави дуже багато.

«Указал государь, и бояре приговорили: быть так по их челобитью». Договір 1654 р.

Українське посольство на чолі з переяславським полковником Павлом Тетерею та генеральним суддею Самійлом Богдановичем-Зарудним під стіни Москви прибуло 11 березня (відповідно 21 березня за новим стилем) 1654 р. Дванадцятого березня відбувся його урочистий в'їзд у царську столицю, 13 — урочиста аудієнція в царя Олексія Михайловича за участі царських бояр і думних чинів. Того ж дня розпочалися переговори Тетері та Богдановича-Зарудного з урядом Олексія Романова, інтереси якого представляли: один з найстарших царських бояр Олексій Микитович Трубецькой, голова останньої російської делегації в Україну боярин Василь Васильович Бутурлін і начальник Посольського приказу думний дяк Алмаз Іванов. У ході цих переговорів українські посли виклали принципове бачення умов угоди, окреслене гетьманською інструкцією від 17 лютого 1654 р. Ряд питань, зокрема щодо впровадження царських воєвод в українські міста та збір податків з місцевого населення, було ініційовано російською стороною. Крім того, обговорювалися питання майбутньої військової співпраці, а також міжнародної ситуації в регіоні.

Чотирнадцятого березня на прохання російської сторони українські посли представили свої пропозиції в письмовому вигляді, тобто по суті подали виготовлений в Корсуні та Чигирині проекти від 17 лютого. Упродовж наступних декількох днів спільних конференцій не було, російське керівництво обмірковувало подані пропозиції. Для остаточного вирішення справи було скликано боярську думу, у засіданні якої брав участь й Олексій Михайлович. Саме на ній було ухвалено постанови по кожному із запропонованих пунктів за формою: «Государ указал и бояре приговорили».

Більшість з цих резолюцій схвалювали пропозиції уряду Богдана Хмельницького. Негативними були царські резолюції щодо фінансових взаємин сторін. Як пригадуємо, гетьман волів сплачувати цареві за його покровительство та військову допомогу певну сталу щорічну данину, так як це відбувається у стосунках турецького султана з трансільванським князем чи молдавським господарем. Натомість Олексій Михайлович звелів, аби всі податки з української людності збиралися на його користь і під контролем його представників. А вже з царської казни мали виділятися кошти на утримання війська, козацької адміністрації, ведення зовнішньополітичної діяльності тощо.

Ще одна резолюція негативного змісту стосувалась сфери зовнішньополітичної діяльності. Гетьман волів бути абсолютно вільним у справі відправки своїх чи прийому чужих послів при своєму дворі. А ось уряд Олексія Михайловича звелів інформувати про прибуття тих посольств, що мають на меті «добрі» помисли щодо царя, та затримувати тих, хто прибув зі «злими». Вочевидь вже апріорі до останніх було зараховано весь дипломатичний корпус Речі Посполитої та Турецької імперії, із якими Хмельницький без відповідного царського указу не мав права контактувати.

Крім того, російська сторона детально аргументувала й свою відмову від виплати козакам царського жалування: мовляв, і так доводиться дуже багато тратитись на підготовку до війни з Польщею.

Допоки уряд Олексія Михайловича обмірковував український варіант угоди, Тетеря та Богданович-Зарудний переважно розважалися. Так, 15 березня вони брали участь у військовому параді-огляді солдатських і рейтарських військ; 18 березня — були на урочистому обіді, влаштованому на честь царських іменин. Коли ж послам стало відомо про характер царських резолюцій, вони звернулись із суплікою до Посольського приказу, у якій просили переглянути деякі з цих постанов. Прикметне, що найбільше їх занепокоїла відмова царя від виплатити жалування козакам. Аргументуючи свою позицію, Тетеря й Богданович-Зарудний наголошували на тому, що то «не так іде про гроші Війську Запорозькому, як про царську славу». Акцент було зроблено політично грамотно, і уряд Олексія Михайловича пообіцяв таки відшукати можливості прислати в Україну по четвертині угорського золотого на кожного козака, який потрапив до 60-тисячного козацького реєстру.

Прощальна аудієнція української делегації в царя відбулася 19 березня. Утім, виїхати з Москви вона змогла лише через тиждень — увесь цей час приказні дяки готували царські жалувані грамоти гетьману та Війську Запорозькому та залагоджували інші, менш важливі, але також необхідні при відпуску посольства формальності.

Тоді ж було остаточно відредаговано текст угоди, що тепер складалася з одинадцяти статей й отримала в історичній літературі за часом своєї появи назву Березневі статті 1654 р. Іноді з вуст непрофесійних істориків можна почути, що вже сам факт зменшення кількості статей в угоді з двадцяти трьох до одинадцяти свідчив про демонстративну незговірливість російської сторони, що відкинула більшу частину запропонованих гетьманським урядом договірних постулатів. Насправді ж, як щойно зауважувалось, офіційна Москва не підтримала лише дві принципові пропозиції Чигирина, що стосувалися сфери зовнішніх відносин і фінансів. Суттєве ж зменшення ж кількості статей договору пояснювалося тим, що договірні умови було ліпше згруповано за змістом, відтак було ліквідовано повторюваність близьких тем у кількох різних статтях.

Саме цей документ — названий у літературі Березневими статтями 1654 р., що за логікою речей мав бути виготовлений у двох примірниках, — і безслідно зник, як в українському, так і в російському варіантах. Нині в архіві Посольського приказу в Москві зберігається лише чернетка договору, із якої десь між 20 і 27 березня начисто переписували текст угоди. Саме з цієї чернетки й було зроблено відомі публікації тексту українсько-російського договору 1654 р. Відсутність ж оригіналу документу залишила для істориків неозоре поле для висловлення власних дослідницьких гіпотез, побудові умоглядних концепцій, на підставі яких нерідко з'являлися й свідомі політичні інсинуації чи відверті інтелектуальні спекуляції.

Світ після Переяслава. Війни, змови, зради й коаліції.

«Гетманство запорожское, шляхетство и староство, которое твоей милости в Украйне полюбитца».

Реакція Варшави на Переяславську угоду

Перехід Війська Запорозького під протекцію московського царя та відповідно поширення російських впливів на землях, на яких перед тим володарювала еліта Корони Польської і які безпосередньо межували з теренами Османської та Габсбурзької імперій, зачіпав державні інтереси багатьох суб'єктів східноєвропейської політики, а відтак змусив запрацювати складні механізми, що регулювали складну систему регіональної взаємодії. Щоб не ускладнювати для себе ситуацію, як українське, так і російське керівництва впродовж зими — весни 1654 р. проводять активні дипломатичні заходи. Власне російське керівництво ще за часів проведення Земського собору 1653 р. ухвалило рішення про відправку посольств у Європу, які б повідомили «християнським і бусурманським» правителям про «неправди» польського короля та закликали їх до участі в антипольському союзі. Конкретно посольства мали відвідати «Священну Римську імперію германської нації» (Австрію), Французьке, Шведське і Датське королівства, Голландську й Венеціанську республіки. Крім того, Москва вирішила зав'язати дипломатичні контакти з васалами польського короля — правителями Курляндського герцогства і Бранденбурга. А також спробувати переманити на свій бік васалів турецького султана — Молдавське і Волоське князівство. Надзвичайно напружена боротьба розгортається в цей час поміж Гетьманатом і Російською державою з одного боку та Річчю Посполитою — з другого за Кримське ханство. Усі суб'єкти тогочасної зовнішньополітичної взаємодії добре розуміли важливість будь-що перетягти на свій бік Високу Порту. Одним словом, і в Чигирині, і в Москві, і у Варшаві були свідомі того, що успіхи чи поразки на дипломатичному фронті значною мірою визначатимуть результати майбутньої війни поміж Російською та Польсько-Литовською державами за Україну.

Зрозуміло, що найоперативніше на нові зовнішньополітичні реалії зреагувало керівництво Речі Посполитої, адже саме проти нього було спрямовано вістря нового військово-політичного союзу. Ян II Казимир про присягу Війська Запорозького московському цареві довідався десь близько 11—12 лютого 1654 р. І хоч окремі дослідники припускають, що такий розвиток подій не став для офіційної Варшави несподіваним, адже тривожна інформація просочувалася з України вже давно, подальші дії королівського уряду переконують у протилежному. Так, уже 13 лютого на таємній нараді в короля розглядали можливості провести цілий комплекс заходів, які нейтралізували б негативні наслідки Переяслава. За результатами обговорення король підписав універсал, закликаючи козаків залишитися вірними Короні Польській і не приймати слідом за «зрадником» Хмельницьким протекції царя. Взамін польське керівництво було готове запропонувати Військові Запорозькому (якщо воно продемонструє свою вірність!) «все, що вони захочуть, — хоч би навіть і відновлення Зборівських пактів».

А поки козаки думали над пропозиціями короля, наприкінці лютого підрозділи коронної армії, очолювані гетьманом Станіславом Потоцьким «Ревери», почали наступ на Брацлавщину. Не покладаючись винятково на бога війни, Потоцький звернувся з листом до полковника Івана Богуна. Полковник не брав участі в Переяславській раді, що й давало польському керівництву надію «перетягти» його на свій бік. В адресованому Богуну листі Потоцький від імені Яна II Казимира пропонував у разі збереження вірності Речі Посполитій надати йому «гетманство запорожское, шляхетство и староство, которое твоей милости в Украйне полюбитца», а козакам, що за ним підуть, — збереження всіх попередніх прав і вольностей. Після Яна II Казимира та Станіслава Потоцького із закликами відмовитися від присяги цареві й повернутися в королівське підданство до козаків звернувся й литовський гетьман князь Януш Радзивілл. Апелюючи до генерального писаря Війська Запорозького Івана Виговського, полковника ніжинського Івана Золотаренка та інших найвпливовіших українських старшин, князь закликав їх переконати Хмельницького укласти мир із Річчю Посполитою, запевняючи при цьому, що польський король готовий до суттєвих поступок українській стороні.

Намагаючись протидіяти агітації з польської сторони, Хмельницький «во все полки и городы» надіслав старшині й місцевій адміністрації директиву, «чтоб с нашей сторони люде не передавалися, обнадеживаючи тем, что нам вдвоє болши его царское величество надал вольности, нежели король». Зауважимо, що дії гетьмана були відверто популістськими, адже цар на той час цих самих «вольностей» поки не закріпив... Отож, за таких складних обставин Хмельницький у березні 1654 р. всіляко квапив уряд Олексія Михайловича якомога швидше підтвердити права та вольності Війська Запорозького, аби мати врешті змогу оголосити мешканцям України та «всьому світу християнському» про високу царську милість. В іншому ж разі, стверджував Богдан, «аще бо их твоє царское величество не обвеселит и не пожалают тем всем, учнут что дурного мислити».

Пригадуючи «ті всі великі часи, коли могли хліб і сіль разом їсти, як брат з братом». Дипломатична боротьба за Крим

Особливе місце в дипломатичних планах Посольського приказу Московської держави посідало Кримське ханство, керівництво якого пов'язувало з козацьким гетьманом давня дружба й військова співпраця. Утім, усі добре розуміли, що Переяславські домовленості Хмельницького цю дружбу можуть всерйоз підважити. Отож, кримський напрямок став у цей час для української дипломатії пріоритетом.

Для українського керівництва йшлося якщо не про збереження братерських відносин з Кримським Юртом, то принаймні про утримання Орди від переходу у ворожий табір. Й аби не спровокувати загострення відносин із Кримом, український гетьман чимало зусиль докладає до того, щоб в оточенні хана не склалося уявлення про Переяславські домовленості Війська Запорозького з представниками царя як про вияв антикримських настроїв. А ще Хмельницький просив уряд Олексія Михайловича заборонити донським козакам чинити виправи на Чорне море, аби не дратувати тим самим Іслама III Ґерая.

Але, варто визнати, для того аби заспокоїти Крим, зроблених Чигирином кроків було явно замало, і навіть після цього на переговорах з ханським урядом польська сторона, порівняно з керівництвом Війська Запорозького, була в значно ліпшому становищі. Адже об'єктивно складалася ситуація, за якої саме Москва й була тим чинником, що найкраще міг поєднати Варшаву та Бахчисарай. Для польського керівництва війна з Олексієм Михайловичем ставала неминучою, а для ханського уряду похід на російські землі був надзвичайно важливим як з огляду на можливості поліпшити матеріальне становище татарських мурз, так і в контексті реалізації завдання щодо підняття політичного авторитету Ґераїв, вкотре помстившись за заволодіння Москвою Казанським й Астраханським ханствами.

Двадцять восьмого січня 1654 р. уряд Яна II Казимира відсилає Яна Шумовського в посольство до Трансільванії, зобов'язуючи його переконати Дьєрдя II Ракоці стати посередником у взаєминах Варшави зі Стамбулом у справі розриву союзу між Ісламом III Ґераєм та Богданом Хмельницьким. Кілька днів по тому — 31 січня — аналогічна інструкція пишеться у Варшаві й для посла, який мав відвідати й Молдавське князівство. Зокрема, він мав переконати господаря, «яким страшним є той союз козаків з татарами». Отож, заради спокою обох держав молдавський господар, на тверде переконання варшавських політиків, мусив докласти зусиль, аби «через слуг своїх і приятелів у Порті...» шукати можливості впливу на султанський уряд у цьому питанні.

Тим часом перша після Переяслава зустріч Богдана Хмельницького з кримським достойником Келембет-мурзою в Корсуні, де український гетьман повідомив, що він разом із Військом Запорозьким «учинились під государевою високою рукою навіки», як слушно завважує чимало дослідників, відбулася дуже спокійно. Татарські мурзи, які разом із Келембет-мурзою перебували в Корсуні, заявили, що «вони з ними будуть невідступні й на ляхів на весну з ними йти готові, і в дружбі з ними будуть на віки».

У збереженні дружніх українсько-кримських відносин, варто зазначити, надважливу роль відігравала позиція офіційного Стамбула. І це в Чигирині добре усвідомлювали. Отож, відразу після переяславських переговорів із російською стороною Богдан Хмельницький відіслав посольство в столицю над Босфором. В історичній літературі по-різному тлумачать кроки української дипломатії у відносинах із Портою — аж до твердження про наміри гетьмана прийняти після московської ще й турецьку протекцію. Та аналіз тогочасної дипломатичної діяльності Чигирина переконує в тому, що мета місії була значно скромніша: через Стамбул вплинути на офіційний Бахчисарай та втримати його від інтервенції в Україну на боці польського короля. Крім того, за підтримки Стамбула Хмельницький планував повернути й втрачені позиції в Придунайському регіоні. Згідно з інформацією австрійського та трансільванського резидентів, українські політики шукали шляхи для порозуміння з урядом Мехмеда IV у справі колишнього молдавського господаря Василя Лупу, який, прагнучи повернути владу, плів інтриги в Бахчисараї. Відсторонення ж тодішнього господаря Стефана Ґеорґіци суттєво послабило б впливи Речі Посполитої в Придунайському регіоні, натомість давши змогу українському правителеві відновити втрачений вплив.

Дев'ятнадцятого березня 1654 р. до столиці над Босфором прибув посол короля Мартин Бєґановський, котрий і надав інформацію про зміст українсько-російських домовленостей, підтвердивши слова копіями отриманих від молдавського господаря важливих документів, що компрометували українського гетьмана та змушували Високий диван всерйоз поставитися до загрози нової військово-політичної комбінації. Зокрема, Бєґановський передав копію царської грамоти, привезеної в Молдавію російським посольством Гаврила Самаріна, де йшлося про перехід у царське підданство Війська Запорозького та висловлювалось сподівання, що невдовзі воєвода Стефан за прикладом Богдана також складе присягу Олексію Михайловичу. Годі говорити, що для турецького керівництва перспектива поширення московських впливів на Балкани була зовсім неприйнятною. Тож дискредитований зв'язками з Богданом Василь Лупу потрапив до стамбульської в'язниці, а шанси української дипломатії на успіх в турецькому напрямі геть змаліли.

Тим часом ставлення еліт Кримського півострова до можливого розриву з Військом Запорозьким і зближення із Річчю Посполитою не було однозначним. Слова візира Сефер Ґазі-аґи з приводу переяславських домовленостей — «коли так учинив, то вже й йому буде кінець», — висловлені на адресу українського гетьмана в присутності посла польського короля, відображали лише одну з панівних на той час у Бахчисараї точок зору. І в той час як керівництво Речі Посполитої декларувало свої наміри укласти антимосковський та антиукраїнський союз із Кримом — уряд Іслама III Ґерая далі докладав зусилля, аби союзницькі відносини з Військом Запорозьким зберегти. Така поведінка хана була продиктована передусім вимогами опозиції, що хотіла зберегти стару приязнь із козаками. По-друге, таким чином хан намагався запобігти морським вторгненням запорозьких і донських козаків у Чорне море. Найприйнятнішим для офіційного Бахчисарая було рішення про спільний кримсько-польський похід на Росію за участі Війська Запорозького або щонайменше гарантування його (Війська) нейтральної поведінки. Польське ж керівництво хотіло спрямувати головні сили Орди на війну з російськими військами, аби в цей час силами коронних військ і за підтримки татар воювати з козаками в Україні. Оскільки кримське керівництво не хотіло розпочинати війну з Москвою без серйозної підтримки союзників безпосередньо на російських землях, а Варшава не планувала переносити туди свої бойові операції, не змусивши перед тим Військо Запорозьке денонсувати угоду з царем, польсько-кримські союзники ухвалили компромісне рішення — змусити спочатку козаків повернутися в підданство до Яна II Казимира, а вже по тому розпочинати спільні акції на російських територіях.

Сімнадцятого червня 1654 р. до Варшави прибув ханський посол Сулейман-аґа, який передав королю проект майбутнього «вічного договору» між Річчю Посполитою та Кримським ханством. Згідно з ним, обидві сторони давали слово не нападати на землі одна одної; король мусив платити ханові щорічні «упоминки», а хан натомість зголошувався «як проти московського царя, так і проти віроломних козаків і селян з усіма Ордами або разом, або окремо, якою буде воєнна потреба, [виступити] і знищувати бунтівних козаків і непокірних селян, які не хочуть повернутися до давнього підданства, а також віроломного московита». Іслам III Ґерай обіцяв не приймати послів від російського царя та українського гетьмана, а також не укладати з ними мирних угод без відома польського короля. Аналогічні зобов'язання брав на себе і Ян II Казимир. Сулейман-аґа передав також вимогу хана: у наступній війні проти Росії всі відвойовані міста перейдуть до Речі Посполитої, а здобич і території Казанського та Астраханського ханств отримає кримський хан.

Віднайдена модель польсько-кримського союзу влаштувала обидві сторони, отож 10 липня у Варшаві в урочистій атмосфері присягу на вірність укладеному договору склали король і сенатори з одного боку, а також ханський посол Сулейман-аґа — з другого. Юридичну силу договір мав набути вже після присяги Іслама III Ґерая та найвпливовіших татарських мурз. Для фіксації присяги до Бахчисарая поїхав Маріюш Яскульський. Але місія, запланована як суто церемоніальна, обернулася для офіційної Варшави тривожною несподіванкою. Тридцятого червня раптово помер Іслам III Ґерай. Довкола кримського трону спалахнула гостра боротьба, наслідками якої вирішив скористатися гетьман Хмельницький. Упродовж липня — серпня українське керівництво провадить активні переговори з татарською елітою. І варто зауважити, результати цих переговорів здавалися українській стороні настільки втішними, що в середині серпня гетьман вже цілковито вірив, що йому вдасться зберегти українсько-кримські взаємини непорушними. Оптимізму Хмельницькому додавав і виступ у першій половині серпня 1654 р. ногайських татар на підтримку козаків.

Але останнє слово залишилось за Високою Портою. А для Стамбула стимулом для антиросійських — а відтак і антиукраїнських — настроїв на півострові стали повідомлення про значні військові успіхи Москви та її нових союзників на території Великого князівства Литовського влітку 1654-го. За таких умов наступник покійного Іслама III Ґерая — його брат Мехмед, проголошений 25 серпня в Стамбулі новим ханом під іменем Мехмеда IV Ґерая, ще дорогою з Туреччини до Бахчисараю 15 жовтня скликав у Перекопі засідання дивану, на якому декларував збереження зовнішньополітичного курсу попереднього ханського уряду, у тому числі й щодо бачення польсько-українсько-російського конфлікту. За результатами дивану наступного дня відіслали лист Янові II Казимиру, у якому повідомляли про рішення надіслати йому найближчим часом Орду на допомогу.

До Хмельницького ж відіслали посольство Тохтамиш-аґи з грамотами нового хана, де містилися вимоги розірвати союз Війська Запорозького з Москвою. У відповідь на ультиматум хана Богдан різко заявив, що здивований намірами кримського керівництва зламати присягу на братерство, та повідомив, що, мобілізувавши все Військо Запорозьке, чекатиме на кордоні від Мехмеда IV Ґерая «більш приятельського листа». Намагаючись переконати Бахчисарай переглянути агресивні наміри щодо Війська Запорозького, гетьман нагадував про сім років братерської співпраці козаків і татар, коли вони «разом хліб і сіль їли, уклавши дружбу». Аналогічного за змістом листа від Хмельницького отримав і візир Сефер Ґазі-аґа, у якому також містився заклик пам'ятати «ті всі великі часи, коли могли хліб і сіль разом їсти, як брат з братом».

Але поспішно скликаний за наказом Мехмеда IV Ґерая диван, ознайомившись із відповіддю на ультиматум хана, підтвердив наміри воювати з козаками. Дванадцятого листопада хан присягнув на кримсько-польському договорі. Проте, що цікаво, навіть в умовах татарського наступу кримське керівництво далі вело переговори з російськими послами, що перебували на той час у Бахчисараї. Та якщо досі Москва робила спроби отримати військову допомогу Кримського ханства в боротьбі з Річчю Посполитою, то тепер, як видно з додаткових інструкцій Посольського приказу послам у Криму, першочерговим завданням для уряду Олексія Михайловича стає нейтралізація Орди в новій війні. Проте з трьох складників Посольського приказу: отримання нової «шерті» (присяги вірності) від Мехмеда IV Ґерая; включення до її тексту нової титулатури царя; та поширення кримських зобов'язань про ненапад на українські землі — російські дипломати змогли лише підтвердити в хана присягу про збереження миру з Росією. Причому в тексті грамоти з'явилося принципове уточнення: замість центральної формули «шерті» («будемо недругу вашому недругом, а другу другом») кримська сторона висловилася так: «і будет будете ви». А це недвозначно свідчило про умовність зобов'язань, узятих ханською адміністрацією.

«Білоруський фронт» російсько-польської війни за Україну

Українська революція середини XVII ст. через свій розмах і глибину спричинених суспільно-політичних, соціальних, ідеологічних та ментальних змін справила відчутний вплив і на сусідній, близький в етнічному та релігійному плані білоруський етнос. Уже перші звістки про перемоги козацького війська спричинюють на білоруських теренах хвилю селянських виступів проти панівних там соціально-економічних відносин і всевладдя польської та литовської адміністрацій. Налякана цим польська шляхта з тривогою писала до Варшави: «В тому разі коли це зло й надалі буде поширюватися, варто очікувати повторення й тут жахів козацьких війн». Але відсутність козацьких традицій у Білорусі не дає місцевому населенню змогу повторити в себе український сценарій. Білоруські партизани йдуть у ліси, здійснюють звідти вилазки проти місцевої адміністрації та шляхти, але на такі перемоги, як в українських козаків, виявляються неспроможними.

Не маючи достатніх сил, Хмельницький також не може надати білорусам дієву військову допомогу. Коли ж в другій половині 1653 р. справа доходить до узгоджень майбутніх спільних з Москвою стратегічних завдань у війні проти Речі Посполитої, Хмельницький пропонує план спільного наступу на Велике князівство Литовське. Гетьман запевняє, що, тільки-но цар візьме Україну під свою протекцію, він негайно поширить у Могильові, Орші та інших білоруських містах звернення до місцевого населення, яке, за твердим переконанням гетьмана, відразу виступить проти Литви. У такий спосіб цар отримає ще близько двісті тисяч війська!

Запевнення українського керівництва були зацікавлено сприйняті в Москві. І після оголошення війни Речі Посполитій саме білоруські землі російське командування визначає головним театром бойових дій. До слова, на війну з Річчю Посполитою Москві вдалося мобілізувати чи не найбільшу за всю попередню історію держави армію. На терени Великого князівства Литовського було скеровано три царські армії. Причому головні сили сформовані з елітних частин: Государев полк, Великий полк, Передовий полк, включали в себе сорок одну тисячу ратників, й очолював їх особисто Олексій Михайлович.

Готуючись до наступу на Смоленськ, Олексій Михайлович наказує Хмельницькому відіслати туди й козацьке військо. Залучення українських військ до бойових операцій в Білорусі, крім військово-стратегічних, мало ще й очевидні політичні підстави: Олексій Михайлович із оточенням сподівалися, що присутність козаків у складі військ царя сприятиме промосковським настроям у середовищі місцевого православного населення, а відтак — полегшить процес відвоювання цього краю в поляків та литовців.

Царський наказ до Чигирина про вихід корпусу в складі 18 тисяч козаків на допомогу царським військам у Білорусі було вислано в першій половині травня 1654 р., а вже 15 червня наказний гетьман Іван Золотаренко доповідав із Новгород-Сіверського цареві, що, за наказом гетьмана Хмельницького, він «с войском своим, которого прибрали есмя 20 000 конных и пеших, с пушками и с запасом пушечным» вирушив у похід на білоруські землі. Тим часом вже 4 червня до царя надійшла звістка про заволодіння його ратниками Дорогобужа. За тиждень було здобуто Невель. Наприкінці місяця впав Полоцьк, ще за кілька днів — Рославль. Упродовж липня — серпня царські війська здобули Мстиславль, Друю, Оршу, Шклов. Невдачею закінчилися лише спроби здобути потужну Смоленську фортецю, попри те що під Смоленськ прибув сам Олексій Михайлович.

Козацькому корпусові на чолі з наказним гетьманом Золотаренком на Білорусі також вдалося досягти неабияких успіхів. Уже впродовж другої половини літа — початку осені українські козаки здобули Гомель, Режицю, Жлобин, Рогачов, Горвал, Чечерськ, Пропойськ, Новий Бихов, а також взяли в облогу важливий стратегічний вузол у Верхньому Подніпров'ї Старий Бихов. Крім таланту стратега й військового організатора, наказний гетьман проявив себе на теренах Білорусі як досвідчений політик, державний діяч і дипломат. Вступ козацької армії до Білорусі активізував тут соціальну боротьбу, викликавши хвилю масового покозачення місцевого населення. Корпус Золотаренка поповнився численними білоруськими козаками-неофітами.

Цікаво, що уряд Олексія Михайловича, готуючись до війни з Річчю Посполитою, допускав можливість сформувати спеціальні військові підрозділи з місцевого населення. За цією програмою влітку 1654 р. було сформовано білоруський козацький полк на чолі з місцевим шляхтичем Костем (Косткою) Поклонським. Цією обставиною й можна пояснити відносну толерантність на першому етапі царського уряду до покозачення білоруського населення та його приєднання до корпусу Золотаренка, який після кровопролитних боїв істотно зменшився. Отож Москва дозволила наказному гетьманові висилати від себе «товарища», щоб той «козаков из уездов высылав и вольных людей прибирав».

Але швидко стало помітно, що через соціальну привабливість гасел визвольної боротьби українського народу, демократичність організації козацького життя та соціально-економічну практику Української держави царський уряд має в особі Війська Запорозького серйозного конкурента в прагненні приєднати білоруські землі. Військові успіхи Золотаренко хотів доповнити не меншими за розмахом політичними акціями. Гетьман хотів скористатися стихійними процесами покозачення місцевого населення, яке симпатизувало козацькому устрою, не лише для того, щоб поповнити свої поріділі в боях підрозділи, а й щоб установити на теренах Білорусі такий, як і в Україні, політико-адміністративний устрій, козацький присуд, подібні соціальні відносини. Адже політична програма українського керівництва передбачала утвердження Української гетьманської держави як спадкоємиці княжої Київської Русі. А це означало й володіння землями, розташованими на північ від Прип'яті, де проживало православне руське населення. Зважаючи на це, уряд Хмельницького радо приймає під свій покров білоруську шляхту, сприяє становленню козацтва на південно-східних білоруських землях.

У міру того як українська політика в Білорусі набирала все виразніших державницьких обертів, різкішою ставала й реакція Москви на неї. У вересні 1655 р. з'являються нові царські титули — «великий князь Литовський і Білої Русі». Цим самим Москва показала, яким бачить майбутнє відвойованих у Речі Посполитої земель. У цьому контексті дедалі категоричніше з уст представників царської адміністрації лунають вимоги локалізувати військову присутність Війська Запорозького в Білорусі, не втручатися козацькій адміністрації в справи місцевого самоврядування, припинити покозачення білоруського населення. Таку вимогу, крім політичних міркувань, було продиктовано й приватними інтересами російських поміщиків. Адже вступ до козацького війська як засіб досягнення особистої волі та певного матеріального добробуту здавався дуже привабливим не лише пригнобленому литовською шляхтою білоруському селянину, а й підневільному російському кріпакові. Унаслідок цього до царя та його воєвод посипалися скарги від російських поміщиків на своїх підданих, які, покинувши власника, записалися «до полку черкас».

Спершу Золотаренкові, який мав і могутню військову силу, і високий авторитет у Війську Запорозькому, вдається впевнено відстоювати українські інтереси на білоруських теренах. У взаєминах із царем та його воєводами наказний гетьман намагався не йти на конфронтацію, був щедрим на вірнопідданські заяви та компліменти Олексію Михайловичу. Водночас українські інтереси він відстоював твердо та послідовно. Скажімо, ще 7 серпня 1654 р., отримавши повторний наказ із царської ставки залишити під Гомелем частину війська та піти з рештою козаків під Оршу на допомогу князеві Черкаському, Золотаренко негайно відписує Олексієві Михайловичу, запевняючи, що готовий виконати царську волю. Та надалі, попри постійний тиск із царського боку, наказний гетьман цілий тиждень наполегливо штурмує Гомельську фортецю, доки 13 серпня таки здобуває її. Але й після цього Золотаренко не поспішає виконувати царський наказ, обмежившись тим, що відсилає на допомогу Черкаському тисячний корпус на чолі зі своїм братом, наказним полковником ніжинським Василем Золотаренком. Особисто ж після взяття Гомеля наказний гетьман у Білорусі вирушає під Чичерськ, згодом під Новий Бихов, а вже після його здобуття — під Старий Бихов, аби таким чином закріпити за Гетьманатом стратегічно важливий регіон Посожжя та Верхньої Подніпрянщини.

«Не можна було розгледіти, кого рубали: хто наш, а хто ворог».

Немилосердна січа на «Дрожи-полі»

Військові історики давно звернули увагу на ту обставину, що наприкінці 1654 — початку 1655-го, тобто в час, коли коронні війська Речі Посполитої під орудою гетьмана Станіслава Потоцького за допомогою Кримської Орди безжально пустошили Брацлавщину, завжди енергійний і рішучий гетьман Хмельницький демонстрував нехарактерну кволість і нерішучість. Довго очікуючи на допомогу царських військ воєводи Василя Борисовича Шереметьєва, гетьман дозволив спустошити Шаргород, Брацлав, буквально знести з лиця землі Бушу, Деміївку, Лисянку, Котаржин, оволодіти Вінницею, Чечельником, Іллінцями.

По тому Потоцький, не володіючи інформацією про плани Хмельницького, спрямував коронні війська та Орду під стіни Умані, пояснюючи свої дії в листі до Яна Казимира наступним чином: «...багато залежить від того, чи буде Умань здобута... якщо Господь Бог дозволить знести Умань, вже не матиме неприятель на цій стороні Бугу чим нам опонувати, аж до самого Дніпра». П'ятнадцятого січня під стіни міста прибули головні сили поляків і татар, які відразу ж розпочали облогу Уманської фортеці, де закрились вісім тисяч козаків на чолі з полковником Іваном Богуном.

Лише за два дні до того, 13 січня, гетьман Хмельницький, врешті-решт дочекавшись підходу царських військ, разом з воєводою Шереметьєвим вирушив на підмогу козакам Богуна. Увечері 19 січня українські й російські війська, рухаючись у напрямі Умані, підійшли до Охматова. І тут раптом виявилось, що шлях для подальшого просування війська надійно перекрили польські й татарські війська. Завчасно довідавшись про марш Хмельницького й Шереметьєва, коронний гетьман зумів блискавично перекинути війська з-під Умані навперейми супротивнику. Цей маневр виявився абсолютною несподіванкою для українського гетьмана, розвідка якого допустилась цього разу нічим не виправданої безпечності. Отож, навальна атака польської і татарської кінноти застала Богдана зненацька, коли той мирно куняв у санях.

Розгорівся жорстокий бій. Скориставшись із фактору несподіванки, нападники прорвали захисні порядки і вдерлись у середину українсько-російського табору. Український літописець Самовидець стверджував, що козаки оборонялись не лише «стрільбою, а й голоблями з саней». Лише самовідданість приречених на смерть козаків і царських ратних людей дозволила вибити нападників з табору і знову зімкнути його оборонні лінії. Утім втрати були страшними. Особливо великими були жертви серед царського війська, воякам якого випало першими зустрічати ворожий напад. Щонайменше дев'ять тисяч ратників загинули на Охматівських полях. Під час нападу полякам і татарам вдалось захопити близько 20 гармат, 300 бочок пороху. Польські жовніри по тому неабияк гордилися здобутими царськими прапорами «з вишитими зображеннями святих і прикрашених з великою майстерністю золотом».

Врешті-решт під гарматним вогнем ворога українцям і росіянам все ж вдалось звести укріплення, використовуючи для цього навіть задубілі на морозі трупи людей і коней. До ранку робота була завершена. І, оглянувши зміцнений табір, польське командування не наважилось вести війська на штурм. Зважаючи на люту стужу, що запанувала на той час в Україні, Потоцький сподівався, що мороз стане йому ефективним союзником й обложенці без їжі, води й тепла довго не протримаються. Утім, ані українським козакам, ані царським ратникам цього разу затятості також не бракувало. А тим часом Богдан Хмельницький за допомогою золота зумів знеохотити татарських мурз до продовження війни і, заручившись їхньою обіцянкою не переслідувати українсько-російські війська, у бойовому порядку став відводити полки з цього нелюдськи жорстокого, студеного «Дрожи-поля».

Ближній царський боярин Василь Борисович Шереметьєв через те, що «як бився на Дрожи-полі, поганих людей послухав, службу свою втратив», впав у немилість царя і впродовж усього 1655 р. був «неудел». Ще більш жорстоко була покарана українська людність, що не по своїй волі перетворилася на «плату» татарам за допомогу Речі Посполитій в цій кампанії. До середини лютого на Брацлавщині було зруйновано 50 міст і містечок, жителів яких було забрано як ясир до Криму.

Загалом же в ході кампанії, за визнанням воєводи Тишкевича (можливо, дещо перебільшеного), лише в межиріччі Південного Бугу та Дністра було знищено 270 міст і сіл, понад 200 тисяч осіб забрано в ясир. Нічого подібно ані перед тим, ані після того Україна не знала.

«Доки козацька шабля зайшла, доти також мусить бути й козацьке панування».

Українська перспектива в світлі шведського Потопу Речі Посполитої

На весну 1655 р. розклад сил у Центрально-Східній Європі почав кардинально змінюватися. Важливі зрушення були зумовлені передусім військово-політичною активізацією Шведського королівства, на чолі якого став молодий та амбітний Карл X Ґустав. Король, який лише щойно перед тим вступив на шведський трон, оголосив війну польському королеві, і ця війна відразу ж прославила його як великого полководця.

У битві, що відбулася 15 липня 1655 р. під Уйсьцем, велико-польське посполите рушення не зуміло втримати навальний шведський наступ і після п'ятигодинного бою капітулювало. Причому умови капітуляції включали в себе не лише військові аспекти справи, а й політичні, великопольська шляхта визнавала зверхність шведського короля над Познанським і Калішським воєводствами. Підписана великополянами уйсьцька капітуляція відразу ж витворила в Речі Посполитій принципово нову політичну реальність. Отож, коли за кілька днів новина про уйсьцькі події донеслася до Варшави, королівський двір у паніці не знав, що й чинити. Найбільше, що вдалося за таких умов вигадати, так це звернутися за допомогою до Відня. Причому відплатою Габсбургам за допомогу мала стати... польська королівська корона, щоправда, вже після смерті бездітного Яна II Казимира.

На початку серпня король залишив Варшаву і на чолі 12-тисячного війська пішов далі в глиб своєї держави, а король шведський 8 вересня 1655 р. без бою зайняв столицю Корони Польської — Варшаву. Трохи менше ніж за тиждень, 16 вересня, відбулася битва під Жарновом. Після прибуття до табору Яна II Казимира шляхетського ополчення з Малої Польщі за кількісними показниками сили сторін стали приблизно рівними. На боці Карла X Ґустава була солідна перевага в артилерії, а також у загальному моральному стані війська, що за всю кампанію на польських землях жодного разу так і не відчуло гіркоти поразки. Переваги супротивника коронне командування спробувало компенсувати несподіваною стрімкою атакою. Утім рясний вогонь шведської артилерії зупинив польський наступ. А кинута в слушний момент в бій Карлом X Ґуставом шведська кіннота змусила супротивника до відступу. Відступу, що дуже скоро став набирати для Речі Посполитої фатального характеру. Лише потужна злива, що пролилася в цей час над Жарновом, порятувала коронне військо і шляхетського ополчення Речі Посполитої від цілковитого знищення. Вирватися на волю вдалося лише частині військ, яка і супроводила вкотре побитого короля до Кракова. Решта жовнірства визнала зверхність над собою короля Карла X Ґустава. Учасники шляхетського ополчення після принесення присяги шведському монарху були відпущені шведами по домівках, а найпідготовленіші жовніри регулярного війська — завербовані на службу до шведського короля.

Спочатку Ян II Казимир мав намір до останнього боронити Краків — давню королівську столицю, місце, де покоївся прах усіх польських монархів. Проте плани невдовзі змінилися: оборону давньої столиці Корони Польської було доручено коронному обозному Стефану Чарнецькому, а тим часом Ян II Казимир у супроводі королеви й сенаторів залишив межі своєї держави та попрямував до Сілезії (Шльонська) — теренів, що перебували під владою імператора Священної Римської імперії німецької нації. Зрозуміло, що після від'їзду короля з власної держави моральних дух його підданих загалом і жовнірства зокрема впав ще більше. Отож, коли шведська армія підійшла під стіни Кракова, відразу розпочалися розмови про капітуляцію краківського гарнізону. Після падіння Кракова в давній польській столиці символічно присягу вірності перед Карлом X Ґуставом склали представники семи коронних воєводств, у тому числі й Київського, Волинського, Руського. За деякий час ряди перебіжчиків до шведського табору поповнили коронні жовніри на чолі з польним гетьманом Станіславом Лянцкоронським. А 28 жовтня присягу вірності щведському королю склав і великий коронний гетьман Станіслав «Ревера» Потоцький. Таким чином, на осінь 1655 р. переважна більшість коронних земель визнала владу шведського монарха, а Річ Посполита — як окрема й суверенна держава — опинилася на межі зникнення.

Трагічні для польського народу події так званого шведського потопу безпосередньо впливали на перебіг визвольних змагань українського козацтва. Адже кожна нова звістка, що доносилась із заходу про чергову перемогу шведів над поляками, додавала гетьманському уряду впевненості в успіху його боротьби за повне звільнення з-під влади Яна II Казимира. Тим паче що Карл X Ґустав, готуючись до майбутньої війни, ще 9 січня 1655 р. написав листа українському гетьманові Богдану Хмельницькому, яким заклав підвалини для майбутньої військово-політичної співпраці.

Договір Війська Запорозького з московським царем 1654 р., як пам'ятаємо, не містив заборони на проведення українським гетьманом зовнішньополітичної діяльності. Тож його взаємини зі шведським королем, про які він, до речі, завчасно повідомляв уряд Олексія Михайловича, з формально-правової точки зору однозначно не могли розцінювати як вияв сепаратизму. Вступ Шведського королівства у війну проти Речі Посполитої та блискучі перемоги шведів на першому етапі війни, здавалося б, мали значно спростити завдання Росії перемогти Варшаву. Та давнє суперництво зі Швецією, а також мотиви її вступу до воєнного конфлікту — усе це змусило московських політиків довго зважувати переваги й недоліки нової міжнародної реальності й не поспішати з оцінкою політичних процесів у регіоні. З огляду на це уряд Олексія Михайловича навесні 1655 р. затримує й не пропускає до Чигирина посередника в українсько-шведських справах Данила Грека. Такий вчинок московського керівництва, без сумніву, непокоїв українського гетьмана. Він намагається переконати Москву в зиску, який можна отримати від союзу зі шведським королем. У листі до Москви від 2 квітня Хмельницький: «Ми вже від чотирьох літ з королевою свейською о приязні договір чинимо, щоб на тих неприятелів — ляхів нам помогла... зичимо не лише аби зі Свеї, але і з інших країв тих неприятелів... войовано».

Та попри запевнення Хмельницького щодо обопільної користі від розвитку контактів зі шведським урядом, висловлені в листах до царя, Москва не допустила українське посольство до Швеції. Офіційне пояснення царської адміністрації було таким: оскільки між Росією та Швецією відбувається обмін «великими посольствами», відправа гетьманом свого окремого посла видається недоцільною.

Проте вже перший рік союзницьких відносин із Москвою переконливо засвідчив Чигирину, що російські інтереси далеко не завжди збігаються з українськими. І неймовірні успіхи Карла X Ґустава на теренах Корони Польської спонукають Хмельницького надалі менше зважати на вказівки з Москви. Не довго вагаючись, він пристає на пропозиції короля шведського укласти угоду про дружбу та взаємодопомогу. Її в середині серпня 1655 р. передав українському правителеві шведський посол Отто Юлій Торкват під мурами Кам'янця-Подільського, де той керував облогою міста. Реагуючи на пропозиції шведського короля долучитися до війни з Яном II Казимиром, гетьман відразу ж вислав Карлу X Ґуставу запевнення в тому, що, «полишивши облогу міста і самого Кам'янця, найближчим часом підемо спішно на Львів і там чекатимемо вказівок вашої королівської милості». І справді вже 24 серпня Хмельницький разом з царськими військами, що також перебували під Кам'янцем, «прямо під Львів і Глиняни пішли», а в середині вересня розпочали облогу міста. З пізніших заяв українського керівництва можемо дізнатися про справжні мотиви такого поспішного рейду на захід: козацька шабля мала визначити межі козацького панування, а військова кооперація зі шведами — допомогти «визволити Україну свою руську».

Проте сподівання Богдана на ефективну співпрацю зі Шведським королівством восени 1655 р. не справдилися. Легкість, із якою шведське військо просувалося польськими землями, аж ніяк не сприяла встановленню рівноправних і обопільно вигідних союзницьких взаємин короля з Військом Запорозьким. Карл X Ґустав не завойовував Польщу, а радше вона добровільно йому піддавалася. Польські міста, шляхта, магнати присягали шведському королеві «як протектору Польського королівства», що гарантувало збереження його цілісності. Та не такими були плани Хмельницького. Він сподівався скористатися слабкістю супротивника, добитися, «щоб неприятелі ляхи вже цього літа всі пропали».

Переконливо про серйозність цих намірів української сторони свідчать дії козацького війська на Галичині восени 1655 р. Розгромивши 29 вересня війська великого коронного гетьмана Станіслава «Ревери» Потоцького під Городком, Хмельницький розпочав облогу Львова й, водночас, відіслав сильний українсько-російський експедиційний корпус під командою наказного гетьмана Данила Виговського та воєводи Петра Потьомкіна до Вісли. Цей корпус заволодів Любліном, дійшов до Пулав і Казимира Дольного. Поява українських військ спільно з царськими ратниками на власне коронних землях Речі Посполитої, у безпосередній близькості до польської столиці, викликала неабияку тривогу як із боку поляків, так і шведів. Отож цілком очевидно, що за умов, які склалися на середину жовтня 1655 р., укладення з Військом Запорозьким формального союзу, який визнавав би існування молодої держави, втрачало для шведів будь-який сенс. В очах польської шляхти воно однозначно свідчило б про нехтування монархом взятих на себе зобов'язань. І такий крок був неприпустимим для Карла X Ґустава, адже принципово змінив би ставлення місцевої шляхти та всього населення до нього. Крім того, серйозним фактором стримання на шляху встановлення українсько-шведських відносин була Москва. Як писав з цього приводу активний учасник українсько-шведського діалогу Ієронім Радзейовський у листі до Карла X Ґустава: «Якби ще хоч не було з ними московітів, то я б ще мав деяку довіру до козаків, а так боюсь, що ця спілка може наробити багато замішання й тривоги».

Зіткнувшись ось з такими проблемами в справі налагодження військово-політичної співпраці зі Шведським королівством, Хмельницький був змушений ухвалювати непрості рішення. З одного боку, українське керівництво неодноразово декларувало свій намір закріпитися на Західній Україні. Чого лише вартує заява генерального писаря Війська Запорозького Івана Виговського, зроблена під час переговорів з представниками львівського магістрату: «Доки козацька шабля зайшла, доти також мусить бути й козацьке панування!» Але з другого боку, спроби закріпитися на Галичині неминуче спровокували б конфлікт зі Шведським королівством. Аби не допустити такого сценарію розвитку подій, українське командування, отримавши від мешканців Львова суто символічну контрибуцію, наприкінці жовтня 1655 р. припиняє облогу міста та вже вдруге в історії (уперше, як пам'ятаємо, таке трапилось восени 1648 р.) повертає війська з Галичини на Подніпров'я.

«А без воєвод в черкаських городах бути негоже».

Складні питання українсько-російських взаємин 1656—1657 рр.

Дипломатичні непорозуміння між Чигирином і Москвою щодо ставлення до шведсько-польської війни, а перед тим конфлікти на білоруських землях недвозначно вказували на загальну тенденцію до охолодження українсько-російських взаємин. Прикметне, що поголос про непорозуміння в середовищі союзників дійшов і до правителів сусідніх держав. Зокрема, уже 19 серпня трансільванський князь Дьєрдь II Ракоці писав, що «московіт твердо стискає Хмельницького, кається (той. — Авт.) зараз у своїй клятві; прагнучи свободи, отримав він ярмо — і більше, ніж було під Польщею». Вторив йому і молдавський господар: Хмельницький «не радіє московському товариству, хотів би відійти і перейти на шведський бік».

Навесні 1656 р. уряд Олексія Михайловича чинить спробу виправити ситуацію, зрозуміло, з огляду на свої інтереси — через встановлення контролю за діяльністю гетьмана. Красномовним свідченням цьому стала місія Ларіона Лопухіна в Україну. У його посольському наказі, серед іншого, ішлося про введення воєводської форми правління в козацькій Україні, бо «без воєвод в черкасских городах быть непригоже». До того ж це мали бути не лише начальники військових гарнізонів ратних людей, а й представники царської адміністрації, з певними розпорядчими функціями щодо місцевого, некозацького, населення: «...жилецьких всяких людей учнут оберегать, а в обиду никому не дадуть и расправу учнут чинить добрую».

Хмельницького ж в цей час бентежило інше — повідомлення про можливе російсько-польське зближення. Уперше це донеслось з уст царського посланця до Варшави Федора Зикова в середині травня, а вже на початку червня надійшла офіційна царська грамота, де було викладено позицію уряду Олексія Михайловича щодо примирення з Річчю Посполитою та намірів із нею «в совете жить». Бажання офіційної Москви з Річчю Посполитою «в совете жить» докорінно міняло розклад сил якщо не в усій Європі, то принаймні у центрально-східній частині Європейського континенту, причому не в тому напрямі, який виглядав бажаним для гетьманського уряду. Отож і реакція українського керівництва на повідомлення про початок війни зі Швецією та наміри царського уряду укласти мир із Річчю Посполитою була різко негативною. Аби завадити впровадженню в життя нового курсу, улітку Хмельницький активно листується з Москвою, переконуючи царя та його оточення в помилковості обраного курсу та застерігаючи їх, що «коли нині ляхам пощастить і шведа вигонять», то король і шляхта невідмінно відмовляться від узятих на себе мирних зобов'язань і «всі землі на віру православну та на державу його царської величності будуть схиляти».

Але в Москві до застережень Хмельницького не прислухалися. Хоча, як засвідчив подальший розвиток подій, прогнози українського гетьмана виправдалися повністю. Навіть більше, уже під час наради Яна II Казимира з сенаторами, що відбулася на початку літа 1656 р., очевидною стала недовговічність польсько-російського зближення. Адже, хоч учасники наради одноголосно висловилися за примирення з Москвою, але за умови, яка навряд чи влаштовувала оточення Олексія Михайловича, — повернення козацької України в підданство до польського короля.

Тим часом на переговорах, розпочатих 22 серпня 1656 р. в селищі Нємєжі під Вільно, проявилися дві протилежні тенденції: прагнення сторін налагодити воєнне партнерство в умовах посилення позицій Швеції та водночас небажання йти на будь-які територіальні поступки на українських та білоруських землях, адже їх кожна зі сторін бажала бачити в межах своєї держави. Польська сторона вимагала повернути всі втрачені за роки війни землі, у тому числі Смоленськ та Україну, а також компенсувати завдані втрати. Російські ж представники вбачали основу для взаємного порозуміння у визнанні Варшавою факту належності території України та Великого князівства Литовського до держави московських царів.

Українська сторона, отримавши з Москви запрошення на переговори, висунула вимогу, аби до Гетьманату входили «володіння давніх князів руських». Як компромісний варіант пропонували встановити рубежі по Бугу, «а за рікою Бугом міст і повітів Малої Росії, Волині і Поділля, заселених і порожніх, де були раніше міста, Польська Корона нехай не займає, не засідає і свого війська польського чи найманого — туди не посилає». На випадок, якщо не вдасться зберегти старі кордони, гетьман пропонував вжити заходи, які гарантували б захист того українського населення, що перебуватиме під владою польських королів. Зокрема, пропонували ліквідувати унію, передати православним общинам всі захоплені уніатами церкви та церковні маєтки, забезпечити право на безперешкодне виконання всіх обрядів, звільнити православне духівництво від податків і повинностей. Крім того, вимоги українського уряду стосувалися й гарантування політичних прав православної шляхти — безперешкодного допуску до всіх посад та урядів Речі Посполитої, вільного користування привілеями.

Зрозуміло, що зіткнення діаметрально протилежних інтересів сторін робило проведення переговорів безперспективним. Після кількох днів безрезультатних розмов представник короля зробив категоричну заяву про наміри припинити переговори, якщо царські представники й надалі відмовлятимуться йти назустріч у питанні щодо розмежування земель у Великому князівстві Литовському та Україні. Щоб вийти з глухого кута, російська сторона запропонувала усунути суперечки через акт династичної унії — обрання царя спадкоємцем бездітного Яна Казимира. Цей варіант був теоретично ймовірним, але вже навіть з огляду на несумісність політичних культур двох суспільств — абсолютно нереальним. Висловлена пропозиція викликала заперечення як з боку комісарів Яна II Казимира, так і віденських посередників, котрі мали свої види на польську корону. Отож представники Фердинанда III почали тиснути на Варшаву, щоб вона пішла на поступки в територіальних питаннях, зокрема щодо належності земель у Білій Русі, але була твердою й непоступливою у питанні королівської елекції, перекривши будь-які шляхи до польського трону російському цареві. Утім польські дипломати не пристали на це, а натомість запропонували Москві компромісний варіант елекції, що передбачав сходження на польський престол після Яна II Казимира царевича Олексія Олексійовича, а не самого царя.

До такого повороту сюжету вже не була готовою російська сторона. Після кількох днів безплідних суперечок боярин Одоєвський віддав наказ про призупинення дипломатичної місії. Росіяни почали згортати свої намети. Усвідомлюючи катастрофічність війни Речі Посполитої на два фронти, польсько-литовські комісари доклали максимум своїх дипломатичних умінь і зусиль для того, аби втримати Одоєвського «со товарищи» під Вільно. Ними було запропоновано варіант, який передбачав взяття певного тайм-ауту на переговорах, упродовж якого дипломати могли отримати додаткові інструкції від своїх урядів.

Очікування на нові інструкції затягнулося більш ніж на місяць. Лише 19 жовтня було розпочато нові дискусії на основі нових наказів, отриманих дипломатами від своїх урядів. Нову якість розмовам у Нємєжі надавали ті поступки, на які погодився Ян II Казимир та сенатори Речі Посполитої. Зокрема, останні погодилися на обрання Олексія Михайловича на трон Польсько-Литовської держави, але за умови, що остаточне рішення з цього приводу ухвалить — згідно з традицією Речі Посполитої — сейм. Взамін на цю поступку в оточенні короля сподівалися отримати від російської сторони поступок у розв'язанні територіальних суперечок на теренах Великого князівства Литовського та в Україні, а також підтримку ідеї скликання собору православного й римо-католицького духівництва для вирішення питання об'єднання християнських церков.

Російська сторона в умовах розгортання протистояння зі Шведським королівством «проковтнула» запропоновану польсько-литовською делегацією версію царської елекції на королівство — чи то не знаючи достеменно, наскільки непередбачуваними можуть бути наслідки сеймування в Речі Посполитій, чи то й не особливо переймаючись такими далекими перспективами. Значно послідовнішою була позиція Одоєвського щодо вирішення територіальних суперечностей. Царський посол навідріз відмовився поступатися територіями ще перед скликанням вального сейму, як того бажали комісари короля.

Третього листопада було підписано трактат, який лише встановлював перемир'я між Росією та Польщею. Припинення воєнних дій спиралося на попередню згоду сторін щодо елекції російського царя на польський трон. Передумовою до вступу Олексія Михайловича на трон після смерті Яна II Казимира мало стати підписання спеціальних пактів-конвенцій, де цар мав гарантувати всі права та привілеї католикам Речі Посполитої, а також обіцяв виконувати владні повноваження в Польсько-Литовській державі особисто, а не через свого наступника.

«Медовий місяць царської вірності закінчився»?

Курс на Фейєрвар і Стокгольм

Виходячи зі змісту досягнутих на Віленських переговорах 1656 р. домовленостей, територіальних втрат козацька Україна не зазнала. Утім, російсько-польські переговори все ж стали серйозною дипломатичною поразкою України. Крім того що Москва проігнорувала застереження гетьманського уряду та пішла на примирення з Яном II Казимиром, вкрай болісним для політичних амбіцій Хмельницького був і факт недопущення його послів за стіл переговорів. Усе це разом і вимагало від українського гетьмана адекватних кроків у відповідь. Батько тогочасного генерального писаря, а в недалекому майбутньому гетьмана Івана Виговського — Остап Виговський у розмові з російськими воєводами свідчив, що Хмельницький, довідавшись про виявлену його послам у Вільно зневагу, «яко шалений, котрий ума оступився, заволав і мовив: вже, дітки, про те не печальтесь: треба відступити від руки царської величності, а підемо туди, куди всевишній Владика накаже йти — не лише під християнським государем, але й бусурманом, як треба буде».

Звичайно ж, як справедливо зауважують дослідники, у свідченнях Остапа Виговського було немало тонкого політичного розрахунку. Його син, Іван, подумки вже тримав у своїх руках гетьманську булаву, що ось-ось мала випасти з рук важко хворого Богдана Хмельницького, і батько, ось так барвисто описуючи шал нинішнього гетьмана та протиставляючи йому виваженість свого сина, його вірність клятві, принесеній Олексію Михайловичу, торував йому шлях до цієї самої булави, заручаючись підтримкою царя. Польський історик Януш Качмарчик стверджує, що Богдан Хмельницький спокійно сприйняв інформацію про події у Вільно, адже вже понад рік чекав нагоди розірвати «нещасливу для козацтва угоду з царем», і тепер він цю нагоду отримав. Близьку за змістом оцінку давав і американський дослідник Джордж Вернадський, який вважав, що переговори завершилися лише тимчасовим перемир'ям. Це, на його думку, не зашкодило Україні, тож згодом гетьман заспокоївся, хоча підозра в нього залишилася, а «медовий місяць царської вірності закінчився».

Хмельницький, як пам'ятаємо, від початку негативно сприйняв перспективи війни царя зі Шведським королівством. Ще перед Віленським з'їздом гетьман у листі до київського воєводи Андрія Бутурліна з тривогою зазначав: «Чули ми, військові люди й. ц. в. й з шведами вже задор учинили — бозна, як то воно далі піде». Більше того, він прямо попереджав про наміри українського керівництва проводити власний зовнішньополітичний курс: «Ми, вважаючи незручним в таких обставинах роздражнювати на себе всіх сусідів, волимо мати собі за приятелів, ніж за неприятелів». І справді, загроза зовнішньополітичної ізоляції Війська Запорозького та ігнорування Москвою позиції Чигирина щодо напрямів міжнародної політики стимулюють гетьманський уряд скоригувати свій курс. І вже в жовтні 1656 р. гетьман підписує договір про дружбу з представниками трансільванського князя, що конституював встановлення військово-політичного союзу між двома державами, у відповідності з умовами якого сторони зобов'язувалися: надавати одна одній військову допомогу; завчасно повідомляти в разі потреби про агресивні наміри третьої сторони; виявляти неприязнь до держав, вороже налаштованих до союзника; таємно не порушувати умов договору.

Крім так званої ассекурації, яка проголошувала загальні засади функціонування союзу, Дьєрдь II Ракоці намагався нав'язати українській стороні ще й так звані кондиції, які деталізували зміст угоди. Але проблема полягала в тому, що запропоновані угорцями умови ставили Військо Запорозьке в залежне від трансільванського князя становище. Спроба нав'язання кондицій зустріла різко негативну оцінку з боку гетьманського уряду Богдана Хмельницького.

Загалом варто зауважити, що шлях до формалізації союзницьких стосунків Гетьманату з Трансільванським князівством був дуже й дуже непростим. Адже, хоч сторони й об'єднувало бажання спільно воювати з Яном II Казимиром (щоправда, переслідуючи при цьому різні завдання й цілі), але було чимало й роз'єднуючих чинників. Передусім налагодженню рівноправних союзницьких стосунків заважала надмірна честолюбність князя Дьєрдя II Ракоці. Незважаючи на очевидну мілітарну перевагу Війська Запорозького над Трансільванською державою, князь волів трактувати гетьмана Хмельницького не як рівного собі володаря, а як залежного від себе правителя. Дьєрдь II Ракоці, характеризуючи устрій козацької України й порівнюючи його з устроєм Трансільванії, звертав увагу на те, що «ми є абсолютний володар — ніщо, крім смерті, не може змінити нашого становища, і правимо ми персонально. У них же справа стоїть інакше: збереження гетьманства або зміна його залежить від доброї волі підвладних, і гетьман не має персональної влади». І вже на цій підставі він вважав себе таким правителем, що стоїть на щабель вище за значно могутнішого у військовому відношенні Богдана Хмельницького.

Цікаво, що на невідповідність декларованих трансільванським правителем політичних претензій щодо України та реального стану справ звертали увагу іноземні спостерігачі, які справедливо зауважували, що за своєю військовою потугою Ракоці може зрівнятися хіба що з деякими впливовими козацькими полковниками, але аж ніяк не із самим гетьманом...

Окрім різного роду церемоніальних непорозумінь, серйозним каменем спотикання виступали й територіальні претензії трансільванського князя на землі Галичини, які Хмельницький сприймав як сферу свого впливу і, навіть більше, потенційний територіальний набуток козацької України. Суттєво ускладнювала становище української сторони на переговорах щодо майбутнього західноукраїнських земель та обставина, що шведський король, будучи зацікавлений у посиленні позицій протестантських правителів у Європі, підтримував саме територіальні претензії кальвініста Ракоці, ігноруючи прагнення свого потенційного союзника Хмельницького. Аби схилити Дьєрдя II Ракоці до антипольського воєнного союзу, шведський король погодився передати йому Белзьке та Руське воєводства, частину Поділля, а також Перемиську та Сянокську землі, на які претендувало керівництво Війська Запорозького. Передбачаючи негативну реакцію Хмельницького на ці домовленості, Карл X Ґустав доручив своєму послові Ґотару Велінґові якимось чином пом'якшити невдоволення козацької старшини від передачі трансільванському князеві Червоної Русі, населення якої сповідувало «грецьку віру».

Знаючи про такі серйозні територіальні запити трансільванського князя та їхню підтримку з боку шведського монарха, Богдан Хмельницький проігнорував прислані в першій половині 1656 р. пропозиції Карла X Ґустава щодо укладення шведсько-українського союзу, натомість запропонувавши зачекати з вирішенням справи, «доки засвітить бажане літо».

Гетьман, будучи досвідченим дипломатом, розумів, що інколи найбільше, що може зробити корисного державний діяч для своєї країни, так це... нічого не робити. Вступ у війну проти Швеції Російської держави, що з дня на день мав стати реальністю, неминуче мусив був вплинути на позицію шведського короля. І так воно, власне, і сталося. В умовах воєнного протистояння з Москвою на переговорах з представниками гетьмана Хмельницького шведське керівництво стає значно поступливішим. Це можна пояснити інтересом шведів укласти військово-політичний союз із козаками. Скажімо, уже в травні 1656 р. Карл X Ґустав писав Хмельницькому, що виникли нові обставини: «Порушивши заприсяжену угоду, без усяких приводів, великий московський цар з Лівонії спрямував проти нас військо». Тому Карл X Ґустав пропонував якнайшвидше надіслати повноважних послів оформити приязнь. У звіті державній раді 17 липня 1656 р. король категорично заявив: «Що стосується козаків, то ми маємо намір спробувати їх з московітами роз'єднати, чим би була досягнута для нас вигода».

Перший план поділу Речі Посполитої та участь у ньому України

Тим часом ще 11 серпня 1656 р. розпочалися шведсько-трансільванські переговори про воєнно-політичну співпрацю. Тривали перемовини понад три місяці й завершилися 6 грудня укладенням Раднотського договору. Завважмо, що договір виходив за межі звичайної двосторонньої угоди, бо передбачав принципову зміну конфігурації політичних сил Центрально-Східної Європи. Згідно з досягнутими домовленостями сторін, Річ Посполита як суб'єкт міжнародної політики мала перестати існувати. Насамперед остаточно відійти в історію мала Люблінська унія 1569 р., що завершила об'єднавчий процес між Короною Польською та Великим князівством Литовським. Останнє мало продовжувати свій історичний шлях як окреме державне утворення, а ось землі Корони Польської підпадали під владу раднотських союзників. Зокрема, Карл X Ґустав мав отримати Пруссію, Куяви, північну частину Мазовії, Жмудь, Інфляндію та Курляндію. Курфюрст Бранденбурзького маркграфства Фрідріх Вільгельм І отримував Великопольщу. За литовським князем Богуславом Радзивіллом «зарезервувалось» Новогрудське воєводство. За українським гетьманом закріплювалися Київське, Чернігівське і Брацлавське воєводства. А під владу трансільванського князя мали перейти решта коронних земель, у тому числі й давня польська столиця Краків з належними до нього землями Малопольщі, а також західноукраїнські воєводства Корони Польської, на які також претендував і уряд Хмельницького.

Відразу після підписання трактатів із представниками Дьєрдя II Ракоці один зі шведських послів Ґотар Велінґ отримав наказ Карла X Ґустава на від'їзд до Чигирина. Наказ зобов'язував посла довести до відома керівництва Війська Запорозького готовність шведського короля визнати за гетьманом три колишні воєводства Речі Посполитої — Київське, Чернігівське та Брацлавське. Що ж до західноукраїнських земель інструкція містила завуальовану дипломатичну відмову: «...коли світлий пан гетьман, окрім цих великих земель і володінь, якими він володіє, бажає прилучити до своєї території ще якісь інші частини Русі, його королівська величність не має проти цього нічого, і навіть щодо тих, які він дозволив окупувати князеві трансільванському, король обіцяє докласти всіх старань, щоб по-приятельськи без ніякої образи й без порушення присяги налагодити цю справу з князем трансільванським, і справедливі бажання п. гетьмана задовольнити».

Москва була однією з небагатьох європейських країн, яка висловила рішучий протест проти Раднотських домовленостей. Посол Олексія Михайловича поставив трансільванському князеві Дьєрдю II Ракоці вимогу вивести війська з Польщі, погрожуючи інакше виступити на захист поляків. Одночасно царські війська перейшли в наступ в Інфляндії, надаючи цим дієву військову допомогу Польщі. Хмельницький же, навпаки, 10 січня 1657 р. надіслав на допомогу трансільванському князеві експедиційний корпус на чолі з наказним гетьманом Антоном Ждановичем. Такі дії відверто суперечили умовам Віленського перемир'я Російської держави та Речі Посполитої і недвозначно свідчили про повне його ігнорування українською стороною.

У той же час на переговорах зі шведським послом козацька старшина наголошувала, що «з трансільванським князем та з обома господарями — молдавським і волоським, утворено союз», сповіщала про надання в допомогу Ракоці сильного козацького війська на чолі з наказним гетьманом Антоном Ждановичем, проте нібито відбувалося це все «не на основі нового союзу з ним, але тому, що довідалися про його союз з королем». Але від підписання угоди на запропонованих Карлом X Ґуставом умовах козаки відмовилися. Згідно зі звітом Велінґа, приєднання Війська Запорозького до Раднотської коаліції та підписання союзної угоди зі шведським королем було можливим лише за умови визнання за гетьманом «права на всю стару Україну або Роксолянію, де була грецька віра і мова ще існує — до Вісли, щоб вони могли затримати те, що здобули своєю шаблею». Посол був переконаний, що, коли б він мав таку декларацію, скріплену підписом і печаткою Карла X Ґустава, «то можна було б легко покінчити з союзом». Утім шведський посол такої декларації не мав — отож й угода підписана не була. На неї сторонам довелося чекати ще близько року.

«Сміливим Марс допомагає». Сподівання та тривоги кінця 1650-х

«Скоро вітатимемо Вас у Варшаві».

Участь козацьких полків у здобутті столиці Корони Польської

Початок 1657 р., вочевидь, породжував у керівництва Гетьманату неоднозначні відчуття та сподівання. З одного — вельми свіжою залишалася образа від укладення Російською державою сепаратного за своєю суттю Віленського перемир'я. Віленський інцидент не лише демонстрував зовнішньополітичну вразливість Козацької держави, а й загалом ставив під сумнів ефективність існуючої моделі зовнішньої політики уряду Хмельницького. З іншого боку, на противагу російсько-польському зближенню прискореними темпами формувалася антипольська Раднотська коаліція, куди активно запрошували й козацьку Україну, обіцяючи при цьому неабиякі політичні зиски й територіальні набутки. Повноцінна участь Чигирина в Раднотській коаліції, звичайно ж, компенсувала б втрату інтересу Москви до продовження війни з Польсько-Литовською державою. Проте на заваді входженню України до цього об'єднання стояли як позиція царського уряду, так і принципові розбіжності в питанні належності західноукраїнських земель, на які претендувала і козацька Україна, і Трансільванське князівство. Досягнути компромісу в територіальній суперечці з трансільванським керівництвом не вдавалося, а вже одна участь у переговорах з раднотськими союзниками загострила до критичної межі взаємини з Москвою. А крім непорозумінь у цьому питанні, українсько-російські стосунки неабияк затьмарювали конфлікти на білоруських землях і вперте небажання Чигирина виконувати накинуті в березні 1654 р. в Москві обмеження гетьманського суверенітету.

Неабияку тривогу викликало й суттєве погіршення здоров'я Богдана Хмельницького. Наскільки серйозними були проблеми в цій царині — видно вже хоч би із заяви самого гетьмана, котрий в розмові з російськими дипломатами якось навіть стверджував, що близько року возить за собою на про всяк випадок домовину. Отож, усе вказувало на те, що 1657-й має всі передумови для того, аби стати для України ще одним доленосним роком її буремної історії...

Кинутий у січні 1657 р. заклик гетьмана Хмельницького спільно зі шведами та угорцями воювати Корону Польську мобілізував до походу близько 20 тисяч козаків. Загальне командування військом у поході було доручено колишньому київському полковнику й генеральному судді Війська Запорозького Антону Ждановичу, а допомагати йому мали не менш досвідчені козацькі воєначальники — полковники Іван Богун, Федір Сербин та Сулименко.

Щойно довідавшись про виступ української армії, трансільванський князь Дьєрдь II Ракоці на чолі 30 тисяч вояків також вирушив у напрямку польського кордону. Утім, для угорців справи відразу якось не заладились... Незважаючи на зимову пору, у Карпатах пройшли потужні зливи, і рух військ, обтяжених обозом, став вельми важким, а нерідко й просто небезпечним. Зокрема, під час форсування Тиси крига проламилась, і чимало жовнірів пішло під лід. Разом з ними було втрачено й частину артилерії. За декілька днів по тому вдарили вже давно небачені у цих краях сильні морози. По цьому випало чимало снігу. «Здавалось, що саме небо заприсяглось із Польщею супроти Ракоці», — зауважував польський дослідник Людвіг Кубаля.

Крім випробувань кліматичних, на князя посилився дипломатичний тиск. П'ятнадцятого січня до Ракоці прибув посланець російського царя з вимогою негайно припинити похід, якщо князь бажає й надалі жити в мирі з Олексієм Михайловичем. На що Дьєрдь II відповів: «Приязнь московська мені дуже дорога, але не настільки, аби взамін за неї мав би віддавати королівство!» Підбадьорюючи ж власних вояків, князь запевнював: «Сміливим Марс допомагає... бачить Бог наше серце, і тому маємо надію на його допомогу». Рішучості правителю додавала й присутність у Семиградді (як ще називали в джерелах Трансільванію) української делегації на чолі з генеральним суддею Самійлом Богдановичем-Зарудним. Коли в присутності козацьких послів княгиня Ракоці впала в розпач від непевності наслідків походу на Польщу, вони її підбадьорювали такими словами: «Не печальтесь, ми йдемо разом з князем і скоро вітатимемо Вас у Варшаві, як королеву польську!»

Доволі значні випробування на шляху до Польщі терпіли й українські козаки, яким також довелось долати і глибокі сніги, і пекучі морози. По тому морози поступилися місцем відлизі, а з неба полив рясний дощ. Приготовлені для походу сани стали непридатними для продовження подорожі, отож довелося терміново лагодити вози. Урешті-решт на початку лютого поблизу Перемишля українська армія таки об'єдналась з військами Дьєрдя II Ракоці. Упродовж лютого під ударами союзників упали Ярослав, Пшеворськ, Ланцут, Стрий.

І вже тоді між українцями й угорцями пробігла перша чорна кішка. Справа в тому, що зі Стрия князь вирядив частину війська до Львова, сподіваючись не стільки силою зброї, скільки силою переконання взяти місто під свою владу. Мешканцям Львова було адресовано заклики приєднуватися до потуги трансільванського князя, спільно з котрим перебувають і «потуги шведська, козацька, мультянська та волоська», та вступати до його війська. Довідавшись про агітацію Ракоці на західноукраїнських землях, Жданович терміново сповістив про неї Хмельницького. У відповідь на це Богдан 9 березня видав універсал магістрату Львова, інформуючи львів'ян про мету перебування військ раднотських союзників на галицьких землях та заспокоюючи їх, а до того ж застерігаючи від переходу під владу трансільванського князя чи шведського короля. Не факт, що агітація Хмельницького якось вплинула на рішимість львів'ян боронити своє місто, але брами перед трансільванськими військами Львів не відкрив. Так само встояв і Самбір, і Перемишль.

Із Галичини союзники рушили до Кракова. Дорогою українсько-трансільванська армія здобула ще цілу низку містечок, сіл. Причому тріумфально йдучи на давню польську столицю, угорські й українські війська, крім військової звитяги, демонстрували неабияку жорстокість, спалюючи й плюндруючи на своєму шляху міста, села, кляштори й костели. Пояснення такої поведінки козаків могло бути лише одне: надто свіжими залишались у пам'яті звірства коронних жовнірів на Брацлавщині взимку та навесні 1655 р.

Вісімнадцятого березня союзники здобули Краків. Власне, здобувати столицю Малопольщі збройною рукою не було потреби, оскільки з осені 1655 р. місто перебувало в руках шведів. Тепер же шведський генерал Пауль Віртз, котрий командував Краківською залогою, передав місто — як це було передбачено умовами Раднотської угоди — Дьєрдю II. З давньої столиці Польського королівства шлях союзників проліг у напрямку Замостя, Любліна й Бересті, де й відбулось об'єднання з головними шведськими силами. Далі об'єднані сили швидким маршем здобули Люблін, Подлодов, Мінськ, Венгерув і Городок. Третього травня практично без опору перед союзниками капітулювала залога Бересті.

Здобувши Берестя й округу, які Хмельницький планував долучити до своєї держави, козаки Ждановича на заклик шведського короля, тим не менше, покинули регіон і попрямували на Варшаву. На марші від Берестя до Варшави дедалі очевиднішою ставала обопільна недовіра союзників один до одного: князь Ракоці не бажав слухняно виконувати накази шведського короля, натомість намагався застерегти за собою зверхнє становище по відношенню до козацької старшини, а це неабияк дратувало наказного гетьмана Ждановича та його командирів. Тим часом король Данії та Норвегії Фредерик III, використовуючи зайнятість шведського короля у воєнних акціях на польських землях, атакував свого одвічного ворога на землях Бременського князівства. Після цього Карлу X Ґуставу більше нічого не залишалося, як на чолі частини військ йти на Данію, передавши командування над рештою війська генералу Ґуставу Отто Штенбоку. Утім, навіть ослабленим цим маневром раднотським союзникам вдалося спромогтися на черговий успіх. Подолавши майже 300 кілометрів, 4 червня 1657 р. шведсько-трансільвансько-українські війська оточили столицю Корони Польської, а вже за три дні, 7 червня, варшавський гарнізон капітулював.

Взяття Варшави стало найбільшим військовим тріумфом козаків у цій кампанії. Проте, як виявилось уже незабаром, був цей тріумф останнім на цій війні.

Білорусь у складі Української держави

Раніше ми вже розповідали про те, як українські козаки на чолі з наказним гетьманом Іваном Золотаренком, прийшовши влітку 1654 р. на землі Південно-Східної Білорусі, за короткий час досягли значних військових успіхів, намагаючись по гарячих слідах закріпити далекосяжними політичними акціями завойовані терени до складу Козацької держави. Під час облоги Старого Бихова Золотаренко отримав смертельну рану, і в грудні 1655 р. його не стало. Смерть гетьмана збіглася в часі з важливими змінами в регіоні. На кінець року в Москві визрівають привабливі — але, як засвідчила практика, цілком ефемерні — плани приєднати Велике князівство Литовське, у тому числі й Білорусь, обравши царя або його спадкоємця великим князем литовським. У контексті нового політичного курсу російського керівництва ситуацію в регіоні було тимчасово стабілізовано, бойові дії припинено. Як наслідок, у Москви відпадає потреба у військовій присутності українських військ у Білорусі.

Ось за таких умов у січні 1656 р. Хмельницький ініціює проведення в Чигирині старшинських нарад, на яких обговорюють проблеми зовнішньополітичної орієнтації Української держави в умовах Віленських домовленостей, а також ставлення до білоруського питання. Як наслідок, 29 січня Хмельницький призначає свого зятя Івана Нечая (молодшого брата широковідомого в козацькій Україні та поза її межами полковника брацлавського Данила Нечая) «нам і всьому Війську нашому зичливого и в ділах лицарських взятого от боку нашого» на полковництво в «Білую Русь до Могильова, Чаусова, Новобихова и Гомеля й інших міст, містечок і сіл там же знайдуючихся». Тобто на відміну від Золотаренка, який мав титул наказного гетьмана — іншими словами, начальника над козаками, що вирушили в похід, — Нечай отримує звання полковника білоруського, що засвідчило передовсім адміністративний характер його повноважень. Про територіальні межі, на які поширювалась влада білоруського полковника, довідуємось зі скарги, поданої Хмельницькому сотниками «полку Нечаєвого, полковника чичерськогоу чауського, чириківського та інших городов» на кривди, заподіяні могильовським воєводою. У ній вказувалось на існування в Південно-Східній Білорусі таких козацьких сотень: трьох Могильовських, Чауської, Горської, Заболотської, Богородицької, Акуменської, Городецької, Святоозерської, Слизької, Уланівської, Рогозинської, Білявицької, Чериківської, Вербіжицької, Пропойської, Заозерської, Чичерицької, Межевської і Смолицької.

Отримавши повноваження білоруського полковника, Нечай діє швидко та рішуче. Насамперед він припиняє виведення українських залог із Могильовського повіту, звідки російське командування почало витісняти їх після смерті Золотаренка. Навіть більше, силою змушує царські війська покинути підвладні йому території. І вже в січні 1656 р. царські воєводи інформують Москву, що «по присылке полковника Йвана Нечая» козаки з Кричева та Чаусів нападають на шляхетські маєтності й царських ратних людей, б'ють їх, грабують і чинять «всякое разоренье». Крім того, воєводи скаржились, полковник заохочує місцеве населення до покозачення, через що «многие места запустели». Могильовський воєвода бідкався, що Нечай витіснив із Могильовського повіту всі російські залоги, після чого розмістив там своїх козаків, зволівши місцевому населенню не виконувати жодних наказів царських воєвод. Смоленський воєвода в свою чергу доносив, що козацький полковник відмовляється вивести свої залоги з Мстиславського, Горського, Дубровенського, Шкловського та Копинського повітів.

Діяльність Нечая в Білорусі, зрозуміло, викликає неабияку тривогу в Москві. Особливе роздратування царського уряду спричинила заява козацького полковника щодо його «пановання» в Білій Русі. При перекладі «з білоруского письма» фразу було трансформовано в «государствование», і Москва розцінила таку лексему як виклик владі царя, адже «на всей Великой и Малой и Белой Руси, — як було сказано в грамоті Олексія Михайловича, — по милости Божей государствуем и пишимся государем мы, великий государ».

Тим часом ситуація в Білорусі об'єктивно сприяла зміцненню тут симпатій до козацтва. Справа в тому, що вже на початку бойових операцій у Білорусі, 30 липня 1654 р. цар законодавчо санкціонував переведення захоплених на Литовсько-Білоруському фронті полонених у підданство до російських поміщиків. Роком пізніше патріарх Московський Никон писав про намір царя поселити на своїх обезлюднених ще в так звану Смуту російських землях аж 300 тисяч полонених білорусів. І справді узаконене полювання на людей у Білорусі в цей час набрало таких неймовірних масштабів, що, скажімо, один тільки воєвода Роман Бабарикін у містечку Білому (до слова, розташованому не на католицькій чи уніатській, а на переважно православній Смоленщині!) взяв «с посаду к себе неволею ж семей з двадцать, а проголовно будет с женами и з детьми блиско за двести человек». Жвава торгівля живим товаром сприяла формуванню певного прейскуранта цін. Так, згідно з інформацією історичних джерел, вартість захопленого царськими ратниками білоруського селянина чи міщанина коливалася від 3 до 5 рублів.

Жорсткий окупаційний режим російських військ у Білорусі, насильницьке переселення місцевих селян і ремісників до Росії, примусові реквізиції та розорення господарства краю викликали тут поширення антимосковських настроїв, активізацію партизанського руху (його учасників воєводи називали «шишами», «ворогами», «изменниками»).

Незважаючи на тиск з боку Москви, з початком 1657 р. білоруський полковник мобілізує всі наявні в нього сили на взяття фортеці Старий Бихов, яка впродовж двох років успішно відбивала наступ як військ наказного гетьмана Івана Золотаренка, так і царських воєвод. Після чергового безуспішного штурму та одинадцяти тижнів облоги російськими військами на чолі з воєводою Хованським Нечай надійно перекриває комунікації противникові, чим врешті-решт змушує захисників Старого Бихова капітулювати.

Тринадцятого березня Хмельницький з неприхованою радістю сповістив Москву про цей тріумф свого полковника. Прагнучи хоч якось пом'якшити негативне враження московського керівництва від цієї звістки, гетьман не втомлювався наголошувати, що жителі міста «присягнули на ім'я Вашої Царської Величності піддалися», щоправда тут же уточнював, що биховляни мають усе ж залишитися при Війську Запорозькім... А тим часом, окрилений успіхом під Старим Биховом, Нечай ще більше активізує свою діяльність. Наступник могильовського воєводи Хованського Іван Бутурлін, якого відкликали з Білорусі — скоріше за все, через прорахунки при штурмі та облозі Старого Бихова, що й принесло успіх українському війську, — доносив у ставку Олексія Михайловича про нові прояви самоуправства з боку козацького полковника: він, мовляв, зганяє царські залоги, ставлячи натомість козацькі; його сотники записують — часто навіть силоміць — білоруських селян у козаки, чим завдають немалих збитків місцевій шляхті, яка склала присягу російському монархові; Нечай хоче, на противагу Могильову, який має царське підданство, заснувати козацький Новий Могильов у Лупулові. Крім того, Бутурлін доносив, що полковник вимагає від нього вивести свою залогу з Дашкова, погрожуючи, що інакше розгромить царських людей і битиметься з ними як із ворожою стороною.

Щоб зміцнити позиції російської адміністрації в Білорусі, уряд Олексія Михайловича призначає воєводою до Борисова боярина Василя Борисовича Шереметьєва. Досі в більшості білоруських і литовських міст, за винятком Вітебська, Полоцька та Вільно, воєводами були другорядні особи. Призначення впливового царського сановника воєводою на Білорусі мало на меті підняти авторитет царської адміністрації та продемонструвати серйозність намірів Москви щодо цього регіону. А крім того, Шереметьєв славився неабиякою брутальністю. Прибувши на нове місце служби, він відразу ж направив Нечаю вимогу заборонити сотникам заходити в шляхетські маєтки, а місцевих селян записувати в козацьке товариство. Крім того, наполягав на негайному виведенні козацьких залог із Борисовського, Шкловського, Могильовського, Оршанського та Мінського повітів «в указанное место, где им указано быть». Коли ж полковник відмовився виконувати ультиматум воєводи, покликаючись на те, що козацькі залоги розміщені в цих повітах не для боротьби з російськими ратними людьми, «но для воровання ляховського... которые крестьян до конца разорили», то Шереметьєв висунув новий, дуже «вагомий» аргумент — артилерію. Із листа Нечая від 27 серпня 1657 р. довідуємось, що той «з арматою на мести и деревни, где козаки своє наместье мают, кажет наезджати, козаков имеют и иних и вяземе держат, а иних невест девает, где в домах козацких берет».

Борисовського воєводу наслідують інші представники царської адміністрації в Білорусі: вони силою віднімають у полковника волості, у яких перебував його полк, козаків виганяють із їхніх помешкань і «подданья из их, як из мужиков, требуют, до того чюприны режут, кнутами бьют, грабят». Павло Тетеря, який у серпні 1657 р. перебував на чолі посольства в Москві, повернувшись в Україну, доповідав старшині про наміри царського уряду вивести козацьку залогу зі стратегічно важливого Старого Бихова, розмістивши на їхньому місці царських ратних людей.

Тобто все вказувало на те, що Москва не бажала миритись із розширенням території Гетьманату за рахунок білоруських земель і була готова вдатися до найрадикальніших заходів, аби змусити Чигирин піти на поступки в цьому питанні.

«А царська де величність над ним, гетьманом, і над усім Військом Запорозьким вчинив був немилосердя своє»

Незалежна політика Богдана Хмельницького на зовнішньополітичній арені, як і його роль у білоруському конфлікті, викликала не просто негативну реакцію московського керівництва, а дратувала його неймовірно. Щоб усвідомити серйозність ситуації, треба враховувати, що уряд Олексія Михайловича розглядав норми договору 1654 р. як передумову для тіснішої інтеграції України в Московську державу. Тож проявлене керівництвом Гетьманату бажання анулювати й ті нібито незначні обмеження козацького суверенітету провокувало Москву на кроки у відповідь.

Лише за першу половину 1657 р. в Україні побувало п'ять посольств, очолюваних впливовими царськими сановниками — думним дяком Аврамом Лопухіним, стольником Василем Кікіним, окольничим Федором Бутурліним, стрілецьким головою Артамоном Матвєєвим і царським дворянином Іваном Желябужським. Посольські накази та інші офіційні документи, дотичні до їхніх дипломатичних місій, засвідчили кардинальну зміну тональності політики офіційної Москви у взаєминах із Військом Запорозьким. Уже наказ стольникові Василеві Кікіну, відрядженому в Україну в лютому 1657 р., доводить, на думку М. Грушевського, що уряд Олексія Михайловича ще ніколи не брав такого «прикрого» тону у відносинах із гетьманом та його адміністрацією. Козацькій старшині закидали порушення присяги, нелояльність щодо суверена та лякали її карою Божою за неправду та відступництво від слова, даного цареві.

Найбільш повно ж засади нового московського курсу щодо українських справ відображено й в матеріалах посольства окольничого Федора Бутурліна, який відвідав Гетьманат у травні — червні 1657 р. Висловлені царським окольничим претензії зводилися переважно до зволікання з запровадженням інституту царських воєвод в українських містах, несплати податків із України в царську скарбницю, відмови надавати земельні наділи в Києві московським стрільцям та небажання привести до царської присяги гетьманича Юрія. Водночас із матеріалів посольства Бутурліна стає зрозуміло, що найбільше Москву непокоїв зовнішньополітичний курс гетьманської адміністрації — насамперед укладення союзницької угоди з Трансільванією та «злеє того что гетман и все Войско Запорожское соединились с неприятелем царского величества — Свейским Карлом Ґуставом королем».

На початку червня в Україну відбув із Москви царський дворянин Іван Желябужський. Він мав не лише зібрати інформацію про стан справ у Війську Запорозькому та з'ясувати настрої окремих станів і суспільних груп, але й провести антигетьманську агітацію, скориставшись дедалі більшими міжстановими та соціальними протистояннями, а також активно задекларувати третейські функції московської монархії в нових конфліктах. Вочевидь, місія царського дворянина в Україні не обмежувалася збором інформації, а передбачала й певні агітаційні дії. Недарма ж Іван Виговський через певний час заявив, що «перші бунти почались у війську від посланця царської величності Івана Желябужського».

Зіткнувшись із рішучістю московського керівництва в питанні зовнішньополітичної самостійності Чигирина, український гетьман, попри критичний стан здоров'я, намагається провадити послідовну політику. Скажімо, під час переговорів із окольничим Бутурліним Хмельницький відкинув усі претензії московських представників як такі, що не мають під собою реальних підстав або втратили їх унаслідок сепаратних дій Москви, що дуже зашкодило інтересам Війська Запорозького (ішлося передусім про обставини російсько-польського примирення). На вимогу московських послів розірвати взаємини зі Швецією гетьман категорично відповів: «... від Свейського де короля ніколи не буде відлучений, тому що в них дружба і приязнь і згода давня... і Шведи де люди правдиві, всяку дружбу і приязнь дотримують, на що слово дають». Цим він, вочевидь, натякав на недотримання Москвою слова про допомогу Військові Запорозькому в боротьбі з Річчю Посполитою: «...а царська де величність над ним, гетьманом, і над усім Військом Запорозьким вчинив був немилосердя своє: помирившись з Поляками, хотів нас віддати полякам у руки». Крім того, у розмові з послами гетьман гостро розкритикував зовнішньополітичну стратегію офіційної Москви: «тільки де мені, гетьману, дивно, що йому, великому государю... бояри доброго нічого не порадять: короною Польською ще не оволодів і миру довершеного ще не привели, а з іншим панством, зі Шведами, війну почали!»

Не менш різкими були й відповіді Хмельницького на вимоги російської сторони закріпити царських воєвод в українських містах, а також сплачувати Москві податки. На переговорах 10 червня гетьман заявив окольничому Бутурліну, що «судді де Самойлу і полковнику Тетері він, гетьман, не приказував і в нього на думці не було, щоб царська величність у великий містах: в Чернігові, в Переяславі, в Ніжині, велів бути своєї царської величності воєводам». Приблизно такими ж були відповіді й на інші претензії російської сторони.

Та літо 1657 р. було не найкращим часом для демонстрації незалежницьких устремлінь Чигирина. Участь українських військ у виправі князя Дьєрдя II Ракоці на землі Корони Польської вкрай загострила українсько-кримські відносини. Усередині червня проти Ракоці вийшло кілька десятків тисяч ординців, а перед тим, 7 травня, брацлавський полковник Михайло Зеленський інформував гетьмана, що хан «Днепр перешод, стоит под Конкой... Дедиш Акея имеет итти под Каменец к Ляхом, чтоб совокупитись». Тривожні дані про можливість вторгнення Орди на українські землі надходили також із інших джерел.

Ситуацію значно ускладнював і той факт, що в Гетьманаті все виразніше назріває внутрішній конфлікт. Майнова диференціація суспільства, стрімке зростання владних можливостей козацької старшини на шкоду іншим верствам населення, ігнорування соціально-економічних інтересів селянства та рядового козацтва спричиняють загострення соціальних антагонізмів, які на середину весни 1657 р. переростають в антигетьманські виступи на Запорожжі, а влітку переходять і на гетьманське військо. Через критичний стан здоров'я Богдана Хмельницького посилюється й боротьба в середовищі козацької еліти.

За таких умов гетьманський уряд змушений був пом'якшити свою позицію у взаєминах із Москвою. Саме тому Хмельницький, висловивши 10 червня рішучий протест проти претензій московського керівництва, уже за день доклав усіх зусиль, щоб дезавуювати попередні заяви. Ще активніше в цьому напрямку діяв генеральний писар Іван Виговський, який, вочевидь, у такий спосіб розпочинав боротьбу за гетьманську булаву.

Посол шведського короля Ґустав Лільєкрон, котрий прибув в Україну влітку 1657 р., щоб розірвати союз козаків із Москвою, проаналізувавши ситуацію у Війську Запорозькому, дійшов висновку про неможливість виконати покладене на нього завдання. Зважаючи на критичний стан здоров'я Богдана, шведські дипломати покладали надії на поліпшення умов для шведсько-української співпраці вже за його наступника. Та завважмо, що шведи не були надто оригінальними в своїх сподіваннях. До вірогідної зміни українського керівництва готувалася й Москва, сподіваючись нав'язати майбутньому суверенові конкретніші та жорсткіші зобов'язання, ніж ті, які мав Хмельницький. Скажімо, у червні Федір Бутурлін доповідав Олексієві Михайловичу з України, що рішенню Корсунської старшинської ради передати булаву гетьманичеві Юрію не варто надавати надто великого значення, бо «після смерті гетьмана буде тому слову відміна, те все буде на волі твоїй великого государя: кого ти, великий государ, пожалуєш бути над Військом Запорозьким гетьманом, той і буде».

Такими були сподівання московських політиків. Не менш принадні перспективи вабили й інші зацікавлені в співпраці з Україною держави. Згідно з інформацією царського окольничого, у середині червня в Чигирині перебували, крім посольства московського царя, дипломатичні місії від шведського короля, трансільванського князя, молдавського та волоського господарів. Із інших повідомлень довідуємося, що невдовзі до гетьманської резиденції прибув і посланець турецького султана. У Варшаві завершувалася підготовка до повторного приїзду в Україну дипломатичної місії волинського каштеляна Станіслава Казимира Беневського. Інакше кажучи, усе свідчило про те, що боротьба за Україну невдовзі набуде нової, може, досі й небаченої сили.

Гетьман помер — нехай новий гетьман?

Україна на переломі: виклики осені 1657-го

Перебувати на чолі козацької України Івану Виговському випало після славетного гетьманування Богдана Хмельницького, а відтак йому не так уже й складно було загубитися в променях слави свого знаменитого попередника. До того ж гетьманську булаву Виговський тримав лише з кінця літа 1657-го до початку осені 1659-го, тобто найменше з-поміж усіх козацьких зверхників за всю історію існування Гетьманату в XVII—XVIII ст.ст. Утім унікальний дар Виговського — передовсім як надзвичайно здібного адміністратора, а ще державного й політичного діяча європейського виховання та вмілого дипломата — сприяв тому, що і його ім'я поруч з Богданом Хмельницьким й Іваном Мазепою міцно вкарбувалось в аннали української історії як одного з найвизначніших володарів гетьманської булави.

Народився майбутній гетьман десь близько 1616 р. в сім'ї активного діяча Київського Богоявленського братства Остапа Виговського, що походив зі старовинного роду православної шляхти Лучичів-Виговських. Місцем народження Івана, за одними відомостями, було містечко Гоголів на Київщині (тепер с. Гоголів Броварського р-ну Київської обл.), за іншими — родовий маєток Вигов, розташований за тогочасним адміністративним поділом також на Київщині, але в правобережній, поліській її частині, що на той час входила до складу Овруцького повіту (тепер Коростенського р-ну Житомирської обл.). Освіту здобув, імовірно, у Києво-Могилянському колегіумі. Вільно володів, крім української, церковнослов'янською, польської, латинською й російською мовами. Був добре обізнаний з правознавством. Розумівся на тонкощах європейської дипломатії. Та й загалом був одним з найбільш освічених козацьких зверхників за всю історію існування Української козацької держави.

Службову кар'єру розпочав у Луцькому гродському суді. Згодом завідував канцелярією земського суду. По тому перебував на військовій службі: спочатку служив військовим товаришем у кварцяному війську, а з 1638-го виконував обов'язки писаря при поставленому на чолі Війська Запорозького, згідно з умовами «Ординації Війська Запорозького», Яськові Шемберку. За деякий час був підвищений до чину ротмістра королівського війська.

З початком Визвольної війни після нетривалих вагань Виговський пристає до повсталого народу й досить швидко стає одним з найближчих соратників Хмельницького, посідає чільне місце серед керівництва новоствореної козацької держави. Хоча, справедливості заради, варто відзначити, що початок служби Виговського у Війську Запорозькому був доволі драматичним. Під час битви з повсталими козаками на Жовтих Водах у травні 1648 р. ротмістр кварцяної корогви потрапив у полон до татар, звідки був викуплений на волю Богданом Хмельницьким. Остання обставина дала дослідникам підстави припускати, що ще перед тим прикрим для Виговського випадком він був добре знайомим і, можливо, навіть перебував у дружніх стосунках з колишнім військовим писарем і чигиринським сотником реєстрової частини Війська Запорозького. Вочевидь, саме ця дружба й стала передумовою стрімкого службового зростання Івана Виговського в службовій ієрархії Війська Запорозького, що чим далі, тим більше набувало ознак повноцінної державної структури. Отож певний час Виговський виконував особисті доручення гетьмана як приватна особа, а невдовзі, уже з початком 1649 р., посів уряд генерального писаря Війська Запорозького.

І саме на посаді генерального писаря якнайповніше розкриваються його здібності як талановитого адміністратора, тонкого дипломата, мудрого дорадника гетьмана в питаннях внутрішньої та зовнішньої політики. За короткий час йому вдається створити потужний орган державного управління Української козацької держави — Генеральну військову канцелярію, налагодити ефективну взаємодію з органами місцевого самоврядування. А ще очолювана Виговським канцелярія поєднувала в собі функції генерального штабу, управління розвідки й контррозвідки, міністерства закордонних справ. Дослідники відзначають також неабиякі особисті заслуги генерального писаря в становленні українського діловодства, реформуванні правопису, в утвердженні фонетичного письма, при якому звукова система відповідала літерній, тощо.

Окрім адміністративної роботи, Виговський був, звичайно ж, залучений, як і решта козацьких старшин, до участі у військових походах. Особливої особистої доблесті чи майстерності в керуванні військами Виговський не виявив, але своєю адміністративною роботою та вмілим керуванням дипломатичною службою Української козацької держави немалою мірою прислужився загальній справі. Ще кілька років по тому, улітку 1651-го, генеральний писар супроводжував Хмельницького в битві під Берестечком. Сумний фінал цієї кампанії особисто для Виговського став початком стрімкого посилення його владного впливу в Гетьманаті. Тверезість розуму й особиста відданість, продемонстровані генеральним писарем у найтяжчі для Хмельницького дні розчарувань наслідками Берестейської битви, гарантували йому практично необмежений кредит довіри з боку гетьмана. Хмельницький передає до рук Виговського вирішення найважливіших справ. Отож і не дивно, що уважні іноземні дипломати, що відвідували в цей час Чигирин, інформували свої уряди, що саме генеральний писар «володіє душею і серцем» Хмельницького й той жодної важливої справи не вирішує, не порадившись з Виговським.

Ще більше посилюється вплив Івана Виговського на вирішення державних справ в останні роки життя Богдана Хмельницького, коли важка хвороба гетьмана не дозволяла повноцінно керувати Гетьманатом і ця ноша дедалі більше переміщувалась на плечі Виговського. Отож немає нічого дивного в тому, що за таких умов і він сам, і його оточення почали всерйоз розглядати перспективу заволодіння після смерті Хмельницького гетьманською булавою.

Але на шляху Виговського до гетьманства відразу ж виникло декілька серйозних перешкод. Насамперед об'єктивно Виговські ніколи не були настільки близькими до козацтва, аби сприйматися товариством як своїми лідерами. Та й гетьманську булаву зазвичай передавали в руки тим козакам, які своєю звитягою на полі бою довели козацтву готовність посісти регіментарство. Звитяги ж Виговського розгортались головним чином у тиші канцелярських приміщень, отож про них було обізнане лише вузьке коло посвячених козацьких старшин. А крім того, шлях до гетьманської булави генеральному писареві намагався перекрити й сам гетьман Хмельницький, котрий вирішив передати гетьманство в руки свого сина Юрія. У такий спосіб Богдан, вочевидь, прагнув не лише завадити розгортанню згубної для Війська Запорозького міжусобної боротьби впливових старшинських партій за право очолити козацьку державу. Старому гетьману йшлося і про суттєве зміцнення засад козацької державності. Адже утвердження власної правлячої династії в Україні наближувало її до визнання повноцінним державним утворенням на тогочасній політичній мапі Європи.

Можливо, не останню роль у рішенні Богдана відігравали й певні його егоїстичні прагнення конвертувати власні страждання і величні звитяги в політичні дивіденди для всього роду Хмельницьких. А бажання будь-що реалізувати задумане затьмарювало йому усвідомлення очевидного — неготовності сина звалити на свої юначі плечі таку непосильну ношу. Батьківське ж засліплення перетворювало колишніх соратників і помічників на ворогів. Відтак і намагання Виговського перечити волі гетьмана обернулось для нього гострим конфліктом з Богданом і навіть ганебним приковуванням генерального писаря до гармати. Утім конфлікт невдовзі вдалося погасити чи принаймні притлумити. Навесні 1657 р. Хмельницький домігся від старшинської ради Війська Запорозького, аби та визнала Юрія спадкоємцем на гетьманстві. А для того аби задобрити старшину, до Юрія було призначено наставників-регентів, до складу яких включили й Івана Виговського.

Проте по смерті Богдана Хмельницького, що настигла його вже за декілька місяців по тому, ситуація зазнала принципових змін. Стан справ в козацькій Україні та в стосунках з її сусідами стрімко погіршувався. Необхідно було вживати ефективних заходів для виправлення ситуації, і всі при цьому добре усвідомлювали неготовність Юрія Хмельницького навіть за підтримки регентів взяти відповідальність на себе. Відтак старшинська рада обирає «до повноліття» гетьманича Івана Виговського «тимчасовим гетьманом», а Юрій тим часом мав завершити своє навчання в Києво-Могилянському колегіумі.

Гетьманувати «за» чи «проти» царя?

Чи стояла така дилема перед Виговським?

Порушивши передсмертну волю Богдана Хмельницького та прийшовши ось у такий спосіб до влади, Іван Виговський у своїх перших кроках на гетьманстві намагався акцентовано послідовно продовжувати курс попередника. Передовсім це зримо проявлялось у сфері зовнішньої політики. Так само як і Хмельницький, Виговський визнає тут своїм пріоритетом раднотський курс, що втілилось у зміцнення взаємин з членами антипольської коаліції — Швецією, Трансільванією, Бранденбургом. У контексті такої політики в середині серпня Виговський підписує союзницьку декларацію з трансільванським князем, а наприкінці жовтня укладає угоду зі шведським королем.

Усіма наявними засобами Виговський намагається продовжити курс попередника й в стосунках з царем. Первісно, як видно з його заяв, він розраховував прийти до булави українського правителя не всупереч, а за допомогою царського уряду. Саме про це він говорив влітку 1657 р. послові трансільванського князя Ференцу Шебеші. Зокрема, тоді ще претендент на гетьманство ділився з послом конфіденційною інформацією стосовно того, що цар обіцяв йому віддати Україну в його руки, «щоб він нею розпоряджався».

Досить виразно простежується наступництво зовнішньополітичного курсу гетьманського уряду Виговського й в стосунках з Кримом і Туреччиною. Зокрема, розвиваючи ініціативи попередника, у другій половині вересня гетьман відправляє до Бахчисарая лист, де зобов'язується виконувати взяті Хмельницьким зобов'язання щодо відновлення українсько-кримської приязні. І саме тоді забороняє запорозьким козакам виходити з Січі на Чорне море, аби не провокувати конфлікт з турками й татарами.

Абсолютно безпідставними виглядають і твердження тих істориків, котрі переконують нас, що вже з перших днів свого гетьманування Виговський став на шлях пошуку порозуміння з Варшавою, зламавши тим самим курс свого попередника в цій царині. Уже згаданий вище посол трансільванського князя доносив з Чигирина, що новий український правитель «хоче залишитися царським підданим і хоче завоювати для царя Польщу». Отож і приїзд до Чигирина в серпні 1657 р. посла Яна II Казимира С. К. Беневського з метою відриву України від Москви завершився провалом.

Проте цілий комплекс об'єктивних і суб'єктивних чинників, що з осені 1657 р. стали визначати ситуацію в козацькій Україні та на її кордонах, урешті-решт змусили Виговського внести принципові корективи в зовнішню та внутрішню політику держави, яку йому випало очолити. Перший сигнал стосовно необхідності пошуку нових зовнішньополітичних комбінацій поступив з Москви, звідки впродовж серпня — першої половини жовтня до Чигирина один за другим прибувають декілька царських посольств з вимогами обмежити гетьманські повноваження на користь московського монарха як попередню умову для визнання Олексієм Михайловичем правомочності гетьманського обрання Виговського.

Сигнал із Білокам'яної був, можливо, найбільш виразною, але не єдиною спонукою для Виговського в зміні напрямків зовнішньої політики Гетьманату. Крім тривожних новин з Північного Сходу, значне занепокоєння викликали також повідомлення, що надходили з Заходу та Півдня. Зокрема, провал походу раднотських союзників до Польщі влітку 1657 р. суттєво підірвав політичну єдність коаліції. Трансільванський князь Д'єрдь II Ракоці, зазнавши значних втрат, був змушений підписати принизливий для себе мир із королем і вийти з коаліції. Слідом за цим електор бранденбурзький курфюрст Фрідріх Вільгельм, зваблений політичними поступками польського короля, пішов ще далі — перейшов з табору союзників Швеції до її противників. А крім того, по смерті «некоронованого монарха» Великого князівства Литовського гетьмана Януша Радзивілла литовські протестанти почали стрімко втрачати політичну вагу в країні й вже не могли, як раніше, бути впливовим союзником шведського короля. За таких умов Карл X Ґустав втратив інтерес і до України, спрямував усі свої зусилля на відновлення власних владних позицій на північному побережжі Європи.

Не менше непокоїли українського гетьмана й новини, що надходили з Півдня. Кримський хан Мехмед IV Ґерай, довідавшись про кризу в українсько-російських стосунках, на початку грудня 1657 р. закликав Яна II Казимира «знести козаків», оскільки, як був переконаний, для цього «зараз є час і погода — між ними і Москвою дуже тяжкі стосунки і сваряться між собою». Водночас хан переконував і Мехмеда IV спрямувати війська, що були зосереджені на той час поблизу Адріанополя, не в Албанію проти венеціанців, а в Україну проти козаків. Причому, як видно з листа архієпископа Паїсія до царя від 8 жовтня, аргументи Мехмеда IV Ґерая бралися до уваги в надбосфорській столиці й оточення султана реально готувалося до вторгнення в Україну. Зокрема, владика був переконаний, що країну козаків буде знищено, якщо православний монарх не надасть їм допомоги.

Тим часом з дипломатичного листування Виговського з царським урядом випливає, що ця допомога, як, власне, і визнання правомочності гетьманського обрання, пов'язувалася російською стороною з поступками у справі обмеження суверенітету гетьманського уряду на користь царя. Поведінка царських послів в Україні свідчила про те, що Москві на чолі Війська Запорозького потрібен такий гетьман, якого, за влучним висловом самого Івана Остаповича, можна було, «взявши за хохол, за собою водити». Зважаючи ж на надто великі політичні апетити московитів та відчуваючи за собою серйозну підтримку старшини, претендент відмовився від будь-яких поступок, задекларувавши намір продовжувати політику свого попередника.

Не бажаючи бути маріонеткою в руках бояр і воєвод царя, у жовтні Виговський скликає в Корсуні Генеральну раду. Змалювавши плани російської влади, гетьман ефектно зрікається влади й кладе перед учасниками ради булаву. Зараз важко встановити, наскільки він був щирим у своєму зреченні. Швидше за все, це був лише вдалий політичний хід. Його правильність підтвердив подальший розвиток подій. Козацтво не тільки повернуло йому гетьманські клейноди, а й висловило повну довіру його політичному курсу та присяглося підтримувати його акції, спрямовані проти зазіхань царських воєвод. Аби схилити на свій бік якомога більше впливової козацької еліти, Виговський на раді заявляє про свою готовність переглянути принципові засади функціонування системи політичної влади Гетьманату, добровільно поступившись цілим рядом своїх повноважень козацькій старшині й утвердивши тим самим повноцінну республіканську владну модель, суттєво порушену авторитарними методами правління Хмельницького.

Несподівані політичні ходи гетьмана забезпечили зміцнення його позицій. Отримавши повідомлення про одностайну підтримку Виговського учасниками Корсунської ради, царський уряд вперше офіційно визнає гетьманські повноваження Виговського та заявляє про відсутність намірів ревізувати характер українсько-російських відносин.

Протигетьманська опозиція в Україні та Москва: взаємодія заради чого?

Але здобута в Корсуні політична перемога в результаті для Виговського виявилася перемогою пірровою. Загравання гетьмана зі старшиною на тлі швидкого збагачення останньої й такого ж невпинного зубожіння рядового козацтва, намагання козацької еліти закріпити за собою в підданстві вільне селянство провокують в Україні зростання антистаршинських та антигетьманських настроїв. На чолі цих виступів стає Запорозька Січ. І тут варто зауважити, що роль останньої в процесах українського державотворення у вітчизняній історичній літературі часто-густо надмірно ідеалізується, що не вповні відповідає історичній реальності. Адже саме лідери запорозького козацтва, шукаючи підтримки в боротьбі з гетьманським урядом, звертаються по допомогу до Москви, закликаючи одночасно її керівництво суттєво обмежити прерогативи гетьманського проводу, залишивши за гетьманами лише ті владні повноваження, якими вони володіли, будучи підданими польського короля.

Виговський, вихований у дусі шляхетської політичної культури, прагне зміцнити порядок у державі через посилення ролі нової еліти та за допомогою чіткого регламентування прав і повинностей усіх інших верств населення: шляхта й козаки мали захищати Вітчизну, селяни — орати землю й вирощувати хліб, міщани — розвивати ремесла й торгівлю. Жорсткий курс нового уряду викликає невдоволення передовсім декласованих елементів і серйозно дестабілізує ситуацію в країні. На хвилі загострення соціальних протиріч до влади рветься старшина Запорозької Січі. Кошовий отаман Січі Яків Барабані у другій половині осені 1657 р. вивів запорожців із Січі й почав грабувати хутори заможних козаків на півдні Київщини, апелюючи водночас з приводу неправомочності гетьманського обрання, що відбулося без урахування волі запорозької громади та поза межами Запорожжя.

Природа конфлікту, як видно із заяв запорожців, лежала насамперед в площині соціальних протиріч: «...розграбить и побить за то, что де они гетман и писарь и полковники и иніе начальніе люди со всех городов, с ранд, и с сел и деревень емлют себе поборі большие и тем самим они богатеют, а им козакам ничего не дают». Проте, окрім соціальних протиріч, у процесі розвитку конфлікту Запорозької Січі з гетьманом не останню роль відігравали й політичні мотиви, а саме: прагнення січової старшини повернути Кошу роль політичного лідера, поширити його вплив на гетьманську Україну. У цьому контексті спроби Виговського заполучити гетьманську булаву спочатку на вузькостаршинській, кулуарній, а згодом хоч і на розширеній раді, але знову ж таки без участі запорожців, збурюють політичні амбіції січової старшини, котра, зважаючи на зростання антигетьманських настроїв і в «городовій» Україні, зважується на відверту конфронтацію з гетьманським урядом.

У відповідь гетьман Виговський блокує Дніпровський Низ, аби в такий спосіб перекрити шляхи доступу на Січ бунтівних елементів з волості, а також перешкодити постачанню січовому товариству харчів і боєприпасів. Однак це не лише не втихомирило протигетьманські виступи, а й призвело до їхнього подальшого поширення в суміжних із так званими Землями Вольностей Війська Запорозького Низового південних полках, передовсім Полтавського і Миргородського. Економічною передумовою такого розвитку подій стали значні матеріальні втрати, яких зазнавало населення Полтавщини та Миргородщини від блокади Січі. А в площині політичній — залучення до заколотників старшинського угрупування так званих старинних козаків на чолі з полтавським полковником Мартином Пушкарем, які були незадоволені стрімким посиленням за гетьманства Виговського позицій шляхетського крила нової правлячої еліти козацької України, значна частина представників якого лише нещодавно долучилась до визвольних змагань козацтва, а вже отримала такі значні дивіденди від цього, відтіснивши тим самим козацько-старшинську партію від влади.

Украй небезпечним для Виговського в цій історії було те, що запорозька старшина, ведучи проти гетьмана боротьбу, зуміла перетягти на свій бік московське керівництво. Власне, досягти цього було вже й не так складно, якщо взяти до уваги ті політичні поступки, на які Січ була готова йти. Зокрема, під час переговорів в Посольському приказі 23 листопада 1657 р. керівник січового посольства Михайло Стринжа декларував необхідність заборони гетьманському уряду провадити самостійну зовнішню політику, а лише обслуговувати потреби царської держави; висловлювався на користь того, щоб в українських містах завжди перебували царські воєводи й щоб обрання на гетьманство обов'язково узгоджувалось з Москвою.

Політична поступливість Коша, його готовність іти в цей час у фарватері московської політики дозволяють січовим лідерам заручитися підтримкою царського уряду і за його допомогою перетворитися на одну з найвпливовіших в Україні політичну силу. Оточення царя, маючи на меті передовсім не допустити продовження Виговським незалежного політичного курсу Гетьманату, що утвердився в останні роки правління Хмельницького, надало українській опозиції істотну моральну й політичну допомогу: Запорозький Кіш був визнаний правомочним суб'єктом українсько-російських взаємин, а проблема законності гетьманських виборів в Україні ув'язана з необхідністю присутності на них представників запорозького козацтва та російського царя. Отримавши ж підтримку Москви, навесні 1658 р. бунтівні настрої із Січі поширюються на Миргородський, а згодом і Гадяцький полки.

«Коло куф горілчаних засівши, вже не сподівалися відміни своєму щастю».

Мало переможців — багато переможених у громадянському протистоянні першої половини 1658-го

Гостра потреба в приборканні заколоту на Січі та південних полках Гетьманату, прагнення забезпечити спокій на кордонах з Кримом на тлі провокаційних дій царських воєвод (більшість з яких відверто підтримували опозицію) змушують гетьманат шукати шляхи до відновлення українсько-кримського союзу. Адже саме військова потуга ханату була найвірогіднішим потенційним союзником гетьмана. Але після осені 1654 р. шлях у Бахчисарай для українського керівництва неминуче мав пролягти через Варшаву. Адже польсько-кримський союз в цей час зберігав свою силу, й отримати допомогу від хана, будучи в стані війні з королем, було неможливо. Отож саме кримська карта була одним з вирішальних мотивів, який спонукав Виговського до налагодження стосунків з Варшавою.

Крім того, зацікавленість українського керівництва в налагодженні стосунків з польським королем в умовах глибокої кризи у взаєминах з царем випливала також і з потреби стабілізації ситуації в країні, приборканні охлократичних настроїв у Війську Запорозькому. Статечне (так зване кармазинове) козацтво та шляхетський сегмент нової козацької еліти, тобто ті сили, які становили головну соціальну опору Виговського, отримавши в результаті революції права повноцінного «політичного народу», давно вже бажали ними вповні скористатися, перетворившись на повноцінну еліту нової держави. Москва ж при досягненні своїх політичних цілей ситуативно зробила ставку на козацькі низи та міщанське середовище, відштовхуючи тим самим їхніх опонентів — козацьку старшину та шляхту — у бік Варшави.

Маючи ж за собою татарську допомогу, гетьманський уряд переходить в наступ і наприкінці травня блокує заколотників у Полтаві. Після двотижневої облоги міста Виговський віддав наказ про підготовку до штурму. Розуміючи катастрофічність наслідків збройного розв'язання громадянського конфлікту, полковник Пушкар встановлює контакти з гетьманським урядом та висловлює готовність особисто зустрітися з Виговським і спробувати спільними зусиллями зупинити катастрофу. Однак іншими були настрої в оточенні полковника. Довідавшись про миролюбні плани Пушкаря, радикально налаштовані старшини й козаки полковника з міста не випустили і «миритися з гетьманом не веліли». Натомість козаки-неофіти, переважно вчорашні «дейнеки і гультяї з винокурень і буд», вимагали від заслуженого старшини (до слова, одного з найдосвідченіших козацьких полководців, за плечима котрого був багатющий досвід кампаній 1649 і 1651 рр.) не зважати на військову перевагу супротивної сторони та першими його атакувати.

Встояти перед натиском свого оточення Мартин Пушкар не зумів і в ніч з 31 травня на 1 червня віддав наказ про штурм табору Виговського. Захопивши гетьманців зненацька, повстанцям вдалося відбити в них артилерію та на чверть милі вибити з табору. Контрудар Виговського дещо вирівняв ситуацію, але своєчасна допомога Пушкарю з боку кошового отамана Барабаша знову віддала ініціативу в руки заколотників. Оволодівши гетьманським табором удруге та захопивши при цьому гетьманський скарб, «різні п'яниці, — пише Самійло Величко, — коло куф горілчаних засівши, вже не сподівалися відміни своєму щастю». Тим часом Виговський, котрому пощастило вирватися з оточення, зумів переформувати власні сили та привів на поле бою татарську кінноту. Розпорошені противником гетьманці, побачивши бунчук Виговського, припинили відступ і вдарили по пушкарівцях.

Цього разу Фортуна була на боці урядових сил. У бою під Полтавою Виговський спільно з Ордою знищив близько 15 тисяч повсталих. Загинув у бою і вождь повсталих козаків. Один з гетьманців відрубав голову полковника Пушкаря і, настромивши її на спис, приніс до намету Виговського. За наказом гетьмана її було відіслано до Полтави. Саме ж місто гетьман наказав спалити, «полтавських де козаков велел всех вырубить, а жон их и детей и мещан и мужиков всех отдать татаром». За підрахунками дослідників, у ході цих репресій було страчено ще понад 7 тисяч козаків, а тисячі полтавських міщан, посполитих і козацьких жінок і дітей віддано татарам у ясир як плату за військову допомогу.

Така поведінка гетьманського уряду на певний час вселяє в непокірних страх. Але в перспективі — ще більше послаблює позиції Виговського. Отож, коли проти нього незабаром підніметься нова хвиля невдоволення, захищати гетьмана виявиться нікому. Відтак, характеризуючи результати Полтавської битви 1658 р., доречним буде застосувати таку словесну форму: мало переможців — багато переможених...

«Козаки хочуть собі бути Голландією чи Швейцарією».

Приваби Гадяцької унії 1658 р.

Окрім уже згаданих вище чинників, додатковим стимулом до українсько-польського зближення служило й те, що політичні реалії, які запанували наприкінці 1650-х рр. у Речі Посполитій, були вкрай сприятливі для того, аби переписати історію польсько-українських взаємин, поклавши в її основу принцип рівноправності й взаємоповаги. Справа в тому, що у Варшаві зацікавленість в українсько-польському порозумінні в цей час була не меншою, ніж у Чигирині. Причому обумовлювалась вона не лише приватними інтересами колишніх українських землевласників чи фіскальними потребами королівського двору. На цей раз потреба у розв'язанні конфлікту з Військом Запорозьким диктувалася ще рядом надзвичайно важливих для уряду Яна II Казимира обставин, як міжнародного, так і внутрішньополітичного плану. Зокрема, король впритул наблизився до проведення реформи державного устрою, спрямованої на істотне зміцнення королівської влади, через посилення позицій як монарха, так і сенату та відповідно звуження прерогатив сейму. Для того ж, щоб змусити шляхетську опозицію піти на поступки в цій вкрай важливій справі та провести проект через сейм, королю та його прибічникам потрібно було використати нові, потужні та несподівані для опонентів аргументи. У майбутніх запеклих політичних баталіях саме така роль — потужного політичного, а при певних обставинах і військового союзника короля — і відводилася Війську Запорозькому. Платою ж за допомогу якраз і могли стати далекосяжні поступки короля й Речі Посполитої козацькій Україні.

Активний учасник вироблення нової концепції взаємин з Україною воєвода познанський Ян Лєщинський у березні 1658 р. в листі до польного гетьмана Єжи Любомирського констатував: «Підгрунтям нашого благополуччя є примирення з козаками». Й аби досягти цього самого «благополуччя», воєвода закликав визнати за козаками «вольностей, на які вони заслуговують». Щоправда, польський можновладець і уявити не міг, що апетити козаків щодо меж цих вольностей будуть аж надто великими...

«Козаки хочуть собі бути Голландією чи Швейцарією» — так визначив запропоновану українською стороною концепцію угоди Лєщинський, коли ознайомився з пропозиціями гетьманського уряду. І дійсно, один з промоторів українсько-польського діалогу, вихованець декількох європейських університетів, ерудит і впливовий український магнат Юрій Немирич, що повернувся в Україну ще за життя Б. Хмельницького, а в уряді Виговського посів настільки впливову позицію, що іноземні дипломати називали його канцлером, тобто главою уряду, подорожуючи Європою, всерйоз захопився досвідом функціонування цих найбільш передових у політичному плані європейських країн — Голландії та Швейцарії — і намагався перенести його на ґрунт оновленої Речі Посполитої.

Польський король Ян Казимир потребував миру не менше, ніж український гетьман. Отож, як доповідав австрійський посол барон Франц Лізолі, на липневому сеймі 1658 р. королівська партія задекларувала готовність об'єднатися з Військом Запорозьким не на засадах підлеглості останніх, як це було раніше, а союзництва з Польською Короною на кшталт унії польсько-литовської. Так само як литвини, козаки мали отримати привілеї, власних урядовців, право вибирати послів земських на сейм і загалом «становити власне відрубне тіло в організмі Речі Посполитої».

Шостого вересня неподалік Гадяча було підписано угоду, яка, за задумом її творців, мала докорінно змінити політичний ландшафт Європи. Договір передбачав повернення України до складу Речі Посполитої, але за умови збереження за Гетьманатом політичної автономії та трансформації Польсько-Литовської держави у триєдину федерацію через створення на землях Київського, Брацлавського й Чернігівського воєводств Великого князівства Руського. Головна концептуальна ідея Гадяцької угоди полягала власне в тому, що замість Речі Посполитої Двох Народів (як офіційно називалася тогочасна Польсько-Литовська держава) на політичній мапі мала постати Річ Посполита Трьох Народів. Тобто відтепер федерацію мали складати не лише Корона Польська та Велике князівство Литовське, а й Велике князівство Руське.

Усі три частини федерації мали об'єднуватися особою спільно обраного короля, спільним вальним сеймом і зобов'язаннями проведення спільної зовнішньої політики та справами організації оборони держави.

Вищим органом законодавчої влади на території Великого князівства Руського мали бути виборні Національні Збори. Виконавчу владу очолював пожиттєво обраний всіма станами й затверджений королем гетьман, який одночасно виступав у ролі київського воєводи, першого сенатора Великого князівства Руського і чигиринського старости. Аналогічно як і у Великому князівстві Литовському, у Великому князівстві Руському запроваджувалися державні посади канцлера, маршалка, підскарбія з сенаторським титулом та інші уряди. На території князівства мали діяти власна система станового судочинства та вища апеляційна установа.

Велике князівство Руське отримувало право проводити власну внутрішню політику, карбувати власну монету та організувати автономну фінансову систему. Збройні сили Великого князівства Руського формувались із 60-тисячного (за пізнішими таємними домовленостями гетьмана І. Виговського з представниками короля та за постановою вального сейму Речі Посполитої 1659 р. — 30-тисячного) іррегулярного козацького та 10-тисячного вільнонайманого регулярного війська, підпорядкованого гетьману. Коронні або литовські війська Речі Посполитої мали право вводитися на територію князівства лише тимчасово й обов'язково за погодженням з гетьманом і з перепідпорядкуванням під його командування.

Питання ведення зовнішньої політики, оголошення війни та підписання миру, а також виділення коштів на ведення війни проголошувалися винятковою прерогативою спільного для всієї Речі Посполитої вального сейму. Сенаторські посади Речі Посполитої від Великого князівства Руського мали право посідати лише представники православної шляхти. Козацька старшина Війська Запорозького отримувала можливість нобілітації королем і вальним сеймом республіки за поданням гетьмана. На території князівства церковна унія православних з католиками підлягала ліквідації, а захоплене раніше уніатами церковне майно підлягало поверненню православній церкві.

Сенаторські посади та вищі адміністративні уряди на території Руського князівства мали обіймати лише особи православного віросповідання. На його землях скасовувалась церковна унія, а православна церква урівнювалась у правах з католицькою. У спільному сеймі федерації постійні місця сенаторів отримували київський православний митрополит і п'ятеро єпископів.

Неабияку увагу гетьман Виговський звертав у цей час і на задоволення культурно-освітніх і релігійних запитів православного населення. Саме в контексті реалізації гадяцького курсу Виговський уперше добився затвердження королем за Києво-Могилянським колегіумом статусу академії, а також закріплення права відкривати в необхідній кількості школи, друкарні тощо. Наполегливо шукав він і способи досягнення міжконфесійного миру в Україні через визнання за православними прав, якими володіли римо-католики й уніати (греко-католики), планував реалізацію універсальної церковної унії, яка б ліквідувала розкол в тілі православної церкви.

Менш привабливим для широкого суспільного загалу були постанови щодо вирішення проблем соціально-економічного плану. Адже на українських землях поновлювалися дореволюційні поземельні відносини, і селяни мали повернутися до «звиклого послушенства» своїм панам. Нехтування ж витвореними в ході революції стосункам у сфері поземельних відносин, взаємин «селянин — пан», а також спроба обмеження козацького реєстру лише 30 тисячами осіб становили неабияку загрозу для реалізації українсько-польського порозуміння на практиці.

Відповідно до задуму творців угоди, вона була призвана не лише забезпечити мир у стосунках України та Польщі — при збереженні державності першої та визнання нею зверхності короля польського, — ай розпочати процес умиротворення всієї Центрально-Східної Європи. По-перше, Гадяч повертав Україні мир із Кримським ханством. По-друге, український уряд брав зобов'язання виступити посередником в укладенні польським королем миру зі своїм союзником — Швецією. По-третє, політичне врегулювання українсько-польського конфлікту позбавляло Москву приводу для продовження війни. Зрозуміло, що гетьман був свідомий того, що остання так легко не відмовиться від завойованих територій. А тому він настійливо рекомендував Яну Казимиру негайно, навіть ціною певних поступок, примиритися зі Швецією, аби силою змусити московське керівництво визнати нові реалії. Щоправда, крім тиску на Москву, Виговський допускав і можливість політичного примирення, більше того, висловлював пропозиції щодо приєднання царя до центрально-східної федерації держав. Своєрідним підґрунтям такого альянсу мала стати спільна оборона від османської загрози, про що вже давно говорили керівники Венеціанської республіки та Габсбурзької імперії. Таким чином, за умови успішної реалізації задуму Україна мала стати потужним фактором європейської системи безпеки.

«Ти зі смертю приїхав і смерть мені привіз».

Проблеми ратифікації унії

Довідавшись же про укладення Гадяцької угоди, російський цар розіслав грамоти, закликаючи до боротьби зі «зрадником Івашкою», та відправив в Україну війська під командою бєлгородського воєводи князя Г. Г. Ромодановського. Під прикриттям військ воєводи проходять «вибори» гетьмана, за результатами яких новим українським регіментарем проголошується російський ставленик Іван Безпалий. Тим часом 20 грудня 1658 р. московській стороні вдалося укласти перемир'я зі Швецією, що дозволило відправити в Україну досить потужну армію, яка під командою князя Олексія Микитовича Трубецького в середині березня наступного року вторгнулась в Україну. За таких складних умов, аби вберегти крихку конструкцію українсько-польсько-литовської унії, усім сторонам потрібно було діяти одночасно й рішуче, й обережно, виявляючи залізну політичну волю та водночас в міру запобігаючи перед своїми прибічниками. Досягнути ж такого симбіозу політичних дій було вельми не просто...

Зважаючи на значні упередження й перестороги, що існували в середовищі козацтва стосовно замирення з королем, Виговський сподівався напередодні ратифікації унії виторгувати цілий ряд поступок, які б зробили документ значно привабливішим для українських інтересів. Зокрема, гетьман добивався включення до складу Великого князівства Руського, крім Київського, Чернігівського і Брацлавського воєводств, також Волинського й Подільського й значної частини західноукраїнських земель. Чинилися й спроби посилити гетьманський провід за рахунок закріплення за гетьманом права призначати наказного гетьмана, котрий в разі смерті великого гетьмана успадкував би всю повноту влади, а також розширення прерогатив гетьманської влади у сфері поземельних відносин тощо. Висувалася також вимога збільшення кількісних показників козацького реєстру до 70 тисяч та доведення розмірів регулярного найманого війська до 10 тисяч вояків. За православними шляхтичами пропонувалося не лише закріпити виняткове право посідання державних посад на землях Київського, Брацлавського й Чернігівського воєводств, а й передбачити почергову ротацію з представниками шляхетського загалу римо-католицького віросповідання у Волинському, Подільському та Руському воєводствах.

Утім, зовсім інші сподівання покладали на ратифікацію противники Гадяцької угоди, що посідали чільні позиції у владних ешелонах Речі Посполитої. Варто зауважити, що шляхетський загал республіки, як і варто було очікувати, звістку про замирення короля з козаками зустрів з великою осторогою. Шляхетські лідери побоювалися, що цей зовнішньополітичний успіх Яна II Казимира призведе до посилення його влади в державі, а відтак — послаблення їхніх власних позицій. Шляхетський загал бунтував проти перспективи зрівняння у правах з козацтвом, вважаючи шляхетність даром Божим, на який не може претендувати жоден з інших соціальних станів. Особливу неприязнь виявляла шляхта Великого князівства Литовського, побоюючись того, що поява Великого князівства Руського, яке б мало набагато більший військовий потенціал, нівелює роль Литви у державних справах оновленої Речі Посполитої. Годі вже говорити про лють біскупів римо-католицької церкви, які протестували проти втручання короля в церковні справи й поступок козакам у справі ліквідації унійної церкви.

На травневий сейм 1659 р., що мав ратифікувати Гадяцьку угоду, а також виробити комплекс заходів щодо підготовки до війни з Російською державою, Виговський вирядив надзвичайно представницьку делегацію, очолювану канцлером новоствореного Великого князівства Руського Юрієм Немиричем і генеральним обозним Війська Запорозького Тимофієм Носачем. Немирича та Носача супроводжувало близько п'ятисот козаків, і, як з тривогою відзначали варшав'яни, від такої кількості козацьких шароварів польська столиця геть замайоріла...

У ході ратифікації угоди депутати сейму не лише відкинули вимоги гетьманського уряду щодо розширення території й повноважень Великого князівства Руського, а й суттєво їх обмежили. Сенатори і земські посли вилучили з угоди всі ті положення, які викликали протести шляхти та католицької церкви. Зокрема, церковна унія не ліквідовувалась, а вирішення релігійних проблем відкладалося на невизначене майбутнє. Виняткову привілею православної шляхти на посідання державних посад у князівстві було залишено лише для Київського воєводства, а у двох інших — Чернігівському та Брацлавському — посади мали обіймати поперемінно православні та католики. Вилучено було й положення про власну монету (у Києві мав бути закладений монетний двір, на якому передбачалось биття грошей однієї якості й матеріалу із королівською особою). Передбачалося, що по смерті гетьмана стани Великого князівства Руського обиратимуть не його наступника, а лише чотирьох кандидатів, з числа яких король здійснюватиме призначення.

Аби якимось чином згладити негативну реакцію української старшини від цих малоприємних нововведень, сейм затвердив нобілітацію понад 30 козаків, які відтепер ставали повноправними шляхтичами; надав цілому ряду старшин жалувані грамоти на маєтності. Проте, зважаючи на стан суспільного бродіння в Україні та подальшого визрівання конфлікту між заможною козацькою старшиною та козацькою біднотою, королівська щедрість насправді являла для Виговського та його оточення радше смертний вирок, аніж подарунок долі.

Внесені при ратифікації зміни вкрай негативно позначались на привабливості ідеї утворення Великого князівства Руського серед українського козацтва й шляхти. Ознайомившись із привезеними гінцем короля змінами до угоди, Виговський з безнадією констатував: «Ти зі смертю приїхав і смерть мені привіз». І дійсно, було очевидно, що гетьман прорахувався у своїх політичних комбінаціях: нова Річ Посполита трьох рівноправних народів виявилася Колосом на глиняних ногах. Колос упав, і слідом за ним мав впасти і його творець. Крім того, воістину данайськими дарами виявилися для гетьмана та його оточення щедрі королівські пожалування, якими Варшава намагалася компенсувати збитки, завдані Україні в цілому. Коли умови ратифікованої сеймом угоди та розміри отриманих кланом Виговських пільг і пожалувань стали відомі широкому українському загалу, проти гетьмана не лише знову збройно виступає до цього принишкла опозиція, а й він втрачає підтримку й серед своїх колишніх прибічників. Утім, доля розпорядилась таким чином, що, перш ніж втратити владу, Виговський мав насолодитись найвеличнішою у своєму житті перемогою...

«Густо поля встелили трупом і рідко хто втік до табору».

Конотопська битва 1659-го

«Цвіт московської кінноти, що відбув щасливі походи 1654 і 1655 років, загинув за один день, і вже ніколи після того цар московський не був у змозі вивести в поле такого блискучого війська. У жалібній одежі вийшов цар Олексій Михайлович до народу й жах охопив Москву...» Процитовані рядки історичного твору відомого російського вченого Сергія Соловйова ще десять років тому можна було б відправляти на засідання клубу «Що? Де? Коли?», будучи абсолютно певним, що навряд чи ерудитам пощастить відповісти на запитання: «Хто ж був тією страшною силою, що наприкінці 1650-х рр. в один день винищив цвіт російського війська?» І навіть підказка на кшталт: «Чи, бува, не українське військо це вчинило?» — навряд чи зменшило б ваші шанси на перемогу в грі проти членів клубу.

Упевненість у цьому вселяло хоч би те, що про цю битву, яка відбулася лише через п'ять років після «вікопомного акту возз'єднання українського народу з братнім російським народом», не згадувалося в підручниках, про неї намагалися не говорити і в науковій літературі. Вельми прикметне, що навіть у народній російській пісні «Под городом под Конотопом», де оплакується смерть російського князя-богатиря Семена Пожарського, котрому «пропели петье вечное» саме після цієї битви, жодним словом не згадується про «заслуги» православного Війська Запорозького в безславній гибелі царських ратників. Уся провина перекладається на татар, калмиків, башкир, котрі «кабы черныя ворони» насідали на православних. А поза тим саме війська гетьмана Виговського за допомогою кримського хана Мехмеда IV Ґерая влітку 1659 р. здобули під Конотопом переконливу перемогу над царськими військами на чолі з воєводами князями М. Трубецьким, С. Пожарським, С. Львовим.

«З тої поразки міг утекти... хіба той, хто мав крилаті коні» — так прокоментував перспективи порятунку царських ратників у битві під Конотопом український літописець Самійло Величко. А самій битві передувала героїчна оборона п'ятьома тисячами українських козаків під командою ніжинського полковника Григорія Гуляницького Конотопської фортеці, яку взяло в облогу й штурмувало майже стотисячне царське військо. Лише покладаючись на божий промисел, можна пояснити те, як козакам Гуляницького вдалося втримати у своїх руках місто, відбиваючи постійні атаки противника, який переважав за чисельністю з кінця квітня аж до кінця червня. Безпрецедентна стійкість оборонців Конотопа дозволила Виговському буквально по крихтах зібрати вірні козацькі полки, закликати на допомогу кримську орду, мобілізувати полки волонтерів із Польщі, Молдавії, Валахії, Трансільванії.

Проба сил відбулася 24 червня під селом Шаповалівка, де український гетьман розбив передовий роз'їзд супротивника. А 29 червня, якраз в День святих Петра й Павла, Виговський на чолі своїх сил підійшов до Соснівської переправи під Конотопом. Не даючи ворогу опам'ятатися, гетьман з маршу атакував 15-тисячний російський загін, що захищав переправу. Драгуни Виговського відтіснили ворога за річку, а кіннота кинулася йому навздогін. Кримсько-татарське військо було залишено в засідці. Завдавши супротивнику чималих втрат, українські війська вступили в бій полками князя Пожарського, що прийшли на допомогу тим, хто відступав. Після цього Виговський віддав наказ про відхід своїх сил на попередні позиції, вдаючи втечу. Князь Пожарський та інші російські воєводи на чолі основних сил кинулись навздогін й потрапили в засідку. Тільки-но переважна більшість царських ратників переправилася на другий берег річки, як по них із засідки вдарили татари. Тим часом козаки встигли зруйнувати переправу та нижче неї загатити річку. Вода розлилася й унеможливила повернення російської кінноти на свої вихідні позиції. Важка царська кавалерія застрягла в багнистих місцях річки, «справжніх конопотах», як про неї писав один із сучасників подій. Помітивши зі стін Конотопа розвиток бою на переправі та поблизу неї, перейшли в наступ і знесилені облогою полки Гуляницького.

Результатом Конотопської битви стала вже згадана на початку одна з найбільш відчутних і ганебних поразок царських військ другої половини XVII ст. За літописними відомостями, на Конотопському полі полягло від 14 до 40 тисяч царських ратників. Сучасні російські дослідники, намагаючись применшити масштаби конотопської ганьби царської армії, оперують показниками у 3—5 тисяч. Поставити крапку в цій «війні цифр» заважає брак достовірної джерельної інформації. Але невже нині це є найважливішою проблемою? Хіба не більше важить питання, як загалом можна було довести справу до такої жахливої війни? Крім того, у російській історіографії нині є модним заняттям роздувати значення кримсько-татарського війська в Конотопській битві, натомість применшувати роль козацьких полків; риторично запитувати: що робили татари під Конотопом? Не вельми переймаючись при цьому питанням — а що, власне, царські ратники шукали на українській землі?

Під Конотопом же, до слова, у полон потрапили представники найбільш аристократичних московських родів: царські воєводи князь Пожарський, князь Львов, брати Бутурліни, князь Ляпунов та інші. Більшість із них попрямували в неволю до Криму. А згаданий уже неодноразово герой російської народної пісні князь Пожарський за наказом хана був страчений ще під Конотопом. Але причиною цьому стала не виявлена воєводою лицарська виняткова звитяга на полі бою, а, скоріш за все, брудна лайка, якою він «по-московськи» удостоїв Мехмеда IV. Як пише з цього приводу Величко, Пожарський, «розпалений гнівом, вилаяв хана за московським звичаєм і плюнув йому межи очі. За це хан роз'ятрився і звелів тут же перед ним відсікти князеві голову».

Тим часом у Москві, отримавши звістку про поразку Трубецького, враз пригадали похід на царську столицю іншого гетьмана — Петра Сагайдачного. І, як писав з цього приводу Сергій Соловйові «Москва затремтіла за власну безпеку; з наказу царя люди всіх станів поспішали на земляні роботи для укріплення Москви. Сам цар з боярами раз у раз приходив дивитися на ці роботи. Мешканці околиць зі своїми родинами й майном наповнили Москву, пішла чутка, що цар виїздить за Волгу, у Ярославль...»

Війна берегів. Пролог початку 1660-х

Чи можна увійти двічі в одну й ту саму річку? Переяславська рада 1659-го

Нищівна поразка царської армії під Конотопом породила далекосяжні сподівання в Чигирині. Конотопські тріумфатори плекали сподівання пройтись маршем до царської столиці й покарати московітів за їхні надмірні апетити в Україні. Проте реалізувати задумане Виговському та Мехмеду IV не вдалось. І перший гвіздок у домовину гетьманських планів убив не хто інший, як козацький відчайдуха — кошовий отаман Запорозької Січі Іван Сірко. Сірко несподівано вдерся на Кримський півострів, звично для нього відбив ясир з України та захопив у полон кримців, пограбував татарське майно. Щойно ханові доповіли про нові геройства Сірка, як він відразу кинувся навперейми ворогу, нещадно грабуючи й знищуючи підданців свого союзника. Зрозуміло, що ні про який спільний похід на Москву вже не могло бути й мови.

Більше того, показово жорстокі каральні акції Мехмеда IV на Лівобережжі фактично обумовили політичну смерть його союзника — гетьмана Виговського. Уже за два місяці після блискучого ратного тріумфу під Конотопом Виговський втратив гетьманську булаву. У середині вересня 1659 р. військова рада, що відбулась поблизу містечка Германівка, на Київщині, позбавила Івана Виговського булави, а вже близько 23—24 вересня в Білій Церкві відбулася нова рада, яка проголосила новим гетьманом Юрія Хмельницького.

Обравши Юрія гетьманом — не так за його власні заслуги, як сподіваючись завдяки самому прізвищу помирити політичних супротивників, які остаточно пересварилися після смерті Богдана Хмельницького, — оточення нового регіментаря намагається не конфронтаційно вибудувати власну політику як щодо російського, так і польського монархів. Тогочасний польський експерт з українських справ Станіслав Потоцький, звітуючи перед королем про ситуацію в козацькій Україні, зазначав, що оточення молодого Хмельницького прагне досягти власних цілей, «обманюючи і лякаючи Вашу Королівську Милість царем, а царя Вашою Королівською Милістю». І справді, гетьманський уряд, декларуючи свою вірність гадяцькому курсові, прагне водночас поновити союзницькі взаємини з царем.

Спираючись на досвід відносин з Москвою та намагаючись не повторити допущених помилок, старшина ретельно готується до українсько-російських переговорів і до їхнього початку виробляє свій проект. Переважно він повторював зміст пропозицій Богдана Хмельницького від 17 лютого 1654 р. Зроблені ж доповнення мали гарантувати суверенні права Гетьманату, не допустивши конфліктів, що виникали у взаєминах з російською стороною в ході реалізації угоди. Скажімо, поряд із вимогами надати Війську Запорозькому гарантії непорушності його вольностей та прав, уточнювалось, що присутність царських воєвод мала бути обмежена лише Києвом. Якщо ж із міркувань воєнної доцільності їх введуть в інші українські міста, ратні люди царя — підпорядковуються гетьманові. Ще раз підтверджувалось право Війська Запорозького на вільну, ніким не обмежену гетьманську елекцію, а також власну зовнішню політику. Будь-яка кореспонденція, що надсилалась з України в російські державні структури, обов'язково мала візуватися гетьманським урядом.

Та Москва мала принципово відмінні міркування з цього приводу. Під час зустрічі з представником гетьманського уряду князь Трубецькой відмовився навіть брати до уваги український проект, мотивуючи своє рішення тим, що в ньому «многое написано вновь сверх прежних статей, которые даны прежнему гетману», і запропонував перенести обговорення умов майбутнього союзу на загальну козацьку раду. Зрозуміло, що російській стороні було вигідно апелювати до волі всього козацького товариства, нівелюючи при цьому роль автономістично налаштованої козацької старшини.

Уже питання вибору місця проведення Генеральної ради викликало неабияку напругу. Усі чудово розуміли, що приїзд Трубецького на Правобережжя, у давню козацьку столицю Трахтемирів (на цьому й наполягав гетьманський уряд), змусить російську сторону бути поступливішою на переговорах. Натомість проведення ради в Переяславі, оточеному царськими полками, зробить вразливішою позицію Хмельницького. Усвідомлення важливості перемоги в цій «географічній» полеміці провокує ситуацію, за якої напруга зростає настільки, що Трубецькой вдається навіть до прямих погроз гетьманському уряду скористатися воєнною силою. Погодившись на поступку в цьому питанні, оточення гетьмана втратило загалом контроль над ситуацією...

Двадцять сьомого жовтня в Переяславі відбулася Генеральна рада, на якій князю Трубецькому вдалося не лише відхилити проект, запропонований українською стороною, а й нав'язати цілий ряд положень, які суттєво обмежували український суверенітет у порівнянні з тими межами, що їх визначав договір 1654 р. Під виглядом так званих Прежних статей Богдана Хмельницького гетьману було нав'язано сфальшовані положення угоди. Зокрема, російська сторона змінила процедуру проведення гетьманських виборів. Якщо раніше козацтво мало право вільного вибору й було зобов'язане лише інформувати царя про його результати, то відтепер для того, аби легітимізувати свою владу, новообраний гетьман повинен був обов'язково їхати в Москву, де йому цар мав вручити жалувану грамоту та гетьманські клейноди. Гетьману ж заборонялося без дозволу царя починати війну чи уклади мир з будь-якою державою, надавати кому-небудь військову допомогу, позбавляти влади полковників і вищих козацьких старшин без санкції загальної козацької ради. Як новообраний гетьман, так і вся старшина були зобов'язані обов'язково складати присягу вірності московському монарху. За відмову від її принесення передбачалася смертна кара. Було також заборонено зовнішньополітичну діяльність гетьманського уряду без відповідного на те указу царя. Крім того, було внесено положення про підпорядкування українського духівництва московському патріарху.

Загалом же другий Переяславський договір істотно понижував статус Гетьманату. Якщо за нормами угоди 1654-го Українська держава зберігала за собою права політичної автономії, то тепер її статус можна охарактеризувати лише як автономію адміністративну.

«Всегда от старшини и полковников был поносимый и стужаемый».

Важкий початок гетьманування молодого Хмельничченка

Грубий диктат князя Трубецького змусив гетьмана Хмельницького погодитися на суттєві поступки російській стороні й втратити таким чином багато владних прерогатив. Та цей крок, як і можна було передбачити, не стабілізував суспільно-політичну ситуацію в Україні. Як і не призвів до зростання промосковських настроїв у козацькому середовищі. Навпаки, згідно з твердженнями Величка, Хмельницький за виявлену в Переяславі поступливість у питанні «премененія в некіих клавзулех пактов отеческих Переяславськими, а особливе взглядом новаго придатку в тех пактах всегда от старшини и полковников был поносимий и стужаемый».

На кінець року оточення гетьмана спробувало виправити становище, відіславши до Москви посольство, котре мало поставити перед царським урядом вимогу денонсувати відразу цілий ряд пунктів угоди 1659-го, що обмежували владні прерогативи гетьмана та козацької старшини. Зокрема, посли мали вимагати виведення воєвод із залогами ратних людей з усіх українських міст, за винятком Києва та Переяслава; поновлення попередніх повноважень гетьманської влади (у тому числі й права на власну зовнішню політику); гарантію обов'язкової участі української делегації на переговорах російських дипломатів із польськими комісарами; скасування пунктів про підпорядкування Київської митрополії московському патріархові; ліквідацію судового імунітету, наданого «проти давнього звичаю військового» тим козацьким старшинам, які засвідчили свою відданість цареві; водночас надання амністії старшинам, які активно співпрацювали з гетьманом Іваном Виговським. Та Московські переговори 1660 р. стали для української сторони провальними: на більшість вимог гетьманського уряду переглянути зафіксовані в договорі норми з'явилися негативні резолюції царя: «быть таку как написано». Тим часом у липні в Україну вступає 40-тисячна татарська Орда, аби разом з коронними військами атакувати царську і козацьку армії.

Готуючись до нової війни з Річчю Посполитою і Кримським ханатом, цар призначає в Україну «головним воєводою» боярина і князя Василя Борисовича Шереметьєва. Знайти гіршого кандидата навряд чи вдалося б. Мало того що Шереметьєв у сприйнятті козацтва заплямував своє ім'я безжальним переслідуванням полку Нечая на білоруських землях і, загалом, запам'ятався своїми відвертими козакофобськими висловлюваннями. Так ще й прибувши в Україну, уже під час першої зустрічі з гетьманом, дозволив собі образити молодого Хмельницького хамсько-саркастичним висловлюванням: «Этому б гетману гусей пасти, а не войском командовать!»

У середині липня воєвода скликав у Василькові воєнну раду, на якій запропонував такий план стратегічних дій. Військо Запорозьке поділялось на дві частини, одна з яких, очолювана переяславським полковником Тимошем Цицюрою, спільно з військами Шереметьєва виступала проти поляків на західному напрямі, друга ж, під командуванням гетьмана Юрія Хмельницького, мала захищати південний фланг і тил головних сил від нападу кримських орд, а також перешкоджати об'єднанню татар із коронною армією. Разом із Цицюрою в похід виступило 11 лівобережних полків; під командуванням же київського воєводи було десь 60 тисяч ратників. Ніжинський та Прилуцький полки на чолі з наказним гетьманом ніжинським полковником Васютою Золотаренком вирушили на північ, на білоруські землі. Ще два козацькі полки — Канівський та Черкаський — висунулись на Запорожжя, аби спільно з кошовим отаманом, який мав майже 10 тисяч запорожців і 5 тисяч «охотників» Івана Сірка, «промисел чинити над татарами».

Такий план мав на меті вберегти від усіх несподіванок також з південного напрямку. Водночас надмірне дроблення Війська Запорозького послаблювало головне угрупування на чолі з Шереметьєвим, а також не гарантувало успіху армії Хмельницького на випадок зіткнення зі значними силами кримського хана. А крім того, як виявилось уже згодом, поки війська готувались до виступу в похід, Кримська Орда встигла прийти в Україну та об'єднатись з коронними військами. Відтак похід армії гетьмана на південні кордони Гетьманату був лише безглуздо витраченими часом і силами, яких так бракувало військам Шереметьєва в боях під Любаром і Чудневом. Окрім огріхів воєнно-стратегічного характеру, план закладав міну уповільненої дії й в сенсі політичному, протиставляючи «вірні цареві» лівобережні полки сумнівно-лояльним правобережним полкам, переданим під зверхність гетьмана Хмельницького. В останнього ж, до слова, перед виступом у похід з'явилось немало приводів для відважування лояльності по відношенню до царя. Мало того що Москва принизила гетьмана своїм тиском на переговорах у Переяславі, нехтуванням прохань на Московських переговорах, зневажливими словами царського воєводи, так ще й сам Олексій Михайлович демонстрував повне ігнорування клопотань Хмельницького особистого плану.

Справа в тому, що в жовтні 1659 р. в російський полон потрапив полковник Нечай, котрий, як пам'ятаємо, був одружений на рідній сестрі Юрія Хмельницького. У подружжя лише щойно народився син, і гетьман, «зважаючи на сльози сестри рідної», кілька разів звертався до Посольського приказу та особисто до Олексія Михайловича з проханням звільнити колишнього білоруського полковника, а також його брата Юрія і ще кількох козацьких старшин, яких утримували в ув'язненні на території Російської держави, обіцяючи взяти їх «на сумнене». Та щоразу Москва зберігає олімпійський спокій і ніяк не реагує на клопотання зверхника над Військом Запорозьким. Уже вирушаючи в похід, Хмельницький 15 липня надсилає до Москви чергове прохання з цього приводу. До того ж на відміну від попередніх разів гетьман пише досить категорично: «...так многожды о Йване Нечае до вашего царского пресветлого величества писал, а никогда не могу счастливим быти, чтоб получить желаемое; чаю, то писанье мое до рук вашего пресветлого величества не доходило, или также верными и желательными услугами моими на особную милость заслужити не могу». Відповідь царя цього разу також була відвертою. У грамоті від 31 серпня московський монарх, перерахувавши «провини і злочини» Нечая (у тому числі й «найголовніше» — «нам, великому государю, изменил и полскому Яну Казимеру королю присягнул»), відмовлявся відпустити гетьманського свояка на волю доти, поки не завершиться війна з Річчю Посполитою.

Годі говорити, що така «царська милість» неабияк «підбадьорила» молодого регіментаря перед походом, де на нього чатували небезпека і навіть загроза самому життю.

Слободищенські жахіття Хмельницького

У похід на західноукраїнську землі воєвода Шереметьєв рушив лише на початку вересня. Тоді вже 31 серпня під Чорним Островом Кримська і Білгородська орди об'єдналися з коронними військами й вирушили в напрямку Старокостянтинова. Тож Васильківський план було зірвано вже на самому початку кампанії. Після ж вступу царських військ на терени Східної Волині союзникам вдалося надійно перекрити шлях на Захід, змусивши противника спинитися на підступах до містечка Любар. Під Любаром воєвода мав понад 30 тисяч російських ратників і 20 тисяч козаків-задніпровців. Противник мав десь 25 тисяч польських жовнірів і шляхти (разом із челяддю) та 40 тисяч ординців. Крім того, Шереметьєв залишив у Києві залогу на чолі з воєводою князем Козловським, «щоб між правобережними козаками не було зради», а на Лівобережжі — значні сили під командуванням бєлгородського воєводи князя Ромодановського, на якого було покладено завдання пильнувати південні кордони від можливого нападу татар. За потреби їх також можна було використати на головному театрі бойових дій.

Під час боїв 15—16 вересня певна перевага була на боці коронних військ і татарських орд. Згідно з відомостями польської сторони, коронні війська мали близько 60 убитих і 100 чоловік поранених, тоді як втрати супротивника сягали майже півтори тисячі чоловік. І ось тоді до поляків доходили чутки про непорозуміння в таборі Шереметьєва, про те, що воєвода, не довіряючи козакам, наказав російським воякам про всяк випадок підготувати шанці також із тієї сторони, яка прилягала до козацьких полків. Реагуючи на цю інформацію, до козаків із закликом переходити на сторону польського короля та прийняти його опіку та покровительство звернувся український магнат, генерал артилерії Стефан Немирич, брат покійного першого та водночас й останнього канцлера Князівства руського Юрія Немирича. У наступні дні напруження в російсько-українському таборі не спадало, і 25 вересня лівобережні козаки вже відкрито погрожували Шереметьєву відступом. Надані воєводою обіцянки великої грошової винагороди після щасливого завершення кампанії трохи заспокоїли козаків, але не надовго. А тому він віддав наказ про відхід військ на північний схід. Але військам вдалося подолати лише кілометрів двадцять, коли поблизу Чуднова їх заблокували поляки та Орда.

Довідавшись про скруту, у яку потрапили лівобережні полки, Хмельницький звернувся з закликом до воєводи Ромодановського йти на порятунок обложеним. Проте воєвода відмовився без спеціального указу з Москви рушати в похід. За таких умов не прагнуло форсування подій і гетьманське оточення. Отож Хмельницький не став наближатися до Чуднова, а розташував свій табір за 20 км на схід від нього, поблизу містечка Слободище.

Не надто активні дії українського гетьмана дозволили польському командуванню розробити хоч і не надто хитрий, але, мабуть, єдино можливий за тих умов план — нейтралізувати супротивника по частинах. Тоді як коронний гетьман Потоцький із головними силами пильнував за табором Шереметьєва, польний гетьман Любомирський перед світанком 7 жовтня на чолі дев'яти тисяч вибраної кінноти, 1200 піхотинців, 500 драгунів і 20 тисяч татар здійснив блискавичний перехід під Слободище та атакував козацький табір. Динамічна та кровопролитна битва не принесла полякам очевидної переваги. Проте значні втрати української сторони у війні, що проходила не за їхнім сценарієм, а під диктатом доволі брутального й зверхнього у ставленні до козаків воєводи Шереметьєва, остаточно знеохотили правобережну старшину продовжувати похід. Крім значних людських втрат, марш Любомирського засвідчив і повну безвихідь у воєводи Шереметьєва, котрий не зміг завадити польським гетьманам зняти з поля бою значні військові сили й спрямувати їх під Слободище.

Тим часом польська сторона розпочала акцентовану пропагандистську кампанію, закликаючи правобережних козаків повернутися в підданство свого «природного пана». За тих непевних умов малодосвідчений український гетьман розгубився й самоусунувся від виконання своїх обов'язків, навіть дав обітницю в разі успішного завершення кампанії прийняти чернечий постриг. У старшинському оточенні Хмельницького дедалі гучніше лунали заклики до порозуміння з польською владою. Утім вирішили все ж чекати на об'єднання з Шереметьєвим в таборі під Слободищем, не пробиваючись до Чуднова. Коли ж спроба воєводи 14 жовтня прорвати кільце облоги провалилась, Хмельницький вислав до польських гетьманів полковника Дорошенка з повідомленням про готовність Війська Запорозького розпочати мирні переговори.

«Люди близькі, а в недалекому минулому — товариші по борні».

Чуднівське дежавю 1660-го

Розпочинаючи мирні переговори з польською стороною, козацький посол Петро Дорошенко як попередню умову висунув вимогу забути всі давні образи та кривди. Польське командування, пам'ятаючи про небезпеку об'єднання військ Юрія Хмельницького з боярином Шереметьєвим, послів від Війська Запорозького зустріло й розмовляло з ними як із «людьми близькими, а в недалекому минулому — товаришами по борні, народженими в межах одного й того ж королівства», засвідчувало «милість королівську» та своє щире бажання укласти з козаками тривалий і справедливий мир. Крім того, комісари запевнило правобережну старшину, що не може бути й мови про порушення давніх прав і вольностей, наданих Війську Запорозькому польськими королями. Делегація від Війська Запорозького сприйняла сказане комісарами «дуже спокійно і з повагою». Та коли мова зайшла про узгодження позицій сторін щодо змісту угоди про примирення, на зміну церемоніальним зворотам прийшли гострі й напружені дебати. Зокрема, козацькі посли наполягали на тому, щоб при затвердженні старих привілеїв Війська Запорозького було збережено чинність Гадяцької угоди, яка «давала їм більше свободу ніж дозволяли старі права», наполягала, «аби і вона також у цілості і в кожній деталі залишалася непорушною, адже була затверджена присягою короля й Речі Посполитої».

Згідно з досягнутими умовами, козацький зверхник брав на себе зобов'язання відступити від царя, припинити будь-які контакти з Шереметьєвим та іншими начальниками російських військ в Україні, ніколи не вступати з ними в переговори й не мати товариських взаємин. Щоб якнайшвидше відібрати міста й фортеці, зайняті московськими залогами, козацький гетьман на чолі військ мав негайно повернутися на Наддніпрянську Україну, залишивши при коронному гетьмані декілька полків, аби ті разом із польською армією та кримськими ордами взяли участь в остаточному розгромі Шереметьєва. Коли б капітуляцію московських військ затягнули на довший час, Хмельницький мав мобілізувати на допомогу Речі Посполитій усе Військо Запорозьке.

Що ж стосується подальшої долі наказного гетьмана Цицюри, в угоді домовилися пробачити всі його провини, але за умови, що він разом із козаками негайно покине табір воєводи й спрямує проти нього зброю. Аби уникнути непотрібного пролиття козацької крові, Хмельницький таємно вислав Цицюрі універсал, повідомляючи про укладення мирної угоди з польською стороною та наказуючи перейти на бік короля, замість того щоб даремно загинути в обложеному таборі. Проте уникнути кровопролиття все ж не вдалось. Цицюра, аби не наразитись на помсту з боку Шереметьєва, свій задум щодо об'єднання з Хмельницьким тримав у глибокій таємниці. Отож і відданий ним уже під час бою з поляками і татарами наказ про прилучення до супротивника козацтво не могло зрозуміти. У війську вчинилось замішання. Частина козаків пішла за своїм зверхником, частина повернулась до табору. А в результаті це спричинило величезні людські втрати. Трагічні ж враження від побоїща, що тоді вчинилось під Чудневом, вкрай негативно налаштували лівобережних козаків щодо Чуднівських домовленостей гетьмана Хмельницького.

«І старшина, і козаки, і чернь хитаються, а говорять, хто буде в силі, того де і ми, Черкаси».

Україна поділена: версія початку 1660-х

Першого листопада 1660 р. боярин Шереметьєв від імені царя підписав акт про капітуляцію царських військ. За ним Москва відмовлялася від усіх претензій на Україну. Царські військові залоги мали вийти з Києва, Переяслава, Ніжина та Чернігова, залишивши при цьому у фортецях усю наявну артилерію, порох та воєнні припаси. У відповідь польська сторона гарантувала всім російським військам, що перебували на території України, у тому числі й армії Шереметьєва, вільний вихід до Путивля чи якого-небудь іншого прикордонного міста Московської держави. Кримське ханство, згідно з досягнутими домовленостями, повинно було отримати від Москви 600 тисяч талярів викупу. Запорукою виконання урядом Олексія Михайловича взятих військовим командуванням зобов'язань мали стати 20 сановних заручників, які залишалися в татар. Крім того, як заручники залишилися головнокомандуючий російською армією ближній боярин царя князь В. Б. Шереметьєв, а також ще вісім бояр і 300 офіцерів і солдат. На волю вони мали вийти відразу ж після того, як усі царські війська залишать територію України.

Стосовно ж подальшої долі лівобережних козаків, які й надалі залишалися в російському таборі, угода передбачала такий варіант: усі вони повинні були першими скласти зброю і вийти з табору росіян, віддавшись на волю коронних гетьманів, котрі своєю чергою гарантували їм життя і здоров'я. Утім, на практиці вийшло зовсім не так, як планувалось. Кримська Орда, незважаючи на письмові зобов'язання сторін, тут же накинулася на обеззброєних козаків, втішаючись з можливості легко здобути багатий ясир. Коли ж козаки спробували знайти захист у таборі свого вчорашнього союзника, царські ратники, які все ще залишалися при зброї, зробити їм це не дозволили. Наслідки цього інциденту виявилися по-справжньому трагічними. Згідно з повідомленнями очевидця тих подій, на той час шотландського офіцера на службі в польського короля Патрика Гордона, у результаті татарського нападу приблизно 9 тисяч козаків, тобто майже всі, хто залишався в таборі київського воєводи, потрапили до татарського полону. Причому здобутий у такий доволі легкий спосіб ясир в умовах ранньої і надзвичайно суворої зими, що настала вже в листопаді 1660 р., так і не дійшов до невільницьких ринків Кримського півострова — переважну більшість козаків смерть спіткала ще в Дикому полі. Не варто, мабуть, і говорити, наскільки ця трагедія знеохотила козацтво, особливо лівобережне, до підтримки чуднівського курсу гетьмана.

Тим часом і російське керівництво вирішило знехтувати безпекою ближнього боярина царя та ще цілого грона представників московської знаті, котрі як заручники гарантували виконання чуднівської капітуляції. Царським військам наказ про вихід з України видано не було, натомість воєводи двох найбільших форпостів Сіверщини — Чернігова та Ніжина — зразу ж привели ввірене їм під нагляд населення до присяги на вірність Олексію Михайловичу. У бажаному для Москви напрямі повів справу і залишений Юрієм Хмельницьким наказним гетьманом Лівобережної України Яким Сомко, котрий закликав бєлгородського воєводу князя Ромодановського, аби той «з ратними людьми в черкаські міста йшов велелюдно для того, щоб в черкаських містах великими ратними людьми хитання залякати».

Хитання й справді були доволі значними. Скажімо, у Ніжинському полку переважна більшість побоювалася можливого наступу поляків та їхніх союзників — татар. Царські воєводи з тривогою доповідали в Москву, що лубенський полковник Степан Шамлицький, «і старшина, і козаки, і чернь хитаються, а говорять, хто буде в силі, того де і ми, Черкаси». А тому були певні, що коли Олексій Михайлович не надішле в Україну додаткові військові контингенти, то «з козаками буде недобре». І дійсно, щойно в грудні на Лівобережжя вступили правобережні полки й татарські загони під командою наказного гетьмана Петра Дорошенка, як полковники полтавський, лубенський і гадяцький визнали владу гетьмана Хмельницького. Отож царські воєводи, оцінюючи ситуацію, що склалась у цей час на Лівобережжі, з тривогою писали до Москви: коли Олексій Михайлович не надішле в Україну додаткові військові контингенти, то «з козаками буде недобре».

«Розумний і статечний» Сомко, впливовий Золотаренко чи «цікавий у річах» Брюховецький?

Хто виявиться найспритнішим у гонитві за булавою

З осені 1660 р. наказним гетьманом Лівобережної України був Яким Сомко. Козацькі літописці не скупилися на компліменти на адресу «розумного і статечного» свояка Богдана Хмельницького (останній був одружений у першому шлюбі з рідною сестрою Сомка). Самовидець, характеризуючи наказного, звертав увагу і на його військову доблесть: з ворогами бився, «не щадячи здоровя своего» і війську був «добрим приводцею». Так само і Григорій Граб'янка відзначав, що був він «воїн храбрий и смелий, уроди, возраста и красоты зело дивной».

За своїм соціальним походженням Сомко належав до міщан. Але на теренах Середнього Подніпров'я станові перепони між міськими обивателями та козаками були вельми умовними. Відтак і Яким ще до вибуху Української революції мав досить тісні стосунки з козацтвом. Поза всяким сумнівом, цьому сприяли і тісні родинні зв'язки з козацькою реєстровою старшиною через посвоячення з Богданом Хмельницьким. Слідом за стрімким злетом шурина, суттєво зміцніло становище й Сомка, котрий посів поважне місце в гетьманському оточенні. У документах першої половини 1650-х є згадки про Сомка як про сотника Переяславської полкової сотні. Неодноразово згадується він і в числі тих старшин, котрих гетьман запрошував до участі у важливих старшинських радах. А ось у роки гетьманування Виговського Сомко перебував в опозиції до влади. Більше того, певний час був змушений переховуватися на Дону, проводячи торгівельні операції серед тамтешнього козацтва. Зрозуміло, що сходження на гетьманство небожа Юрія знову повернуло Сомка на вершину владного олімпу Гетьманату: він призначається і наказним полковником переяславським, і наказним гетьманом Лівобережжя.

Після укладення Хмельницьким Чуднівської угоди Сомко, як уже зазначалось, відмовився визнавати її правомірність і справу на Лівобережжі повів таким чином, аби втримати край під зверхністю царя. І тут вельми складно встановити, що диктувало Сомкові саме таку лінію поведінки: соціальні інтереси чи політичні амбіції або ж тверезі оцінки співвідношення сил в регіоні, соціальних симпатій та антипатій лівобережного козацтва. Єдине, що не викликає сумнівів, так це те, що перед наказним певний час усе ж стояла дилема: до якого прилучитися берега — польського чи московського. Інакше не пішов би серед царських воєвод розголос про наміри Сомка зрадити царя й напасти зі своїми козаками 22 жовтня на царських ратників, що перебували в Переяславі.

Успішно відбивши взимку та навесні 1661 р. наступ правобережних полків, підсилених коронними військами та Кримською Ордою, наказний гетьман спромігся навіть здійснити вилазку на Правобережжя, а також навернути на бік царя південні лівобережні полки — Лубенський, Прилуцький, Миргородський і Полтавський. Після цього наприкінці квітня Сомко скликав в селі Бикові, що під Ніжином, козацьку раду, аби отримати санкцію лівобережного козацтва на закріплення за собою гетьманських повноважень.

Учасники ради у своїй більшості підтримували кандидатуру Сомка, у той час як представники одного з найбільших лівобережних полків — Ніжинського — відстоювали кандидатуру свого полковника Василя Золотаренка. Як можна зрозуміти з дій і заяв Золотаренка, політичні програми опонентів мало чим відрізнялися одна від одної. Обидва виступали за автономний статус Війська Запорозького під зверхністю царя. Майже тотожними були і їхні уявлення про модель соціальної організації Гетьманату. Подібними були навіть шляхи сходження на вершину політичної влади на Лівобережжі — через родинну близькість до гетьмана Хмельницького (Богдан у своєму третьому шлюбі був одружений на сестрі Золотаренка). Отож, у політичному плані Сомко та Золотаренко не були політиками-антагоністами, а в соціальному представляли інтереси близьких за походженням регіональних еліт. Причина ж конфлікту крилася в особистих амбіціях претендентів, а також у суперництві регіональних еліт Переяславщини та Сіверщини за пальму першості в лівобережній частині Гетьманату.

Утім, повною мірою зрозуміти феномен Золотаренка, якому підтримка лише одного полку дозволила піти всупереч волі решти полків, не можна, якщо знехтувати підозрою в тому, що за спиною доволі посереднього в політичних здібностях ніжинського полковника стояв не хто інший, як ніжинський протопіп Максим (Филимонович). Чому пересічний протопіп мав таку політичну силу? Розгадка крилась в його особливих стосунках з Москвою. Ще під час Білоруського походу 1654—1656 рр. протопіп зумів налагодити тісні взаємини з московськими політиками, засвідчити свою безмірну відданість Олексію Михайловичу й стати persona grata в Москві. Ще більше отець Максим зміцнив свої позиції в придворних колах під час подій, пов'язаних із антигетьманським повстанням на Лівобережжі 1659 р. Після цього ніжинський протопіп стає «вухами й очима» російського уряду в Україні. А на початку 1661-го, аби нейтралізувати вплив на Лівобережжя митрополита Київського Діонісія Балабана, який перебував у тісних стосунках з польським королем, уряд Олексія Михайловича вдається до рішучого й водночас ризикованого кроку: тодішній виконувач обов'язків місцеблюстителя московського патріаршого престолу митрополит Крутицький Пітірім висвячує ніжинського протопопа під іменем Мефодій на єпископа Мстиславського й Оршанського та відразу ж проголошує місцеблюстителем Київської митрополії!

Висвячення отця Максима в Москві на єпископську кафедру, що належала до підпорядкованої патріарху Константинопольському Київської митрополії, з багатьох причин було неканонічним. Але, як свідчить текст грамоти царя до Константинопольського патріарха, політичні мотиви для Москви були настільки важливі, що виправдовували порушення будь-яких канонічних норм. Згідно з твердженнями Олексія Михайловича, треба було висвятити на єпископство місцевого клірика, який міг би козаків «на істину направити». Тобто Москва свідомо взяла курс на «вирощення» в Україні такого лояльного цареві духовного лідера, чий вплив поширився б і на політичну сферу. І отець Максим, чи тепер уже єпископ Мефодій, з готовністю взявся приміряти на себе обладунки царського наглядача за Україною. А биківський ексцес якраз і став «пробою пера» в новому для владики чині.

Тим часом козацькі лідери Лівобережжя після зриву Биківської ради прагнули якомога ефективніше скористатися часом, аби зміцнитися політично й закріпити саме за собою претензії на гетьманство. У другій половині року з'являється відразу кілька доносів на Сомка, написаних його конкурентами в боротьбі за булаву, де містились звинувачення в «неминучій думі» завдати «велику шкоду цілості всього православ'я», «до решти народ наш малоросійський загубити, зносячись заодно з безбожним зрадником з Хмельницьким».

І саме в цей час серед голосів, спрямованих на дискредитацію наказного гетьмана Лівобережжя, чи не найгучнішим стає голос кошового отамана Запорозької Січі Івана Брюховецького. На відміну від Сомка та Золотаренка, Брюховецький забрався на гребінь політичного протистояння в козацькій Україні не завдяки родинним зв'язкам, а винятково через власні таланти та сприятливий збіг обставин. Історичні джерела надзвичайно скупі на інформацію про походження та молоді роки Брюховецького. Першу документальну згадку про нього зустрічаємо лише 1649 р. — у реєстрі Війська Запорозького. Там він записаний як військовий слуга гетьмана — «Мартинець Хмельницького». Таке несолідне ім'я дало підстави дослідникам припустити, що Іван Мартинович походив із соціальних низів, а також зводити його роль у роки Хмельниччини до такого собі кімнатного слуги гетьмана. Та це не так. За дорученням гетьмана Брюховецький неодноразово виконував важливі дипломатичні завдання. Виконання ж дипломатичних місій свідчило, як мінімум, про знання послом латини (тогочасної офіційної мови дипломатії) та правил світського етикету. Шляхетне походження виказує і його служба при гетьманському дворі. Не забуваймо про те, що Богдан Хмельницький прагнув заснувати власну правлячу династію, а відтак і передача Брюховецькому справи виховання Юрія — згідно з задумом гетьмана, у майбутньому українського монарха — свідчила як про високий рівень довіри харизматичного українського зверхника до до свого слуги-шляхтича, так і про відповідний рівень освіченості й вихованості останнього.

Коли Іван Виговський після смерті Богдана перебрав гетьманську владу до своїх рук, а Юрія відправив продовжувати навчання, Брюховецький супроводжував гетьманича до Києва. А коли опозиційно налаштовані до Виговського старшини звертаються до Юрія, аби він став знаменом у боротьбі з ненависним кланом Виговських, Брюховецький їде на Запорожжя агітувати січовиків підтримати свого вихованця. Посольська місія на Січ увінчалась успіхом: низовики підтримали кандидатуру молодого Хмельничченка в боротьбі за гетьманську булаву, у Виговського владу спільними зусиллями відібрали та передали її Юрію.

Щоправда, після такого успіху Брюховецький не повертається в гетьманську Україну в надії на щедру винагороду свого вихованця. Блискучі ораторські здібності, майстерність популістських прийомів, тонке розуміння людської психології та вміння грати на людських слабинках — усе це дало змогу майбутньому гетьманові швидко завоювати авторитет на Запорожжі, де він жив, за словами літопису, «в добром захованю і в ласці всего Войска Низового». І вже десь наприкінці вересня 1659 р. січове товариство вперше обирає Брюховецького своїм кошовим. Коли ж восени наступного року гетьман повертається під владу короля, Брюховецький, «помня своє обещание, к ним пристать не захотел и возы свои отпустил на Переяславль, а сам поехал прямо на Лохвицу», де мав зустріч з царським стольником і воєводою князем Борисом Мишецьким, а звідти попрямував до царської столиці. Візит Брюховецького до Москви, його запевнення у вірності козаків присязі цареві, небажанні йти за своїм гетьманом, котрий зрадив царя, був належним чином оцінений царським оточенням. Із Москви він повернувся зі знаками царської милості — жалуванням і зброєю для запорожців. А коли в середині року на Лівобережжі розгорнулась відчайдушна боротьба за гетьманську булаву, лідер запорозького козацтва активно до неї долучається і навіть стає її незаперечним фаворитом.

«Берегти накріпко, щоб Брюховецького не втратити, а він насправді вірний».

«Чорна рада» 1663-го

Включившись у боротьбу за гетьманську булаву, Брюховецький починає енергійно розкривати перед представниками Москви «зрадливі наміри» Сомка. Причому якщо Сомко та Золотаренко могли дискредитувати один одного винятково з позицій критики політичної лояльності опонента, то Брюховецький активно послуговувався арсеналом соціальної критики старшинської верстви, котра, на шкоду інтересам рядового козацтва, перебрала до своїх рук важелі політичної та соціальної влади. Брюховецький у властивому йому барвистому стилі писав: «...кгды же уже як кабаны позаживили и не знають, что з скарбами діяти, для которых то они чинять через все лета доходы арендованные, млиновые и всякие пожитки брали Сомко на войско, а жалованье их царського величества по старому и завше доходило и иншой більш причины не мають, только тая привата их уводит, же за гетьманством гоняются».

Намагаючись перетягти на свій бік єпископа Мефодія — «богомольця царського» (як називали місцеблюстителя на той час в офіційній кореспонденції з Москви), кошовий гетьман засилає листами митрополичу резиденцію, переконуючи місцеблюстителя ні в якому разі не довіряти Сомкові, оскільки той «морочить усіх гірше цигана». Наказного гетьмана він називає не інакше як «зрадник». Стверджує, що той, разом з іншою городовою старшиною, у погоні за гетьманством до решти зруйнує Україну. Не обмежуючись самою лише дискредитацією свого супротивника, кошовий вдається до вельми вдалого з огляду на нагальні потреби його політичної гри ходу — ратує, аби в Україні взагалі ліквідували інститут гетьманства, а управління краєм довірили кому-небудь з московських вельмож, хоч би царському окольничому князеві Федору Михайловичу Ртищеву: «...нам не про гетьманство треба піклуватися, тільки про князя малоросійського від його царської величності, на те князівство бажаю Федора Михайловича мати, щоб порядок був ліпший і береження».

Позиція Брюховецького в очах Москви виглядала ще більш привабливо на тлі тієї принципової позиції, яку зайняв Сомко. Про незалежність позицій лівобережного гетьмана виразно свідчила його політика в економічній сфері, зокрема в питанні обігу російських мідних грошей. Як відомо, уряд Олексія Михайловича запровадив маловартісні мідні гроші, і це спровокувало бунти в Москві. Цими ж грошима російське керівництво планувало розплачуватися на Лівобережжі за отримані царськими ратниками провіант і фураж. Зрозуміло, що це виглядало як неприкритий грабіж українських купців, і гетьман розпорядився таких грошей не брати, чим накликав на свою голову гнів царських воєвод. Так, дяк Посольського приказу Іван Пєсков доповідав у Москву, що Сомко, як тільки «учинив себе гетьманом дурість свою показав», наказавши, «щоб в усіх містечках мідних грошей не брали і не торгували ними».

Бєлгородський воєвода князь Ромодановський зі свого боку скаржився, що Сомко в категоричній формі поставив вимогу: «...з Гадяча і з інших міст воєвод вивести». Крім того, як видно з інших джерел, Яким Сомко пропонував відмінити передбачений угодою 1659-го судовий імунітет козацьких старшин, котрі користувалися особливою ласкою царя, а також заборонити полковникам взаємини з царською адміністрацією «мимо гетмана». Було запропоновано створити інститут постійного царського представництва при гетьманові, аби регіментар міг оперативно приборкати будь-які прояви свавілля з боку окремих полковників. А якщо б хтось не бажав втихомирюватися, гетьман міг скарати його на смерть: щоб «дивлячись на те, іншим не кортіло».

Отож, коли 6 лютого 1663 р. Олексій Михайлович видав указ про скликання на Лівобережжі Генеральної ради для обрання гетьмана та інших «государевих справ», Москва свій вибір уже зробила. І ставка була зроблена не на Сомка чи Золотаренка, а на Брюховецького. Відтак варто було лише кошовому заявити, що він побоюється їхати до Ніжина на раду із-за загрози нападу з боку вірних Сомкові козаків, як йому було виділено для охорони загін царських ратників. А Олексій Михайлович у власноручному листі до воєводи Ромодановського промовисто зазначив: «...берегти накріпко, щоб Брюховецького не втратити, а він насправді вірний».

Якщо вірити реляції князя Данила Степановича Велико-Гагіна, офіційного уповноваженого царя при обранні гетьмана на Генеральній військовій раді (відомій в літературі як «Чорна рада»), скликана на 17 червня 1663 р. в околицях Ніжина рада пройшла чинно, без ексцесів, у відповідності з царським указом. Насправді ж гетьманське обрання разюче різнилось із тією ідилічною картиною, яку намалював у своєму посольському звіті царський окольничий. Вибори відзначалися неабиякою напругою, були відмічені численними ексцесами та протистояннями, у тому числі й силовими протиборствами — із застосуванням зброї та людськими жертвами. І, як зазначає анонімний автор «Краткого описания Малороссии», лише після кривавої бійні на раді 17 червня, коли наказний гетьман Сомко висловив царському окольничому своє роздратування ситуацією та навіть пригрозив поскаржитись з цього приводу самому государеві, князь Велико-Гагін, «оскорбившись», наказав Сомку, Золотаренку «с товарищи их явитись», а коли ті «как скоро пришли, тот час коне и оружне и одежду от оних поотбирано, а самих с людми их за караул взято». І власне, уже після цього і «намалювалась» ідилічна пастораль — Велико-Гагін з єпископом Мефодієм і зі свитою, «под охраной протазанщиков», вийшли на середину козацького кола. Туди ж вступив і Брюховецький у супроводі вірних йому полковників, сотників, отаманів й осавулів. А як тільки шикування завершилися, Брюховецького відразу ж проголосили гетьманом: «...обрали тихо и безмятежно всеми волными гласы...»

«А старшини жупани кармазиновіе на серяги миняли».

Соціальна революція літа 1663-го?

Переконлива перемога, здобута прибічниками Івана Брюховецького на раді під Ніжином, неминуче мала позначитися на характері суспільно-політичних відносин на Лівобережжі та принципових засадах взаємовідносин Лівобережного Гетьманату з Москвою. Адже мало того, що в погоні за булавою претендент щедро роздавав карт-бланш запорожцям, єпископу Мефодію, представникам царського уряду, рядовим козакам і посполитам Лівобережжя, обіцяючи в разі перемоги переглянути існуючий механізм влади, обмежити всевладдя старшини, стримати майнові апетити новонародженого панства тощо. Задекларований Брюховецьким курс на реанімацію інституту загальної, або «чорної» Генеральної ради — як найвищого розпорядчого органу Війська Запорозького, — зруйнував і до того не вельми тривкий спокій у суспільстві, сприяв подальшій ескалації охлократичних настроїв. А крім того, посилив становище місцеблюстителя Київської митрополії та представників уряду царя Олексія Михайловича в Україні.

Найпершими ж ознаками зміни політичного клімату в лівобережній частині Війська Запорозького стало кардинальне оновлення персонального складу старшинського корпусу, насамперед його горішньої частини. Уже 18 червня за наказом окольничого Велико-Гагіна було взято під варту наказного гетьмана Якима Сомка, полковників ніжинського Василя Золотаренка, переяславського Опанаса Щуровського, чернігівського Оникія Силича, київського Семена Третяка, іркліївського Івана Папкевича, лохвицького Степана Шамрицького, прилуцького Дмитра Чернявського, а також військових писарів Хому Тризнича та Михайла Вуяхевича, сотника Івана Горобея, осавулів Семена і Прокопа Калуженських та інших старшин. У поясненні, відправленому до Москви, необхідність арешту старшини мотивувалася тим, щоб вони «за Дніпро не пішли» і звідтіля «на черкаські міста війною не прийшли». Із чинних старшин на момент проведення Ніжинської ради полкові уряди зберегли за собою лише ті, які засвідчили Брюховецькому свою приязнь ще з осені 1662-го: гадяцький полковник Василь Шиман-Німанський, миргородський Павло Апостол (Царенко) та полтавський Дем'ян Гуджол. Кардинальним чином обновився й персональний склад генеральної старшини. За незначними винятками, перші ролі в оточенні Брюховецького стали відігравати люди, які до того часу або зовсім не були відомі широкому козацькому загалу, або перебували на другорядних ролях.

Проте обставини, за яких Брюховецький прийшов до влади, диктували ситуацію, за якої новообраний регіментар не міг обмежитися лише кадровими змінами в старшинському корпусі, навіть якщо вони були вельми радикальними. Логіка розвитку подій вимагала нових екстраординарних кроків, ініціатором яких далеко не завжди й був гетьман. Так, скинення козацької старшини з урядів супроводжувалося небаченим раніше вибухом насильства з чітко вираженим антисоціальним забарвленням. Самовидець констатував, що «при котором настановливаню полковников много козаков значних чернь позабивала. Хочай якого значного козака забили или человіка, то тое в жарт повернено, а старшина козаки значніє, яко могучи, крилися, где хто могл, жупани кармазиновіе на сермяги миняли».

Стихійні насильства і грабунки сп'янілих від безкарності учасників Чорної ради супроводжувалися і санкціонованою російською владою реквізицією майна та відчуженням земельної власності в заарештованих у Ніжині старшин, у результаті чого «тих зась полковников, которіе у замку ніжинском зоставали у вяземо, усе пожаковали, и в домах мало що зостало». Поголоски про погроми в Ніжині швидко поширилися по Лівобережжю, і саме під враженням від них населення Переяслава збиралося втікати від вольниці Брюховецького на Правобережжя. Не менш тривожними були влітку 1663-го настрої й в інших лівобережних містах, особливо там, де старшина напередодні Чорної ради відкрито декларувала свою підтримку діяльності наказного гетьмана.

Небачене раніше загострення соціальних антагонізмів, розправи над найвпливовішими представниками лівобережної правлячої еліти та стрімкий злет доти невідомих представників козацького загалу дали підстави дослідникам 1930-х рр., коли особливо модними були категорії класової боротьби та революційних перетворень як рушіїв соціального прогресу, класифікувати події літа 1663-го як соціальну революцію. На думку історика-марксиста С. Яворського, саме тоді відбулися націоналізація землі, анулювання привілеїв на приватну власність на землю, введення обліку на селянське майно й інвентар, створення складного державного апарату з управління виробництвом і розподілення продуктів споживання на засадах воєнного комунізму. Проте наявний історичний матеріал не підтверджує цих, доволі оригінальних трактувань. Скажімо, Самовидець зауважував, що «забойство три дні тривало», а після цього «заказ стал, жебы юже правом доходил, хто на кого якую кривду міет». Не зустрічаються й згадки про масовий характер відчуження в майна і землі в старшини.

Загалом же, ґрунтуючись на повідомленні літописця, можна з впевненістю стверджувати, що реальні наміри новообраного регіментаря були менш масштабні та радикальні, натомість у них було значно більше прагматизму, сконцентрованого навколо завдання утримання гетьманської булави у своїх руках. Зокрема, задовольнивши свій електорат безкарними кількаденними грабунками (зовсім необов'язково, що вони тривали три дні, адже літописець міг назвати це число як своєрідну метафору — з поваги до жанру свого твору), надалі гетьман вдається до ряду політичних акцій, спрямованих на те, аби, з одного боку, остаточно приборкати опозицію, а з другого — стабілізувати ситуацію в краї та вивільнитися від обтяжливої за нових політичних умов опіки своїх покровителів і прибічників.

«Буде все так, як було при Виговському».

Неочікувані метаморфози гетьмана Брюховецького

Першою такою політичною акцією став розподіл Ніжинського полку на три полки — Ніжинський, Стародубський та Глухівський. Визначальним мотивом при цьому було прагнення гетьмана за рахунок отриманих вакансій винагородити старшинськими урядами своїх «безурядових» прибічників. Але не менш поважний мотив крився в міркуваннях політичної доцільності. Адже ніжинська старшина тривалий час перебувала в опозиції до Брюховецького як претендента на гетьманство. Розділивши полк на три територіальні одиниці, гетьман тим самим прирівнював його до решти лівобережних полків у територіальному відношенні та підривав підґрунтя для консервації особливих політичних претензій ніжинської старшини.

Повертаючись же з-під Ніжина на південь Лівобережжя, Брюховецький «роспустил новопоставлених полковников, тих которіе з ним з Запорожжа вишли, но усіх столечних городах, придавши каждому полковникові по сто чоловіка козаков, которим по усіх полках жупани давано». Розквартировуючи запорожців по полкових містах Лівобережжя, гетьман також вирішував декілька завдань. Передусім у такий спосіб він матеріально винагороджував своїх прибічників, котрі звели його на гетьманство. Адже, крім того, що запорожцям «по усіх полках жупани давано», вони, користуючись покровительством гетьмана, «з млинов сами розміри брали и куди хотіли оборо чали». Ясна річ, що присутність при поставленій Брюховецьким полковій старшині загонів запорожців паралізувала спротив скинутих з урядів старшин та зміцнювала авторитет нової влади. Але, що не менш важливо, розквартирувавши запорожців по всьому Лівобережжю, гетьман тим самим звільнявся від їхньої опіки в гетьманській резиденції, діставав можливість проводити власну політику, а не бути маріонеткою в руках «дейнеків», які винесли його на гребінь влади й сподівалися, згідно з традицями, що існували на Січі, ділити з ним цю владу.

Переконливим підтвердженням, що саме таким чином Іван Мартинович прагнув визначити місце своїх учорашніх союзників, служить той факт, що в статтях, переданих у Москву через воєводу К. Хлопова, він порушував перед царем клопотання стосовно заборони низовикам зноситися з царським урядом безпосередньо, минаючи гетьмана: «...щоб запорожці їздили про все до нього, гетьмана, а без гетьманського дозволу до Москви б не їздили». Тобто новообраний регіментар, що перебрав владу до своїх рук, передовсім уміло маніпулюючи гаслами обмеження старшинського всевладдя та гетьманського авторитаризму, добивався того, чого свого часу прагнув досягти гетьман Виговський. Намагання наслідувати Виговського вбачається і в інших діях Івана Брюховецького — не даремно ж дещо пізніше лівобережний правитель заявляв, що «буде все так, як було при Виговському».

Прагнення гетьмана зміцнити свою владу змушує його «забути» і про свої взяті напередодні елекційної ради зобов'язання щодо розширення меж міського самоврядування, гарантування міщанам невтручання козацької адміністрації в справи, віднесені до компетенції магдебургій, тощо.

В окрему, досить важливу і вкрай делікатну проблему суспільно-політичного життя Гетьманату виливається питання взаємин гетьманського уряду з православною церквою. Отримавши під час переделекційних перегонів важливу допомогу від духівництва, зокрема тієї її частини, яку очолював місцеблюститель Київської митрополії, Брюховецький, зважаючи на надані напередодні обіцянки, на перших порах свого гетьманування змушений демонструвати особливу приязнь як по відношенню до єпископа Мефодія, так і духівництва загалом. Так, зразу ж по завершенні Ніжинської ради він видає ряд універсалів, якими підтверджує старі та надає нові майнові пожалування цілому рядові лівобережних монастирів: Максаківському, Макошинському, Лубенському, Мгарському, Чернігівському, П'ятницькому, Канівському тощо. Водночас Брюховецький намагається позбутися втручання єпископа Мефодія у світські справи. Так, уже 17 серпня гетьман під час розмови з воєводою стольником Хлоповим висловив побажання, щоб Олексій Михайлович з метою «учинення в цьому краї міцності людям і містам, аби прислав до Києва зі своїх богомольців кого-небудь в митрополити»! Вбивчою для свого вчорашнього союзника й покровителя була аргументація цього клопотання: «...у цих краях духовний чин навчений латинської грамоті і в них, латинських, є прозяб велика, скільки до церкви християнської не прилучаються, скільки до римського костьолу, а Мефодію єпископу митрополитом бути не можна; якщо він учиниться митрополитом, то буде в Малоросії неспокій».

У другій половині вересня він відправляє до Москви генерального обозного Івана Цесарського та київського полковника Василя Дворецького, доручивши їм допровадити козацьких старшин та ігумена Мгарського монастиря Віктора Загоровського, які визнали себе винними у співпраці зі «зрадником» Якимом Сомком. Одночасно гетьман зобов'язує послів під час переговорів з начальником Малоросійського приказу боярином Петром Михайловичем Салтиковим від імені гетьманського уряду порушити питання про призначення Київським митрополитом московського церковного ієрарха. Більше того, вони мали рекомендувати керівництву російського зовнішньополітичного відомства не відпускати з Білокам'яної дітей нинішнього місцеблюстителя, оскільки він має намір одружити Луку на полячці, аби отримати багатий посаг (старший син єпископа Мефодія, Лука, перебував у Москві ще з 1659 р., а молодший — Костянтин був переправлений батьком на навчання влітку 1663-го). Посли повинні були акцентувати увагу на користолюбстві єпископа Мефодія, зокрема на привласненні ним коштів, виділених царем на ремонт Софійського собору в Києві, а також намаганні вплинути на пом'якшення вироку Якиму Сомкові та Василю Золотаренкові в надії отримати від них щедру матеріальну винагороду. Через послів гетьман інформував московські кола й про те, що напередодні Ніжинської ради місцеблюститель нібито вимагав від нього, аби він подарував йому табун коней чи... одружився на його доньці, а «за це єпископ учинить його на раді повним гетьманом, а самому єпископу бути б київським митрополитом».

«Через одні ворота впускали поляків, а через інші — московітів».

Дивна війна на Лівобережжі 1663—1664 рр.

Допоки на Лівобережжі звучали останні акорди довготривалої і вельми драматичної п'єси під назвою «Вибори гетьмана», на правому березі Дніпра завершувалась підготовка до широкомасштабного воєнного вторгнення на «Задніпров'я». Чому широкомасштабного? Тому що на відміну від попередніх років, коли під проводом якогось полковника в ранзі наказного гетьмана Дніпро форсували переважно по декілька правобережних козацьких полків, поміч яким надавали відділи татар або ж, в окремих випадках, одна-дві коронні хоругви, цього разу очолити похід лаштувався особисто король Ян II Казимир. А під свої знамена монарх мав намір зібрати всі наявні на той час у Речі Посполитої сили — і коронні війська, і литовські полки та корогви, і козацькі полки правобережного гетьмана Тетері. Сподівався король уже звично для практик попередніх років скористатись і військовою допомогою Орди.

Цього разу кінцевим пунктом призначення для королівського походу на Схід була визначена не Правобережна Україна, як це було в 1648, 1649, 1651 чи 1654 та 1655 роках, і навіть не «Задніпров'я» (саме ця назва вживалась поляками для означення Лівобережжя України), а — Москва. Саме в царській столиці або на підступах до неї король мав намір прийняти капітуляцію російської сторони. Звичайно ж, доля українських земель, зокрема Лівобережжя, мала також вирішитися в результаті цієї війни. А ще Лівобережжя мусило прийняти на себе тягар розгортання театру польсько-російського воєнного протистояння. І це породжувало вкрай серйозну проблему для Брюховецького та його поки що не зміцнілої гетьманської влади. Тим часом 5 серпня 1663 р. Ян II Казимир, перебуваючи вже у Львові, проголосив початок походу супроти Московської держави, покликаного, як було сказано в королівському універсалі, вирвати з московських рук Україну — «цю зіницю ока Польської Корони». І вже наступного дня 34—35-тисячна армія (разом з військовими слугами) виступила в похід. Марш королівського війська правобережними теренами протікав доволі швидко. У середині вересня джерела фіксують перебування короля в Шаргороді, наприкінці місяця — у Брацлаві, а 8 жовтня — уже в Білій Церкві. Тринадцятого жовтня відбулася воєнна рада. Її учасники відхилили пропозицію Стефана Чарнецького завдати удару по Києву та вирішили негайно форсувати Дніпро та йти на Задніпровську Україну. При цьому вони дослухались до пропозицій гетьмана Павла Тетері й ухвалили таке рішення: головним силам на чолі з королем Дніпро форсувати трохи нижче Києва, у районі Ржищева, аби потім рухатись на Бориспіль, а далі вздовж Десни до Остра.

У складі головної королівської армії, що нараховувала до 20 тисяч коронних жовнірів, було також долучено 12-тисячний козацький корпус під командою наказного гетьмана Івана Богуна та близько чотирьох тисяч татар під орудою нураддина Мехмед Ґерая. Для забезпечення тилів і гарантування спокою на Правобережжі тут було залишено полковника Себастьяна Маховського з коронними військами, а також правобережних козаків з Чигиринського, Канівського, Київського і Брацлавського полків. Ще одна група військ під командою коронного хорунжого Яна Собеського (близько чотирьох тисяч жовнірів) та придані йому три козацькі полки на чолі з правобережним гетьманом Павлом Тетерею та частиною татар під орудою Сефер Ґерая, переправившись на лівий берег Дніпра, мали йти в південні полки Лівобережжя, аби навернути тамтешнє товариство і посполитий люд під владу короля та гарантувати в такий спосіб від несподіваного нападу тили головних королівських сил.

Виступаючи на Лівобережжя, Ян II Казимир видав королівський універсал до української шляхти, наказуючи їй ставитись до своїх підданих і козаків, що на той час мешкали в їхніх маєтностях, якомога толерантніше та лагідніше. І, як видно з листування гетьмана Брюховецького з воєводою Ромодановським, у середині — другій половині жовтня королівські універсали активно поширювались лівобережними теренами, завдаючи лівобережному регіментарю додаткового головного болю.

До пори до часу серйозного опору такій поважній військовій силі, що рухалась під королівським стягом, на Лівобережжі ніхто не чинив. Отож, уже 20 листопада король зупинив війська в Острі на відпочинок. Перерва в русі була необхідна й для того, аби мороз покрив льодом річки і зміцнив шляхи, що в умовах осіннього бездоріжжя були вкрай непридатними для руху армії. Тим часом на півдні Лівобережжя військам Собеського та Тетері на початку листопада вдалося оволодіти Кременчуком. Упродовж листопада — першої половини грудня вдалося опанувати Манжелією, Говтвою, Миргородом, Остап'їм, Балаклією, Коваленками, Лубеньками, Райсанкою, Переволочною, Біликами. Відбилась лише залога Кишеньків, яку очолював наказний полковник Степан Красна Башта.

На початку грудня Тетеря разом з Собеським приступили до гетьманської резиденції свого опонента — до Гадяча. Окрім коронних жовнірів і козаків правобережних полків, під командою правобережного гетьмана й коронного хорунжого перебували також загони татар і відділи німецької піхоти. Хизуючись цією поважною силою, гетьман Тетеря почав засилати мешканців міста «многими прелестные листы, чтобы они здались», а коли ті не захотіли прислухатися до його закликів, почав нищити околиці гетьманської резиденції. Утім, простоявши під Гадячем два дні й «видя гадицких жителів крепкое стоянье, от Гадича отступили, а около города посады все повыжгли». Усього ж «від Кременчука до Гадяча» було захоплено 52 міста і містечок, а 12 населених пунктів, які вчинили опір, спустошено. Після безуспішної спроби оволодіти гетьманською резиденцією Брюховецького правобережний гетьман і коронний хорунжий скерували війська до Ромен. А здобувши місто, рушили в напрямку Прилук, на шляху оволодіваючи Лохвицею, Лубнами, Барвою. Прилуки також не встояли перед нападниками.

Тим часом воєвода руський Стефан Чарнецький розпочав широкомасштабну пацифікаційну кампанію на півночі Лівобережжя. За його наказом війська вдалися до штурмування й облог Монастириська, Ольшанки, Ніжина, Носівки, Бобровиці. Здобуття міст супроводжувалось безкарними грабунками жовнірами їхніх мешканців. По мірі розгортання каральних акцій коронного війська посилювався й опір місцевих гарнізонів і жителів міст. Так, на оволодіння Салтикової Дівиці — «великого й людного міста», яке обороняла козацька залога під командою сотника Трикача, — пішло п'ять днів. Вельми значними були й людські втрати королівського війська — при штурмах загинуло два полковники, чотири підполковники, один майор, чимало капітанів і понад 300 жовнірів. Як з трагічним сарказмом зауважував один з учасників тих штурмів шляхтич Ян Дробиш Тушинський, не один жовнір «попрощався з цим світом, така вже то була Дівиця неприступною». Після того як місто вдалося здобути, розлючене жовнірство його зрівняло з землею. Згідно з інформацією, розміщеною на початку наступного року в паризькій «Gazette de France», гетьмани Потоцький і Чарнецький начебто й намагалися зупинити цей акт вандалізму своїх підлеглих, але не зуміли опанувати фурій, що накрили в цей час коронних жовнірів.

По декілька днів довелось витратити, аби здобути Сосницю, Нові Млини, Кролевець. Четвертого січня Чарнецький з'явився в околицях Батурина. Але здобути місто не вдалося, і коронний регіментар відійшов до Обмачева. Уже наступного дня під Батурином з'явились війська на чолі з самим Яном II Казимиром. Утім і ця спроба оволодіти містом завершилась провально. Розгніване командування коронних військ з-під Батурина кинулось під Короп, захисники якого стримували натиск сил ворога, які переважали, упродовж трьох днів. Але найбільше проблем виникло зі здобуттям Глухова. Під стінами Глухова воєвода руський залишив армію майже на три тижні, спричинивши великі втрати в живій силі та ще більшою мірою завдавши непоправної шкоди моральному духу жовнірства, а за великим рахунком і загубивши всю справу.

Чим далі тривала облога Глухова, тим очевиднішою ставала перспектива провалу плану здобуття Москви. Тим паче що мова йшла не лише про неспроможність коронного війська здобути Глухівську фортецю. Дивну пасивність демонстрували і правобережні козаки під орудою наказного гетьмана Івана Богуна. Перед тим правобережцям вдалося здобути ряд лівобережних міст і містечок, але по мірі того, як дії коронних військ набували все більш чіткого забарвлення каральної акції, на що на початку кампанії не було й натяку, войовничий запал правобережних козаків згасав на очах. Під час спроб оволодіти Глуховом, як зауважував сучасник подій Веспасіан Коховський, «козаки ледаче атакували водяну браму, лише кричали і в повітря стріляли». Один з учасників королівської виправи на Лівобережжя — український шляхтич А. Незабитовський — з жалем відзначав, що «після невдалого штурму Глухова почало розходитися зло» лівобережними теренами, маючи на увазі перехід на бік гетьмана Брюховецького цілого ряду міст і містечок, що перед або добровільно здалися на милість королю, або визнали його зверхність над собою за результатами застосування сили. Вельми влучно й метафорично висловився про ту дивну ситуацію сучасник Веспасіян Коховський, котрий зауважив, що ціла низка лівобережних міст тоді «через одні ворота впускали поляків, а через інші — московітів; поляків, котрі безтурботно розташовувались у них, зрадливо з московітами били — що аж жодного містечка не було взятого чи ні, щоб воно не було полите польською кров'ю і щоб шкоди якоїсь військо в нього не зазнало...».

Сімнадцятого лютого 1664 р. Ян II Казимир скликав вище командування коронних військ і вищу правобережну козацьку старшину на воєнну раду, на якій було за звинуваченням у зраді чи то заарештовано, а по тому розстріляно, чи то відразу вбито під час арешту наказного правобережного гетьмана Івана Богуна. Останньому поляки закидали таємні контакти з лівобережними козаками, саботаж при облозі Глухова та навіть передачу його захисникам важливої інформації й боєприпасів. Насильницька смерть прославленого козацького ватажка започаткувала собою цілий ряд трагічних випадків, що в близькому майбутньому матимуть місце вже на теренах Правобережжя, виступаючи таким собі траурним акордом воєнної кампанії кінця 1663 — початку 1664 рр.

За кілька днів по тому було знову скликано раду, на якій ухвалили, що король відбуває до Могильова, Чарнецький з коронними військами стає «на лежі» вздовж Десни, поміж Сосницею та Остром, а литовські війська розквартировуються в районі Стародуба та Трубецька. На раді мова йшла про відновлення походу з початком весни. Але говорилось це радше для декларацій, насправді ж всі добре розуміли, що «дивна війна» завершується ганебним відступом...

«Ніколи ще Україна не палала таким страшним бунтом, як тепер».

Содом і Гоморра на Правобережжі початку 1660-х

У часи глухівської облоги стала очевидною нескореність коронній владі Правобережжя, де з новою силою розгорався рух опору. Полковник королівських військ Себастьян Маховський, залишений тут королем із завданням утримувати край у покорі, писав із Городища, що вся Україна «повстала отут в тилу короля. Козаки, що були там, два полки, пішли на той бік Дніпра, після чого всі, що там жили, приєдналися до Брюховецького і Ромодановського». Під враженням новин з правого берега Дніпра король вирядив на підсилення Маховського гетьмана Тетерю «з великою частиною своїх людей» та полк піхоти під командою генерал-майора Врангеля.

Вишукуючи призвідців антиурядових виступів, Маховський і Тетеря вдаються до жорстких каральних дій. Найперше під варту було взято та заслано до Варшави духовних лідерів повсталих — митрополита Київського Йосипа Нелюбовича-Тукальського та архімандрита Гедеона (колишнього гетьмана Юрія Хмельницького). Наступною жертвою стає ще один колишній гетьман, а нині київський воєвода й сенатор Речі Посполитої Іван Виговський. Проте ані арешти духовних лідерів, ані страта колишнього гетьмана не зупинили розгортання антиурядового повстання. У найближчі дні та тижні полум'я визвольної боротьби огорнуло Мліїв, Городище, Кам'янку, Смілу, Жаботин та інші міста і містечка Правобережжя. Якоюсь мірою розвитку виступу сприяв і прихід на Брацлавщину запорозьких козаків під орудою Івана Сірка. Але переважно все ж ішлось про стихійні виступи доведених до відчаю війною та воєнними поборами, а також спробами реставрації дореволюційних порядків правобережних козаків, міщан і селян.

Тим часом 23 березня до мешканців Правобережжя з універсалом звернувся Іван Брюховецький. У ньому лівобережний гетьман сповіщав про поразку королівської армії на Лівобережжі та закликав правобережців до об'єднання. Зокрема, регіментар пафосно заявляв, що король польський, «з'єднавшись з бусурманськими силами, так і не довів своєю хитрістю народ російський до занепаду; чого він прагнув. Але злякавшись могутніх військ його царської пресвітлої величності, які з нами разом, з вірним його царської пресвітлої величності Військом Запорозьким, за віру християнську, і за церкви божі, і за весь народ православний, озброївшись проти короля, йдуть прямо на нього, з великим соромом і від усіх навколишніх монархів доганою з України вийшов». Аби ще більше посилити емоційний вплив на своїх адресатів на правому березі Дніпра, Брюховецький переповідав «певні чутки» з приводу того, що під час форсування королівськими силами Дніпра і Десни «переправи на багатьох місцях у гроби перетворилися, так само і шляхи різні лядським трупом покрилися і кров'ю їх ворожою политі були».

Поки гетьман Брюховецький готувався до переправи на правий берег Дніпра, Чарнецький наприкінці березня 1664 р. прибув до Білої Церкви. Звідси воєвода руський, залишивши на допомогу Маховському і Тетері кільканадцять хоругв, сам почав енергійно викорінювати «сваволю» повсталого люду та приводити його до послушенства королю. Тим часом запорозькі козаки під проводом Івана Сірка виступили в напрямку столиці правобережного Гетьманату — Чигирина. На початку квітня неподалік Крилова загони Сірка об'єдналися з царськими ратниками під командою воєводи Григорія Косагова і запорожцями, що прибули із Запорожжя на чолі з наказним кошовим Сацьком Турівцем. Аби не випробовувати долю, правобережний гетьман Павло Тетеря разом з полковником коронних військ Себастьяном Маховським поспіхом припинили облогу Вільховця та поспішили на захист Чигирина. Слідом за ними до гетьманської резиденції потягнувся з військами і Стефан Чарнецький. Спочатку воєвода руський скерував війська до Корсуня, який йому вдалося опанувати без бою, а вже по тому рушив на об'єднання з Тетерею і Маховським. На початку квітня неподалік Чигирина, у Бужині, Чарнецькому вдалося взяти в облогу Івана Сірка.

У середині квітня Брюховецький на чолі 7—8 тисяч лівобережних козаків і майже п'яти з половиною тисяч ратників воєвод Петра Скуратова і Василя Кикіна форсує Дніпро та втручається в ту запеклу війну «всіх проти всіх». В авангард Брюховецьким було відправлено лубенського полковника Григорія Гамалію, який уже вкотре за останній час зайняв Черкаси. Самовидець стверджував, що посланий гетьманом з-під Сокирної до Черкас «Гамалієнко, полковник лубенський, з войском, увійшовши до міста, його зрабовал и спалив», а мешканці інших правобережних міст, у тому числі й Чигирина, «узявши пострах, присилали (посланців. — Авт.), здаючися гетману Бруховецкому».

Проте не всі на Правобережжі радо переходили на бік лівобережного гетьмана. Літописець Самовидець, розповідаючи ж про невдачу Брюховецького під Чигирином, зауважував, що були міста, мешканці яких відразу ж здавались йому без спротиву, навіть закликали його війська до себе, але були й такі, «которіе дали знати до Чернецького. Где Чернецькій прислал килка корогвей жолніров у Чигирин, с котрими чигиринци противко гетмана Бруховецкого мужнє стали и килка недель боронилися, любо немало приступов било, также и гранатами докучали».

Правобережний гетьман Тетеря в листі до коронного канцлера Миколая Пражмовського так з жахом описував той стан, який огорнув Правобережжя на початку літа 1664 р.: «Ніколи ще Україна не палала таким страшним бунтом, як тепер; роздмуханий з усіх боків, він запалав над моєю головою. І Запорожжя, і задніпровська вольниця, і Сірко, і силами, й серцями з'єднавшись в околиці з Брюховецькиму підняли війну проти його величності... на загибель вітчизни. До такої міри вони заразили міста прагненням свавілля, що привести до тями їх можна, хіба що доклавши величезних зусиль...»

Поволі втрачали керованість правобережні козацькі полки, товариство яких все більше демонструвало солідарність з антиурядовими виступами «ребелії». Ще більше падав бойових дух і в самому коронному війську. Належна платня жовнірам вчасно не поступала, коронні командири за першої-ліпшої нагоди прагнули покинути терени палаючого вогнем Правобережжя. Немало клопотів мав гетьман Чарнецький і з татарами. Аби втримати своїх союзників в Україні, коронне командування віддавало на пограбування їм цілі містечка, як, наприклад, це сталося з бунтівним Стебловом. Але татарським мурзам цього здавалось замало, і Чарнецькому доводилось їх задобрювати й додатковими щедрими грошовими подарунками.

Гетьман, воєвода, сенатор і «промотор всіх нинішніх бунтів в Україні».

Катарсис Івана Виговського

Втрата Іваном Виговським гетьманської булави на військовій раді під Германівкою у вересні 1659 р. не стала для нього переходом в забуття. Адже він і надалі залишався сенатором Речі Посполитої та київським воєводою, щоправда, останнє звання мало під собою небагато реальної влади, оскільки Київ і більша частина належного до нього воєводства перебували під контролем Російської держави. Крім того, Виговський і надалі зберігав вплив на частину козацької старшини Гетьманату. Доволі важливою була його роль і в духовному житті Україні — не обмежуючись своїми давніми тісними зв'язками з Луцьким братством, він уписався і до Львівського православного братства.

Доволі активну участь брав Виговський і в підготовці та проведенні кампанії 1660 р., у результаті якої було розбито й змушено до капітуляції російську армію воєводи В. Б. Шереметьева, а Юрія Хмельницького змушено до розриву з царем і переходу під зверхність короля. Більше того, коли під враженням пережитого під Слободищами Юрій вирішує відмовитись від гетьманської булави, саме кандидатура Виговського виглядала як найбільш реальна для того, аби перехопити гетьманську владу. Проте цього не сталось. І як би це не дивно звучало, саме керівництво Речі Посполитої зробило все від нього залежне, аби Виговський — гетьман, який восени 1658 р. повернув козацьку Україну до складу Речі Посполитої, — не повернувся до влади в Україні восени 1660-го. Надто вже незалежним видавався Виговський Варшаві. Отож, на гетьманстві було залишено слабкого Юрія Хмельницького, а Іван Виговський отримав можливість спробувати реабілітувати себе і виправити допущені помилки в інший спосіб.

Упродовж 1660—1664 рр. екс-гетьман наполегливо відстоює застереження за козацькою Україною особливого автономного статусу в Речі Посполитій, виступає за реанімацію Гадяцької угоди. Крім того, проводить активну зовнішньополітичну діяльність, шукаючи підтримки українській справі у керівництва Оттоманської імперії, Кримського ханату, придунайських князівств.

На початку 1664 р. на Правобережжі вибухає протипольське повстання, очолюване Дмитром Сулимою, Семеном Височаном, Скиданом, Іваном Сірком. За його ж лаштунками одним з ініціаторів і координатором виступу є Іван Виговський.

Польська влада про роль Виговського в поширенні антиурядових виступів довідалась уже на початку весни. Аби передчасно не злякати Виговського, правобережний гетьман Павло Тетеря і командир польських військ в Україні полковник Себастьян Маховський запросили його до Корсуня, нібито для участі у воєнній раді. А вже по прибутті воєводи до Корсуня 16 березня оголосили про справжні мотиви виклику і взяли під варту. Попри те що Виговський як сенатор Речі Посполитої не підлягав суду військового трибуналу, саме останній засудив його до смертної кари.

Тіло колишнього українського правителя було перевезено його дружиною Оленою Стеткевич з Корсуня на Галичину і поховано з усіма належними почестями в тамтешній православній святині — Скиті Манявському. Невдовзі по смерті чоловіка померла й пані Олена, тіло якої також знайшло вічний спочинок у цьому ж Скиті. Аби якось нівелювати негативне враження від скоєного беззаконня, гетьман Тетеря особисто клопотався перед сеймом Речі Посполитої стосовно збереження за сином Іваном Виговського Остапом спадкових маєтностей — «аби хто в нього, сироти, не відібрав його дідицтво». Утім це не зупинило маховик анти-польського і антигетьманського повстання, що вже влітку наступного року примусило Павла Тетерю до втечі з України.

«Ныне на Украйне... ничего доброго нет, всяк в свой нос думает».

Сум'яття 1665-го

З початком зими 1665 р. ситуація на Правобережжі починає стрімко загострюватися. Правобережний гетьман Павло Тетеря, інформуючи короля про стан справ в Україні, зазначав: «Я тримав і втримав Україну королю, стратив сто тисяч та інші виношу клопоти, прикрості і кручини; тримав те гетьманство виключно для інтересу ЙКМсті і не раз уже відпрошувався з того уряду. Дам і решту, що маю, аби тільки бути вільним від того гетьманства клопітливого і небезпечного».

Свою нехіть до збереження влади гетьман пояснював тим, що «по багатьох містечках часто чуються голоси: „гукнемо ще раз“ і потроху вибухають бунти». Причини ж загострення кризи Тетеря вбачав і у «звиклій козацькій сваволі, що панів мати не хочуть», і в примусових реквізиціях коронним військом у місцевого населення провіанту та приписів, і в безправ'ї та непевності становища місцевого населення, на яке кожний сейм накладає нові податки. Чи не єдину можливість втримати Україну за королем і не допустити розповзання тут опозиційних настроїв Павло Тетеря вбачав у тому, щоб затягнути сюди татар «без яких жодним способом і в Україні і у війську ЙКМсті обійтися не можна». Проте гетьман вповні усвідомлював загрозу польським інтересам з боку Криму — «аби не схилили татари козаків до себе. Лише хан один є нам приятель, інші всі зичать війни з Польщею».

Варто зауважити, що зростанню антипольських настроїв у Криму сприяла інформація стосовно змісту польсько-російських переговорів, що проходили у Львові, оскільки на них російська сторона запропонувала розглянути можливість укладення союзу, спрямованого проти Швеції, Порти та Криму. Гостре невдоволення демонструвала кримська еліта й щодо виведення коронних військ з України, адже це було опосередкованим свідченням згортання зусиль Речі Посполитої в боротьбі з північно-східним сусідом.

Виведення коронних військ з України мало вкрай негативні наслідки не лише для збереження непорушності польсько-кримського союзу, а й загалом для інтересів Речі Посполитої в Україні та особистої долі гетьмана Тетері. Після того як військова присутність Варшави на Правобережжі обмежилася двохтисячним контингентом, зосередженим в основному в Білоцерківській та Корсунській фортецях, антипольське повстання з новою силою розгортається на Поліссі та Південній Київщині, перекидається на Брацлавщину, Південну Волинь та Подільське воєводство. Втративши в Україні будь-яку підтримку, у другій половині червня 1665 р. Тетеря залишає терени України та виїжджає до Польщі. В Україні ж розгортається боротьба за осиротілу гетьманську булаву не на життя, а на смерть. Чи не найвагоміші шанси її здобути були в полковника Дрозда та генерального осавула Дорошенка.

Впливовий серед козацтва полковник і претендент на гетьманську булаву Василь Дрозд (Дрозденко) походив, імовірно, з Сіверщини. Принаймні саме тут, у містечку Ольшанське Ніжинського полку, на початку 1650-х рр. Дрозд уперше був обраний козаками на старшинство — уряд городового отамана. Утім, через свою неспокійну, а можливо, і дещо авантюрну вдачу, козак не міг надовго затриматись у відносно спокійному українському регіоні. І на початку 1656 р. вже бачимо його на білоруських землях, під командою полковника Нечая. Згодом Дрозд перебирається на Подністров'я, де в 1664 р. стає одним з організаторів і лідерів антипольського повстання, розвиток якого влітку наступного року змусив правобережного гетьмана Павла Тетерю відмовитись від гетьманства і втікати до Польщі. Після втечі Тетері Дрозд реально претендує на булаву гетьмана Правобережної України.

Утім, у тій розрусі, що сталась у краї, у нього був вельми серйозний суперник — Петро Дорошенко. Дорошенко був представником одного з найшановніших в Україні козацьких родів. Достатньо буде сказати, що його дідом був один з найвідоміших козацьких гетьманів першої половини XVII ст. Михайло Дорошенко. Петро був серед тих козаків і старшин, які разом з Хмельницьким наприкінці 1647 р. подалися на Запорожжя і вже наступного року розпочали повстання, що вилилося у визвольну війну українського народу. У другій половині 1650-х на посадах чигиринського та прилуцького полковників Дорошенко виявляє себе не лише як вправний дипломат і військовий діяч, але й здібний адміністратор, веде переговори з польськими, московськими, турецькими та шведськими дипломатами. 1658 р. серед інших підписує союзний Гадяцький трактат з Польщею. Виконуючи обов'язки генерального старшини, Дорошенко зарекомендував себе справжнім козацьким лідером.

Понад два місяці Дрозду вдавалось відбиватись від натиску військ Дорошенка, засівши зі своїм полком у Брацлаві. Після капітуляції 15 жовтня 1665 р. полковника перевезли під вартою до Чигирина. У травні наступного року Дрозд спробував утекти від Дорошенка до лівобережного гетьмана, сподіваючись за допомогою російських військ перемогти свого суперника. Утікачу вдалось навіть викрасти гетьманську булаву Дорошенка, але уникнути кари не пощастило. На шляху до Брюховецького Дорошенко перехопив Дрозда, а присуд військового суду був суворим — смертна кара.

«Хочу на Москві одружитися». Загравання гетьмана Брюховецького з царем і його наслідки

«Бачити пресвітлі царські очі».

Дипломатичні церемонії, ранги та люди першого гетьманського посольства до Москви

Після того як гетьман Брюховецький безславно залишив терени Правобережжя, чи не найбільше клопотів йому завдавав єпископ Мефодій. Після перших зачіпок поміж місцеблюстителем і лівобережним гетьманом, що мали місце ще наприкінці літа 1663 р., упродовж наступного року конфлікт поміж ними поступово набирав дедалі гостріших форм. Прагнучи перехопити ініціативу, на початку 1665 р. Мефодій передає на ім'я царя доповідну записку, у якій обґрунтовує необхідність проведення в Україні широкомасштабної реформи. Зокрема, він пропонував з метою обмеження фінансових зловживань гетьманської адміністрації залучити всі податні кошти, що збираються з українського населення, до царської скарбниці, щоб вони звідти витрачалися на виплати козакам за несення ними військової служби та йшли на утримання російських ратних людей в лівобережних містах. Єпископ вважав за необхідне негайно вивести з підпорядкування гетьмана та старшини міщан, збори та орендна плата з яких повинні були також надходити не гетьману, а московському монарху. У конфліктах, що виникають між гетьманським урядом і міським самоврядуванням, радив невідступно підтримувати представників міст. Крім того, істотно збільшити військову присутність Москви на Лівобережжі, для чого ввести додаткові контингенти до Києва, Переяслава, Чернігова та Остра. Реалізацію запропонованих ним нововведень Мефодій радив розпочати негайно, для чого просив виділити йому московських ратних людей «около полуторы тысяч человек» на чолі з «знатный человек и з дьяк», аби йому в Україні було «надежно приехать и говорить с гетманом».

На початку червня пропозиції місцеблюстителя розглядалися на засіданні боярської думи, на якому був присутнім і цар Олексій Михайлович. За результатами наради було ухвалено рішення відкликати відправлений в Україну за подачею Брюховецького царський указ про відібрання в міщан і присилку до Москви королівських привілеїв. Щодо реалізації інших пропозицій Мефодія — боярська дума не ухвалила ніяких конкретних постанов. І вочевидь, не останню роль в цьому відіграв той факт, що саме в червні 1665 р. український гетьман повідомив про свій твердий намір найближчим часом відвідати Білокам'яну, надаючи тим самим уряду Олексія Михайловича можливість обговорення піднятих єпископом питань особисто з Брюховецьким.

Варто зауважити, що вперше Брюховецький про свій твердий намір вже найближчої зими приїхати до Москви заговорив ще в серпні 1663 р. Потреба «бачити царські очі» прямо випливала з букви закону — з тексту «Нових статей» Юрія Хмельницького 1659 р. Щоправда, гетьман тоді переказав цареві своє бажання «бити чолом, щоб йому одружитися на Москві, а взяти б за себе московського народу вдову, собі рівню, тому що він уже є лисим». Складна ситуація в Україні та на її кордонах завадила Брюховецькому виконати свою обіцянку взимку 1664-го, але активність єпископа Мефодія в царських палатах не залишила гетьману простору для маневрування. Їхати таки було потрібно. Причому, збираючись до Москви, Брюховецький не приховував прагматичної мети посольства: «...власті собі прибавливать». Потреба в цьому існувала хоч би тому, що опозицію своїм діям, спрямованим на зміцнення гетьманського проводу, гетьман зустрів не лише з боку місцеблюстителя, а й ряду впливових козацьких старшин.

До складу посольства, крім гетьмана, входили як представники православної церкви, так і генеральні старшини, полковники й делегати від усіх лівобережних і частини правобережних полків, члени міських урядів великих лівобережних міст. Гетьманський уряд мали представляти генеральний обозний Іван Цесарський, генеральний суддя Петро Забіла, генеральні писарі Степан Гречаний і Захар Шийкевич, генеральні осавули Василь Федяєнко (Дем'яненко) та Павло Костянтинів, осавул Генеральної військової артилерії Богдан Щербак, генеральний бунчужний Юсько Шишаківський (в інших документах як генеральний бунчужний зазначений Іван Михайлович Попов) і генеральний хорунжий Микола Яковлевич. Полкове товариство Гетьманату, як уже зазначалось раніше, було представлене або полковниками та вибраною полковою і сотенною старшиною, або ж «посланцями» від десяти лівобережних і двох правобережних полків. Із числа полковників до Москви разом з Брюховецьким поїхали очільники Ніжинського полку Матвій Гвинтовка, Лубенського — Григорій Гамалія та Київського — Василь Дворецький. Козацьку спільноту тієї частини Правобережжя, що на той час визнавала над собою владу російського царя, представляли посланці Канівського полку — полковий обозний Василь Миткевич, безурядовий козак Симон Романенко та канівський сотник Андрій Ігнатенко. Запорозьку Січ у складі гетьманського посольства репрезентували Іван Лященко Горбань і Мартин Горба. До Москви разом з Іваном Мартиновичем прибуло й п'ятеро уповноважених від найпотужніших міських громад Лівобережжя. Усього, як підрахували дяки Посольського приказу, у вересні 1665 р. з України до Москви прибуло аж 535 осіб.

У царській столиці для розміщення української делегації було виділено «Посолский болший двор». Утім київський полковник Василь Дворецький і генеральний писар Степан Гречаний поселилися не разом з усіма прибулими з України, а окремо — щоб їм було зручно спілкуватися з начальником Малоросійського приказу боярином Петром Михайловичем Салтиковим «для дел великого государя, а дела за ними єсть много». Що це були за справи і як вони узгоджувалися зі справами гетьмана — можна було лише здогадуватися. А враховуючи попередні конфлікти поміж гетьманом та місцеблюстителем митрополичої кафедри в Києві й частиною старшинського корпусу, що підтримувала саме єпископа Мефодія, здогадки ці, вочевидь, особливого ентузіазму Брюховецькому не вселяли.

До російської столиці українська делегація прибула 11 вересня. Наступний день було відведено для того, аби гетьман і його свита мали змогу відпочити з дороги та ознайомитися з програмою свого перебування в Москві. На 13 вересня була запланована урочиста аудієнція гетьмана Брюховецького в Олексія Михайловича. Під час аудієнції гетьман презентував государю привезені дари: мідна пушка полкова, взята в «изменников черкас»; срібна булава «изменника» наказного гетьмана Павла Яненка-Хмельницького; «жеребець арапской, узда серебрена золочена, в начолке перо чаплиное, оправлено серебром; седло и чепрак турской с каменем; канчер оправлен серебром, позолочен, с бирюзами; 40 волов чебанских».

Після урочистої аудієнції в царя та допуску членів посольства до царської руки дипломатичного обіду в царських палатах не було передбачено. Отож, українська делегація повернулася на визначене їй царською владою місцеперебування на «Большом посольском дворе», і саме туди за указом царя «степенний ключник Хлебного дворца» Петро Кругликов доставив великого государя «жалованье, со столом». Церемоніал дипломатичного обіду в Москві був призваний продемонструвати всю велич царської влади, її пишність і щедрість. Як тонко підмітив посол імператора Максиміліана Іоаган Кобенцль, котрий відвідав Російську державу з дипломатичною місією в 1575—1576 рр., «важно было показать чужестранцам могущество князя, а посольствам от иностранных государей явить всем его величие». У випадку з гетьманським посольством велич царської влади демонструвалась васалу, котрий першим з козацьких регіментарів наважився подолати важкий шлях з України до царської столиці. Отож, лише з одного Хлібного дворця українській делегації перепало: хлібець «крупичатой в 3 лопатки», калач «крупичатой в 4 лопатки», пиріг з рибою, коровай «просыпной» з рибою «да с хворостом», два короваї «с телесы», два короваї «с молоки», пиріг «с сигом», пиріг зі стерляддю з горіховим маслом, блюдо пирогів кислих з рибою, блюдо оладків пшеничних з патокою, блюдо левашників з пастилою з яблук і зі шматковою патокою, блюдо пирогів пряжених з «сычяним» горохом, два блюда «карасей с рыбою», два блюда оселедців у тісті з горіховим маслом, таз «яблошной» та «труба постилы малиновой».

Ситний дворець забезпечував доставити дві кружки анісової горілки — «водки» (до слова, у вжитку царського двору перебувала й привезена з України «горелка», що відзначалася більшою міцністю), шість кружок вина боярського, одинадцять «оловеников раманеи», відро вина «ренского», два відра меду вишневого, два відра меду малинового, три відра меду «обарного», два відра меду «вишнього», три відра меду «поточного», два відра меду старого «подделного», два відра пива привареного, тринадцять відер «з третником» вина дворянського, а також смугу динну, дві смуги кавунні, а в бочках двадцять відер меду цідженого, пива ячмінного стільки ж. З Кормового дворця було доставлено розмаїті рибні делікатеси: блюдо кав'яру осіннього, кав'яр паюсний з горіховим маслом, блюдо кав'яру сигових риб (підродини лососевих), блюдо спини білуги, блюдо спини осетра, «короваїк тельной», стерлядь парова, спина білорибиці, оберти білорибиці, спина сьомги просолена, щука в юшці шафрановій, щука в юшці гвоздиковій, стерлядь в юшці, юшка з карасів, дві щуки тушковані в пряних зіллях, лящ просолений, голова щуки під гірчицею, колодка щуки під хроном, половина голови білорибиці, половина голови осетра свіжого, блюдо щік, блюдо стерляді свіжої, половина голови осетра просоленого, язик білуги, голова і тушка білуги, «косяк» білуги відрубний, а також «звено осетрины, звено осетрины ж на троецкое дело».

Гетьман і старшина, п'ючи та куштуючи напої і страви, «государську милость благодарили и его государськой милостью хвалились, что пожаловал их великий государь своим государьским жалованьем, столом, питьем и ествами». Настільки дорогу ціну заплатить Україна за це столування гетьмана й старшини зі щедрот царських дворців, здогадуватись могли лише одиниці...

Контроверсії епохальних Московських статей 1665-го

Ранні дослідники біографії гетьмана Брюховецького вважали, що важливі питання трансформації статусу Гетьманату під владою царя було підняті вже на перемовинах 15 вересня. Більше того, утвердилась думка, що саме цього дня й саме Брюховецький «уговорил полковников, прельстивши их надеждами на большие царские милости, ударить челом государю всеми малороссийскими городами», тобто регіментар виступив ініціатором пониження статусу Гетьманату через підпорядкування лівобережних міст государеві. Насправді ж ініціатива йшла не від гетьмана, а російської сторони. Брюховецький же, навпаки, тривалий час активно заперечував проти цього — звичайно ж, у тих межах, які дозволяли йому й надалі зберігати за собою імідж «царського доброхота».

Джерела свідчать, що уряд Олексія Михайловича вперше висунув вимогу стосовно надходження українських податків до скарбниці царя 20 вересня. Для Брюховецького ж було важливо отримати воєнну допомогу перед загрозою вторгнення полків правобережного гетьмана та його союзників — поляків і татар. Аби досягти цього гетьман погоджувався збільшити кількість царських ратників у Києві, Чернігові, Переяславі, Полтаві, Кодаку, Каневі. Погоджуючись на посилення військової присутності Російської держави в Україні, гетьман відразу ж оговорював власний зиск від цього — просив, аби воєводи надавали йому військову підмогу в боротьбі з ворогами, а вирушаючи походи, «годовым хлебом доволны были, нового в походе не договариваясь хлеба». Тобто мова йшла про посилення військової спроможності Російської держави в тих містах, що мали важливе стратегічне значення передовсім для лівобережного гетьмана — як для забезпечення власної безпеки, так і посилення обороноздатності Гетьманату. Зміни пропонувалися доволі помірні, оскільки до уваги відразу бралось питання утримання царських залог власним коштом — так, як це передбачалось нормами Батуринських статей 1663 р. Російська ж сторона натомість мала на увазі власні інтереси й власні розрахунки. Отож, постановила «государевым ратным людем быти в городех» у кількості, що значно перевищувала готовність гетьманської адміністрації до їхнього утримання.

Але не лише це питання дебатувалося в ході переговорів. У цей час з'являється й нова вимога російської сторони — надходження до царської скарбниці грошових зборів. Брюховецький же, демонструючи готовність забезпечувати царських ратників «хлібними запасами», джерелом надходжень бачив збір з млинарського промислу. Під тиском царського уряду на перемовинах 11 жовтня Брюховецький погодився передавати й натуральні, і грошові податки з українського населення до царської скарбниці; щоправда, й надалі стояв на тому, аби їхній збір здійснювали українські урядники. Утім, російську сторону такий порядок організації фінансової справи не задовольнив. Вона наполягала на тому, аби збирання, прийом коштів і збіжжя на зберігання, контроль за дотриманням порядку в цій справі тощо — усе це перебувало не в компетенції козацької адміністрації, а представників адміністрації царя.

Найважливіші й доленосні для Гетьманату рішення були ухвалені під час аудієнції в Олексія Михайловича 22 жовтня. Прийом було заплановано для «обьявленья, и подтвержденья, и подписи на тех статьях», що були узгоджені в ході гетьманського візиту до Москви. По прибутті гетьмана з делегацією до царської палати «те статьи с подписанием, по указу великого государя, его царского величества, гетману, и старшине, и козакам, и мещанам» були «чтены». І вже перша прочитана посольським дяком стаття докорінно змінювала політико-правову природу взаємин Гетьманату з царем, конституюючи таке: аби «Украйна с малороссійскими городами, и містами, и містечками, и с слободами, и с селами, и в них всяких чинов жители, под его царскаго пресветлого величества, и его государских детей високодержавною и крепкою рукою, в прямом и истинном подданстве стройно пребываючи, и обыкновенную должность с городов и с сел, в государскую казну отдаючи». За такі далекосяжні поступки великий государ гетьмана, старшину і все Військо Запорозьке жалував і за «милостиво похвалял», обіцяючи в замін відмови від стягнення з некозацького населення Лівобережжя податків до Військового скарбу почати їх «держати в своем государском милостивом жалованьи и в презрении», а також — указати відправити в українські міста своїх государевих воєвод.

Добившись таких значних поступок на свою користь уже в першій статті договору, у наступному договірному пункті Олексій Михайлович — немовби відверто глузуючи — підтвердив непорушність давніх козацьких прав і вольностей. Зокрема, було застережено право козацького товариства, яке мешкало в містах і селах Лівобережжя, перебувати винятково під присудом своєї козацької старшини.

До козацьких судів не мали права вступитися ані боярин, ані воєвода, ані стольник чи якийсь інший «начальный человек». При цьому право гетьманської елекції обмежувалося рядом застережень. Так, вибори нового регіментаря мали проводитися лише з дозволу царя, елекційна рада вважалася правомірною лише за умови присутності на ній уповноваженого царського представника, гетьманські клейноди в часи міжгетьманства відбиралися від Війська Запорозького і мали бути повернутими вже після обрання нового гетьмана. Причому передбачалося, що меншу булаву, прапор і гармати офіційний представник царя буде вручати новообраному регіментареві на генеральній раді, а велику булаву, «знамя болшое» і царську жалувану грамоту — він зможе отримати лише в «царствующем граде, Москве». Усе це ще більше посилювало залежність гетьманської влади від царя.

Загалом же, якщо договором 1654-го політико-правовий статус Гетьманату означувався як автономія політична, а згідно з положеннями статей Ю. Хмельницького 1659-го — автономія адміністративна, то тепер вона стрімко звузилася до станової автономії козацтва, заперечуючи тим самим претензії козацтва на роль політичної еліти та передаючи некозацьке населення України — міщан, посполитих — під владу царських воєвод.

Аби «де его государ пожаловал, не женя, не отпущал».

Загадки одруження гетьмана-боярина

Як компенсацію за втрату реальної влади в Україні цар жалує гетьмана й козацьку старшину особистими почестями. Так, відразу ж після підписання Московських статей государ за вірну службу й за те, що «челом ударил всеми малороссийскими городами, и местечками, и слободами, и с узды и со всякими доходы», пожалував Брюховецького боярським чином. Саме з цього дня Брюховецький починає писатися винятково як «боярин і гетьман», а для означення своєї персони, згідно з московською традицією, винятково починає вживати — як це було заведено для бояр — ім'я та по батькові:«Іван Мартинович Брюховецький». З відісланого Приказу таємних справ до Розрядного довідуємося, що наданий Брюховецькому боярський чин не передбачав якоїсь особливої служби при царському дворі, а був почесним титулом, що спеціально «учинен для иноземного чину... как повелось в Московском государстве».

Слідом за гетьманом стрімкий соціальний злет у службовій структурі Російської держави здійснили й вищі козацькі старшини. Дворянським званням було удостоєно генерального обозного, генерального суддю, генеральних осавулів і полковників Війська Запорозького.

А ще Олексій Михайлович одружує свого вірного васала на знатній московській боярині. Ініціатива цього пошлюблення, як пам'ятаємо, належала самому Брюховецького, а плани такого одруження він виношував ще з літа 1663-го. Питання викликає лише те, кого вибрав цар у наречені для свого ближнього боярина?

До слова, гідну для Брюховецького наречену шукали в Білокам'яній майже місяць. Гетьманське весілля на Москві відіграли вже десь на початку листопада. У який день сталась ця доволі неординарна для козацької старшини подія? Вочевидь, уже 5 листопада. Адже під 6 листопада датовано запис такого змісту: «...был у великого государя боярин и гетман Йван Мартинович Брюховецкий в передней для того, что он вчерашняго числа женился». Наречена, як видно з розлого розпису приданого, як посаг принесла Брюховецькому образ Пречистої Богородиці, у срібному окладі, чеканений золотом, а також набір коштовностей — золотий хрест із зерню, золотий ланцюжок, «кика», чеканена з «яхонти и с лалы, гнезда золотые, низана жемчугом», золоті запони з алмазами, з яхонтами та смарагдами, сережки з великими ізумрудами, сережки з яхонтами червчатими на золоті, намисто велике з яхонтами і з ізумрудами, десять каблучок золотих з яхонтами, ізумрудами і з «лали» тощо.

Історик XIX ст. Дмитро Бантиш-Каменський був переконаний, що Олексій Михайлович, бажаючи якомога міцніше прикріпити козацького гетьмана до свого престолу, поєднав його родинними узами з домом одного з найбільш знатних московських вельмож — боярина Федора Петровича Шереметьева, хоча, визнає дослідник, при цьому обговорювалась і кандидатура доньки царського окольничого князя Дмитра Олексійовича Долгорукова. Однак більшість істориків називають сватом гетьмана саме його царського окольничого — князя Дмитра Олексійовича Долгорукова. Частина дослідників навіть називає ім'я нареченої — Дарія, при цьому наголошуючи: гетьманша доводилася родичкою цареві, оскільки її тітка, Марія Милославська, була першою дружиною Олексія Михайловича і відповідно матір'ю його наступника на троні Федора Олексійовича.

Певна річ, навіть погодившись, що наречена гетьмана була рідною дочкою Долгорукова, доведеться визнати: Брюховецький пошлюбився все ж не з бояринею, а лише з дочкою окольничого (до речі, чин як боярина, так і окольничого в Російській державі не успадковувався, а жалувався царем за службу). Але є й інша думка. Уперше вона була висловлена ще 1915 р. Вадимом Модзалевським і полягала в тому, що наречена гетьмана — справді на ім'я Дарія — доводилася князю Дмитру Долгорукову не рідною дочкою, а лише пасербицею, а конкретно дочкою четвертої дружини царського окольничого — Парасковії Ісканської, яка залишалася вдовою після смерті Олферія Ісканського. Підставою для сумнівів для Модзалевського послужила чолобитна голови московських стрільців Івана Єлагіна, адресована царю на початку 1670-х рр. У ній, зокрема, і вказувалося на факт видання заміж племінниці Єлагіна «Дарьи Олферьева дочери Исканского по великого государя указу за Івашку Брюховецького». Безумовно, гіпотетично можна визнати той факт, що з Дарією Ісканською гетьман міг одружитися вже у другому шлюбі, а восени 1665 р. він усе ж таки побрався з дочкою чи то Шереметьева, чи то Долгорукова. Але, по-перше, цей епізод ніде не відбитий у джерелах, а по-друге, тотожність імен рідної дочки останнього та його пасербиці також виступає не на користь цієї гіпотези. Крім того, є ще ряд опосередкованих свідчень пізніших часів (про них ітиметься далі), які заперечують цю можливість.

Погоджуючись із міркуваннями відомого історика-генеалога, підкріпленими власними спостереженнями, щодо відсутності прямих родинних зв'язків дружини Брюховецького з князем Дмитром Долгоруковим, водночас не можемо поділити скепсису стосовно недостатньої аристократичності походження Дарії. Адже її рідня по батьковій лінії — Ісканські, а тим паче по материній — Єлагіни — належала до досить відомих на той час у Росії дворянських родів. Їхні представники у XVII ст. обіймали високі посади й були удостоєні від царя високих посад — воєвод, бояр, стольників, стряпчих тощо.

«У нас де в предках бояр не бувало».

Реакція українських станів на домовленості гетьмана з царем

Закріплені в Московських статтях 1665 р. постанови були надто радикальними, аби їхнє впровадження в життя не викликало гострої реакції в Україні. Заради справедливості завважимо, що негативну реакцію козацтва на місію до Москви передбачав і сам лівобережний регіментар. Ще перебуваючи в царській столиці, він наполягав на виведенні людей окольничого князя Ромодановського з двору, пожалуваного гетьману Олексієм Михайловичем. Адже, як завважив Іван Мартинович, мине час, і, можливо, для нього самого там, в Украйні, «місця не буде, отож щоб йому було куди самому приїхати». Крім того, ще у вересні він поділився з Желябужським інформацією з приводу того, що в Україні «его, гетмана, изневесть хотели погубить». І невідомо, чим би ця лиха для нього затія не увінчалась, якби осавул вчасно не виявив ту змову й не попередив його («толко б есоул уберег, подметя тот завод, весть ему учинил»). Отож, Брюховецький волів мати при собі постійну залогу в чоловік з триста. В Україні ж він зумів знайти таких відданих йому вояків лише сто. Доукомплектувати ж особисту охорону український гетьман хотів би за рахунок царських ратників. Ось це прохання він і просив ясельничого донести до великого государя, аби той пожалував його, зволівши «московських людей к нему прибавить, кем бы ему ото всего оберечся». А без такої охорони, наполягав Іван Мартинович, «ему никакими мерами нелзя бить на шаткие времена».

Провісниками потрясінь, спричинених московськими домовленостями, стали виступи представників вищого українського духівництва, зокрема формально очолюваного на той час єпископом Мефодієм київського кліру. Двадцять другого лютого 1666 р. місцеблюститель, а також архімандрит Києво-Печерського монастиря Інокентій Гізель та ігумени інших київських обителей висловили перед київським воєводою боярином Петром Васильовичем Шереметьєвим протест проти узгоджених із українським гетьманом намірів Москви призначати московського святителя на Київську митрополію. Воєвода, повідомляючи про цей прикрий інцидент своєму урядові, наголошував, що церковні ієрархи протестували «с большой яростью» й навіть погрожували: «запремся в монастырях, и разве нас из монастырей за шею и ноги поволокут, тогда только московский митрополит в Києве будет».

А коли на початку травня 1666 р. на обіді у настоятеля Києво-Печерського монастиря Інокентія Гізеля, на якому були присутніми також єпископ Мефодій і київський полковник Дворецький, російський дяк Євстратій Фролов запропонував слідом за тостом за здоров'я царських бояр й окольничих підняти келихи і за здоров'я «боярина и гетмана Йвана Мартиновича, а он великому государю службою своєю во всем верен, и с ними духовными во всяком совете и любви пребывает, и Войску Запорожскому и всему малороссийскому народу добронравием своим и правым разсуждением угоден», то місцеблюститель і все вище київське духівництво відмовились пити за здоров'я Брюховецького, роздратовано зауваживши при цьому царському чоловіку, що він, гетьман, «им злодей, а не доброхот».

Наступний, вельми тривожний для Брюховецького дзвіночок пролунав із Січі. Будучи на Москві, гетьман серед іншого погодився й на розміщення залоги царських ратних людей на чолі з воєводою у фортеці Кодак, на Запорожжі. Це неабияк образило січовиків, які угледіли в цьому намагання встановити жорсткий контроль за їхнім життям. Колишній побратим Брюховецького, коли той ще був кошовим на Січі, її теперішній керманич Ждан Рог звернувся до гетьмана із вельми філософським листом-застереженням: «Нерозумно поступаєш, що з нами починаєш сваритись. Зброя не допоможе в полі, коли в домі не буде злагоди. Хоч ти від царської величності честю пожалуваний, але достоїнство своє отримав від Війська Запорозького; Військо не знає, що таке боярин, знає тільки гетьмана... Пам'ятай древню філософську притчу у що щастя на прудкому колесі дуже швидко обертається; умій, вельможність твоя, щастя цінувати».

Єпископ Мефодій доносив у Москву, що «запорожці і полтавці і всіх малоросійських міст полковники і старшина, і козаки, також і духівництво — всі боярина і гетьмана не люблять». Єпископу вторили й царські воєводи, котрі несли службу в Україні: «...боярина и гетмана все не любят, а говорять: у нас де в предках бояр не бывало, а он де заводит новой образец и волности де наши от нас все отходят».

«А то де толко за гетманом и дела, что ведми зжот».

Середньовічне мракобісся в ранньомодерному Гадячі

Апогеєм же цього невдоволення став вибух антиурядового повстання на Переяславщині. Місцеве товариство, як стверджував Самовидець, від самого початку не любило присланого їм гетьманом, а не обраного вільними голосами полковника Данила Єрмолаєнка. Ще більше ситуація в полку загострилась, коли царські воєводи почали обкладати податками маєтності. Зважаючи на близькість Єрмолаєнка до Брюховецького, саме на ньому й акумулювалось народне невдоволення. Вісімнадцятого липня переяславські козаки піднімають антиурядове повстання. Під час виступу Єрмолаєнко був убитий. На його місце товариство обрало Максима Хоменка.

Лише завдяки випадку трагічної участі зумів уникнути російський воєвода Григорій Вердеревський, оскільки повсталі, розправившись зі своїм полковником, «ночю поспішили, хотячи, в замок упавши, Москву вибити». Але через те, що воєвода «остерігся и своїх в город забрав и не дался», реалізувати задумане не вдалося. Тим часом саме місто Переяслав було спалено, а переяславські козаки, відступивши до Баришівки, закликали до себе правобережного гетьмана Петра Дорошенка. І лише вчасно прислане воєводою П. В. Шереметьєвим підкріплення з Києва дозволило приборкати виступ переяславців.

Варто сказати, 1666 рік, крім різних неприємностей, пов'язаних із реакцією людності на Московський договір, у житті Брюховецького позначився серйозними неприємностями і в особистому житті. Так, сотник московських стрільців Кирило Кокошев, котрий, відповідно до постанов Московських статей 1665 р., на чолі царських ратників охороняв лівобережного правителя в Гадячі, розповідав посланцю з Москви, що гадяцькі відьми «выкрали у гетмановой жени дитя из брюха». І саме з цим прикрим інцидентом — чи то з реальною втратою Дарією плоду, чи то з тим фізіологічним станом, який у спеціальній літературі з медицини називається «уявна вагітність», — пов'язується початок ініційованих гетьманом «відьмацьких процесів», коли за наказом Брюховецького в Гадячі було спалено «пять баб ведьм да шестую гадяцкова полковника жону».

Крім прикрого викидня у гетьманші, джерела фіксують у цей час і проблеми зі здоров'ям у самого Брюховецького. До слова, провину за це також було покладено на спалених за наказом гетьмана жінок: «...мнил на них то, что оне ево гетмана и жену ево портили и чахотную болезнь на них напустили».

Підтвердження інформації щодо проявів 1666 р. середньовічного мракобісся в Гадячі, переданої в Москву стрілецьким сотником, міститься і в повідомленні гадяцького воєводи Федора Протасьєва: «...поговоривают де козаки в войске про гетмана: што де за гетман, что запершись сидит в городе что в лукошке? Хорошо бы де шол и был в войске и всякой бы де промысел чинил над государевими неприятели; а то де толко за гетманом и дела что ведми зжот». Цікаво, що в історичних джерелах спалені «перед всім народом в Гадячом» жінки називаються не інакше як «чесні жони», що постраждали «за малую вину».

Загалом на тлі падіння довіри до нього з боку козацького товариства та посилення провокацій з боку правобережного гетьмана, Брюховецький стає патологічно підозрілим і мстивим. Так, у лютому 1666 р. Іван Мартинович запросив до себе в гетьманську резиденцію лубенського полковника Григорія Гамалію. До Гадяча полковник прибув разом з ігуменом Каллістом і був тут гостинно зустрітий боярином. Упродовж усього дня Гамалія насолоджувався прийомами та частуваннями гетьмана, а ввечері той наказав його заарештувати. Приводом до арешту стали підозри в таємному листуванні вихідця з Правобережжя з правобережним гетьманом. Під караулом Гамалія просидів більше року, але, здається, провина його доведена не була, і вже з кінця 1667 р. він повертається до управління Гетьманатом.

Слідом за Гамалією, уже десь наприкінці 1666 — початку 1667 р., втрачає довіру регіментаря один з найвідданіших йому ще принаймні з 1663 р. старшин — колишній козак-неофіт у часи змагання Брюховецького за гетьманську булаву, а після Ніжинської ради беззмінний полковник ніжинський Матвій Гвинтовка. Невідомо, коли і за яких обставин між гетьманом і ніжинським полковником пробігла чорна кішка, але, вочевидь, причина була доволі серйозна. Адже за наказом Івана Мартиновича Гвинтовку не лише було позбавлено пернача, а й взято під варту. При цьому Брюховецький пояснював свої дії тим, що Гвинтовка надумав зрадити царя. Спочатку нібито він, супроводжуючи гетьмана в поїздці до Москви, довго не погоджувався прикласти руку до «Новопоставлених статей» 1665 р., а по поверненню в Україну відкрито висловлював своє небажання воювати з козаками правобережного гетьмана, заявляючи при цьому, що «ніде того не чиниться, щоб свій свого воював». У Гадяцькій тюрмі Гвинтовка пробув цілий рік. А по тому, у лютому 1668 р., за наказом гетьмана колишнього полковника перепровадили до Ніжина, але з-під варти так і не звільнили.

Крім полковників лубенського і ніжинського, у немилість рейментарську потрапив і генеральний суддя Юрій Незамай. Як і Гамалія, Незамай був вихідцем з Правобережжя, що в умовах активізації агентів гетьмана Дорошенка на Правобережжі було само по собі підозрілим. До того ж генеральний старшина видав дозвіл на повернення на Правобережжя п'ятьом козакам з Канева, захопленим лівобережцями в полон. Спочатку Незамай за наказом Івана Мартиновича був спроваджений до Москви, а вже звідти за царським указом — відправлений у заслання до Казані. Компанію Юрію Незамаю склав і лисянський полковник Височан, котрого Брюховецький вислав до Москви, а цар спровадив аж до Сибіру.

Війна берегів. Трагічна розв'язка 1670-х

Давид проти Голіафа.

Провокування гетьманом Дорошенком війни з Варшавою

Війна берегів, що з утвердженням 1663 р. на Правобережжі та Лівобережжі осібних гетьманів набула особливо кривавих масштабів, поволі, але невпинно занапащала ідею самої визвольної війни козацтва. Жертви цієї безглуздої війни невпинно множились, а конфлікт заходив усе далі й далі. Козацька держава була поділена по Дніпру, міста і села лежали в руїнах, визвольна енергія вигасала. Немаловажну, якщо не визначальну роль в ескалації конфлікту відігравала та обставина, що внутрішнє протистояння в Україні значною мірою було спричинене впливом зовнішнього фактору. До протиборства Росії і Польщі за Україну з початком 1660-х рр. активно долучається Кримський ханат. У ще більш запеклу і кровопролитну боротьба трансформується з кінця 1660-х рр., коли у війну поволі втягується й Османська імперія.

Утім залучення Порти до конфлікту несло в собі й певні позитивні політичні моменти: її міць можна було спробувати використати для того, аби не допустити розчленування України Варшавою та Москвою. Хоча, зрозуміло, були в цьому й чималі ризики...

Першим скористатись із нових можливостей спробував правобережний гетьман Петро Дорошенко, котрий 9 грудня 1666 р. спільно з татарським ханом Аділь Ґераєм під Браїловом розгромив 10-тисячне коронне військо під командою полковника Себастьяна Маховського. Сучасники тих подій відразу ж почали порівнювати Браїловський погром із катастрофою Речі Посполитої, що сталась у травні 1648 р. під Жовтими Водами. І для такого порівняння, визнаємо, були вагомі причини.

Варто сказати, що Петро Дорошенко, прийшовши до влади на Правобережжі восени 1665 р., певний час намагався вибудувати свою політику з опертям на допомогу Речі Посполитої. Утім, Польсько-Литовська держава, перебуваючи в цей час в глибокій внутрішній кризі, викликаній збройним виступом опозиції, намагається вирішити свої власні проблеми за рахунок козацтва. Зокрема, на кінець 1666 р. добігали мирні переговори з Москвою, на яких Варшава погодилась на розподіл України по Дніпру. За таких умов, зважаючи на успіхи на переговорах з Оттоманською Портою, Дорошенко наважується на повний розрив з Річчю Посполитою.

Аби не допустити цього, польське керівництво і вводить на Поділля 10-тисячне військо на чолі з полковником Маховським. Маючи у своєму розпорядженні 8—10 тисяч козаків і понад 15 тисяч татар, у ніч з 8 на 9 грудня Дорошенко здійснює блискавичний марш під Браїлів, де розмістив на спочинок війська полковник Маховський, й атакує супротивника. У жорстокому бою, що розгорівся на світанку, козаки й татари стяли 17 корогв кварцяного війська, змусивши решту до втечі. Під час переслідування частина жовнірів загинула, а частина — у тому числі і сам Маховський — потрапила в полон. Радість переможців була подвоєна й тим, що саме полковник Маховський навесні 1664 р. організовував судилище й страчував колишнього гетьмана Івана Виговського, а по тому жорстоко придушував козацькі виступи на Правобережжі.

Розправившись з коронними військами під Браїловом, Дорошенко на чолі козацьких полків і частини Кримської Орди вирушив здобувати польські фортеці на Правобережжі, передовсім найліпше укріплену Білоцерківську твердиню. Інша ж частина Орди була занепокоєна стягненням «союзницької плати». Нею мав стати ясир, зібраний з коронних земель Речі Посполитої. Проте, оскільки до власне польських земель було далеко, татарські чамбули пішли шляхом найменшого спротиву — напали на міста й села Подільського, Волинського і Руського воєводств. Окремі ж татарські загони проникали аж до Овруча на Поліссі, Зборова на Поділлі та Глинян у Галичині. Загальні втрати переважно українського населення (можливо, дещо перебільшені) сягали понад 100 тисяч! Невиправні людські втрати породили серйозні проблеми для реалізації намірів Дорошенка добиватись визволення України з-під влади польського короля і російського царя. Стало очевидним, що, покладаючись на допомогу Кримського ханату, необхідно мати серйозні гарантії власної безпеки від сюзерена хана — Оттоманської Порти.

«Усім козакам некорисний Андрусовський торг»

Процес замирення Російської держави з Річчю Посполитою після війни за Україну 1654—1664 рр. (саме в ці роки тривала активна фаза протистояння) мав свою тривалу історію. Уперше російська сторона пішла на переговори з комісарами Яна II Казимира ще восени 1656 р., сподіваючись об'єднати зусилля двох держав для боротьби зі Швецією. Утім користі від Віленського перемир'я для Москви виявилось замало, а стосунки з Богданом Хмельницьким були зіпсовані серйозно. Коли за десять років по тому сторони знову почали намацувати підґрунтя для примирення, роль держави, проти якої Москва й Варшава були готові дружити, уже відігравала Оттоманська Порта. Мало того що Стамбул дедалі активніше почав цікавитися справами в центрально-східній частині Європи, ще й до царської і королівської столиць доходили поголоски про налагодження стосунків з Османами гетьмана Петра Дорошенка. А це — на випадок війни з Османами — створювало величезні проблеми як для Москви, так для і Варшави.

За таких умов Москва, демонструючи свою добру волю, пішла на поступки Варшаві у справі територіальної належності Інфлянтів (Лівонії та Ліфляндії), а рада сенату Речі Посполитої ухвалила поступитися російській стороні в інших спірних питаннях. При цьому Ян II Казимир наказав своїм уповноваженим на перемовинах комісарам укласти мир на тих умовах, що їх пропонує уряд Олексія Михайловича, аби лише в ньому була стаття про військовий союз з Росією, спрямований проти татар, козаків і Порти.

Тридцятого січня 1667 р. в селищі Андрусів, поблизу Смоленська, перемир'я було підписано. Згідно з умовами договору, польська сторона погодилася на передачу цареві Смоленського воєводства, Чернігівщини, Сіверщини, Стародубщини, лівобережної частини Київського воєводства і на два роки Києва (до 15 квітня 1669 р.). Під владою короля залишалася правобережна частина Гетьманщини, населення якої цар «звільняв» від присяги «на підданство». Запорозька Січ потрапляла під спільний протекторат царя й короля. За втрачені шляхтою маєтності на теренах Лівобережної України царський уряд зобов'язувався сплатити компенсацію в сумі мільйона злотих (близько 200 тисяч рублів). У військовій сфері договір закріпив положення, що передбачало координацію дій обох держав у боротьбі з агресивними діями Кримського ханату та Оттоманської Порти.

Попри тимчасовий характер задекларованих в Андрусівському договорі положень і перегляд значної частини з них у наступні роки, перемир'я зафіксувало на міжнародно-правовому рівні важливі зміни в системі міжнародної взаємодії Центрально-Східної Європи, визначальною рисою якої стало поступове посилення позицій Російської держави та, натомість, занепад впливів Речі Посполитої. Перемир'я викликало негативну реакцію керівництв Австрії, Франції, Голландії, Англії. Але, зрозуміло, найбільш негативно Андрусівський договір був оцінений як на Правобережжі, так і на Лівобережжі України. Адже саме коштом українських інтересів відбувалася ця геополітична трансформація. І саме в угоді 1667 р. вперше в міжнародному акті було зафіксовано принцип поділу території Української козацької держави навпіл по Дніпру. Отож і не дивним було означення суті події, сформульоване відомим козацьким літописцем Самійлом Величком: «На всім козакам невигідному Андрусівському торгу».

Під враженням інформації про укладення угоди гетьман Дорошенко вже 1 березня 1667 р. звернувся до козаків з універсалом, закликаючи їх готуватися до війни, бо «про нашу шкуру йде торг». А по тому, у середині травня, вирядив до Стамбула посольство, доручивши йому порушити перед султаном клопотання про прийняття України під турецьку протекцію.

Кардинальним чином вплинули новини з Андрусова й на розвиток подій на Лівобережжі, де врешті-решт «прозрів» щодо намірів Москви в Україні «вірний царський підніжок» Іван Брюховецький.

«Мова йде не про ремінчик, але про цілу шкуру нашу».

Війна з Москвою на Лівобережжі

У січні 1668 р., на свято Богоявлення, гетьман Брюховецький скликає полковників і генеральних старшин в Гадяч на старшинську раду. На ній царський ближній боярин заявляє, що «ганебні» Московські статті 1665 р. він підписав під примусом, що Москві не можна ні в чому вірити, що укладений царем з польським королем договір спустошить Україну та загубить усю старшину козацьку, а відтак прийшов час розірвати стосунки з Москвою та, разом з правобережним гетьманом Дорошенком, під протекцією турецького султана добиватися возз'єднання козацької України спільно. Спершу вищі козацькі старшини Лівобережжя сприйняли слова свого гетьмана як спосіб перевірити їхню благонадійність, і не більше. Отож і довелось Івану Мартиновичу брати до рук хреста й на ньому присягати в щирості свого доленосного задуму. І вже після цього й козацькі старшини присягнули на святому хресті в усьому підтримувати свого гетьмана й допомагати йому в справі визволення козацького краю.

Учасники ради ухвалили рішення позбутися московської військової присутності без кровопролиття. Передбачалось, що спершу воєводам дадуть можливість вивести залоги ратників з українських міст, а коли вже ті не погодяться виконати ультиматум, козаки візьмуться за зброю.

По завершенні ради делегація на чолі з генеральним обозним Микитою Безпалим відправляється до Стамбула із завданням просити султана про взяття Лівобережного Гетьманату під свою протекцію й оборону. Передбачалось просити в Мехмеда IV, аби він визнав Брюховецького «князем Руським в Києві; а жити б йому в підданстві турецькому як і князь семигородський». Водночас посли лівобережного регіментаря поспішили за допомогою і до резиденції правобережного гетьмана, до Чигирина, і в столицю кримського хана, до Бахчисарая. Реагуючи на «прозріння» Брюховецького, наприкінці січня Дорошенко скликав у Чигирині старшинську раду, аби повідомити на ній присутніх про ухвали лівобережної старшини. Участь у раді беруть також представники Запорозької Січі, Кримського ханства, посланці гетьмана Брюховецького, а також... єпископа Мефодія, котрий помирився з гетьманом якраз напередодні його доленосного «прозріння».

Затіяна Брюховецьким гра була вкрай ризикованою і могла закінчитися, так і не розпочавшись. Отож єпископ Мефодій радив йому бути максимально обережним: «...для Бога не оплошайся, милість твоя. Як бачу, мова йде не про ремінчик, але про цілу шкуру нашу». Конкретно ж владика радив пильно слідкувати за діями нового начальника Посольського приказу Лаврентія Ордина-Нащокіна, котрий, на думку духовної особи, приводив на те, «аби вас, гуртом з нами, взявши за шиї, ляхам видати». Утім, надовго приховати свої плани від царських воєвод в Україні Брюховецькому все ж не вдалося. Витік інформації стався через ніжинського протопопа Симеона Адамовича, котрий розповів про таємну старшинську раду, що відбулася на Богоявлення в Гадячі, ніжинському воєводі, а той поспішив оповістити старшого царського воєводу в Україні — воєводу київського Петра Васильовича Шереметьєва.

Хто знає, чи повірив би Шереметьєв цим лихим для російських інтересів чуткам, якби інформація з Ніжина не підтвердилась з інших джерел. Так, прилуцький воєвода Кирило Загряський доповідав Шереметьєву, що міщани і поспільство прилуцьке «чинятца непослушны и по переписным и окладным книгам в твою великого государя казну денежных и хлебных и всяких доходов, по наученью асаула Йвана Маценка, не плотять и впредь платить не хотят». У деяких містечках і селах Прилуцького полку всі міщани і сільський люд повписувались у козаки, так що й податків немає з кого збирати. Висланих воєводою ратних людей для збирання податків в царську скарбницю «уездные люди хотели тех посыльных его солдат убить». Коли ж воєвода поскаржився прилуцькому полковнику Лазарю Горленку на масове покозачення місцевого люду, яке обезкровлює царську скарбницю, то полковник, не особливо криючись, прямо відказав йому, що сам гетьман наказав записувати в козаки всіх, хто лише забажає. З усього цього воєвода робив доволі невтішний висновок: «...от прилуцких жителей чает всякого дурна и шатости».

Украй неспокійно в цей час було і в Миргородському полку. Тамтешній воєвода стольник Михайло Приклонський доносив, що «многіе мещане написались в казахи, и на нынешний год по окладным книгам денег и хлеба и медвеных доходов в великого государя казну не дают, и впредь давать не хотят, и целовальников побивают». Крім того, як доносив воєвода, до Миргородського полку із Запорозької Січі прибув загін запорожців, і це вносило неабиякий розбрат серед місцевого товариства: «Запорожские казаки откупщиков били и ранды и погреба разорили и пограбили и тепер те ранды, которые были отданы на откуп, стоят пусты». А ще воєводі вдалося вивідати в однієї з миргородських міщанок про наміри козаків побити московських ратних людей разом з воєводою. Про наміри лівобережних козаків спільно із запорожцями всіх московських ратних людей разом з воєводами вибити з українських міст доносили Шереметьєву і московські купці, що прямували до Києва через Глухів і Кролевець.

Восьмого лютого 1668 р. на Лівобережжі стався вибух. Цього разу антимосковське повстання розпочалось із Гадяча. Тамтешній воєвода Євсевій Огарьов, стривожений грізними новинами, що носились Лівобережжям, довго добивався зустрічі з гетьманом, а коли останній врешті його допустив на розмову, то ошелешив сенсаційною новиною: воєвода, разом з царськими ратниками, має негайно покинути гетьманську резиденцію та вийти загалом з українських земель. У противному разі — на всіх них чекала смерть. Утім рядові козаки такої миролюбності своїх старших не зрозуміли, і в Гадячі кров таки пролилася. Як розповів царським воєводам у Севську прапорщик-німець Індрик Єганов, у Гадячі було вбито понад 70 царських стрільців, близько 30 вдалося втекти, але чимало з них померли дорогою внаслідок отриманих під час тієї розправи ран. Ще 50 солдат було вбито. А «начальних людей и лутчих служивих людей близько ста тридцяти чоловік вислав Брюховецький в колодках на сорока підводах, а куди вислав, того він не знає».

Складається враження, що такий початок антимосковського виступу значно збентежив гетьмана. Як доносив німецький волонтер на царській службі, містом ширилися чутки, що Брюховецький двічі намагався втекти зі своєї гетьманської резиденції, але «чернь і міщани, і козаки його стережуть, й з міста не випускають».

Два дні по тому, 10 лютого, Брюховецький розіслав Лівобережжям універсали, у яких пояснив причини, що змусили його виступити проти царської влади. Головний наголос при цьому він робив на лицемірному задумі Москви разом з Польщею, котрі, учинивши між собою мир, замислили «Украйну отчизну нашу милу розоряти, пустошити і в ніщо перетворити». Гетьман також звертав увагу на власному миролюбстві: москалів «не бажали з міст українських шаблею виганяти, без кровопролиття задумали до московського рубежу в цілості доправити». Але, стверджував регіментар далі, «вони, москалі, самі закриту в собі злість об'явили на збиток народу нашому і мирно дозволеною собі дорогою не пішли, а почали війну». Зважаючи на цю обставину, Брюховецький і закликав українську людність, «взявши Бога на допомогу», дружби з москалями більше не мати, а свої міста від них звільнювати. Зі свого боку гетьман обіцяв надавати всіляку допомогу повсталим, а заразом й обіцяв підтримку Кримської Орди, частина якої нібито вже була готова через Остап'є йти походом на Московію.

Окрім Гадяча, ще на початку лютого антимосковське повстання вибухнуло в Чернігівському полку, де його очолив лише перед тим обраний на уряд Іван Самойлович. До середини місяця царські залоги виявились заблокованими також у Глухові, Новгород-Сіверському, Ніжині, Переяславі, Стародубі та інших лівобережних містах. На радість Брюховецькому, добровільно здалися царські воєводи в Прилуках, Сосниці, Батурині, Глухові. Натомість криваві сутички стались у Миргороді й Лубнах, проте і там перемога була на боці повсталих. Не менш драматично розгортались події й в Новгород-Сіверському. Полковник Олександр Урбанович, котрий виконував обов'язки тамтешнього воєводи, відхилив пропозиції козаків добровільно вивести ратників з міста, хоча ті звертались до нього «многижды», обіцяючи зберегти всім їм життя. Коли вже козакам вдалось увійти в місто, вони знову прислали на перемовини трьох сотників. Але воєвода не лише не пристав на висловлені пропозиції, а й наказав учасникам переговорів розстріляти з мушкетів, а потому відкрив гарматний обстріл по місту, спричинивши в ньому пожежу. Отож, коли повсталі почали вриватись у замок, сподіватись на пощаду полковнику не доводилось. Відтак він з шаблею наголо рубався з нападниками, поклавши біля себе більше десяти козаків, аж поки один з козаків не пристрелив воєводу з мушкета. Але перед цим Урбанович встиг полоснути шаблею і власну дружину по вусі і по плечу, і від отриманих ран на момент взяття замку вона була вже при смерті.

Надзвичайно виснажливі бої тривали в районі Остра. Колишній вірний підданий царя й опонент гетьмана Брюховецького Василь Дворецький, котрого царські воєводи тепер називали не інакше як «вор и изменник Васка Дворецкий», спільно з тогочасним київським полковником — якимось Михайлом Івановичем, підійшли до Остра, де розміщувалась царська залога, і «чинили приступы жестокие».

Довідавшись про антиурядові заворушення на Дону, Брюховецький надіслав спеціальне послання отаману Степану Разіну з пропозицією об'єднати зусилля в боротьбі за свої права і вольності супроти московської тиранії. Повідомляючи донським козакам про своє рішення розірвати з царем, Брюховецький у притаманному йому барвистому стилі писав: «Москва, побравшись з ляхами, постановила православних християн, на Украйні живучих, усякого віку і малих отроча мечем витинати и викорінити, в слободах людей, таких же православних, захопити і як бидло в Сибір вигнати, славне Запорожжя і Дон розорити і в кінець загубити, щоб на тих місцях, де славні війська православні на Запорожжі і на Дону обрітаються, від кривавої праці хліба споживаючи, там в дикі поля обернути хочуть для звіриного життя».

Масове розгортання антимосковського повстання призводить до того, що вже на другу половину березня 1668 р. майже все Лівобережжя було звільнено від московської військової присутності. Втримати оборону царським військам пощастило лише в Чернігові, Ніжині, Переяславі й Острі. Особливо незадоволеним був гетьман тим, як вдалося втримати царським ратникам Ніжинський замок. І справа тут не лише в його добрих спогадах про Ніжинську раду 1663 р., на якій йому вдалось стати гетьманом Лівобережжя, а в тому, що причиною невдачі антимосковського повстання в місті стала поведінка ніжинського протопопа Симеона Адамовича, котрий завчасно попередив ніжинського воєводу стольника Івана Івановича Ржевського про підготовку козаками виступу. Воєвода вжив необхідних застережних заходів, і коли повсталі спробували було захопити тамтешній замок, то зазнали чималих втрат і відступили.

Навесні 1668 р. антимосковські настрої поволі перекидаються й на терени Слобідської України, де повстання очолює ще один спочатку соратник, а згодом опонент гетьмана Брюховецького Іван Сірко.

Тим часом весняне бездоріжжя до пори до часу стримувало й воєнну активність Москви на Лівобережжі. Відправлений проти Брюховецького бєлгородський воєвода князь Ромодановський надовго застряв в облозі прикордонного містечка Котельви, розташованого в Гадяцькому полку. Брюховецький готувався прийти на допомогу обложеним, але виступати в похід без підкріплення з Криму не наважувався. І лише після прибуття татар Челі-бея регіментар виступив під Котельву, тоді ще не знаючи, що правобережний гетьман Дорошенко з військами також уже перейшов Дніпро і стоїть неподалік, за Опішнею.

«Забит правильно».

Остання рада гетьмана Брюховецького

Попри першу хвилю успіху, що супроводжувала виступ Брюховецького проти Москви в лютому — березні 1668 р., розвинути його далі не вдавалось. Доволі скромними були результати дипломатичних звернень до Порти та Криму. Неабияку небезпеку для Брюховецького становила й таємна дипломатія Дорошенка, котрий, попри заклики до Брюховецького возз'єднати Гетьманати навіть ціною особистого зречення гетьманської булави, насправді справу вів таким чином, аби булаву відібрати якраз у Брюховецького. І на біду останнього, Дорошенко мав доволі серйозну підтримку в середовищі лівобережної старшини.

Найбільш активно на Лівобережжі Дорошенка підтримував колишній чернігівський полковник, а наразі генеральний осавул Дем'ян Ігнатович (Многогрішний). У польських архівах збереглися цікаві листи Ігнатовича до Дорошенка, з яких стає зрозумілим, що вже з березня 1668 р. осавул Брюховецького від імені лівобережної старшини висловлювався за те, аби правобережний регіментар прибув на Лівобережжя, бо до його милості «всі полки схиляються». При цьому Ігнатович закликав Дорошенка не йняти віри Брюховецькому, бо той «звик на неправді стояти». Автор «Літопису Самовидця» стверджував, що не лише один Ігнатович почав «свою приязнь отміняти» по відношенню до Брюховецького «й до Дорошенка посилати, обецуючися оного за гетмана приняти», а й інші старшини діяли в такому ж дусі. Так само й ніжинський протопіп Симеон Адамович конфіденційно сповіщав російську владу, що «полковники всі стали писати до Дорошенка, що його хочуть прийняти за гетьмана, а Брюховецького не хочуть».

Упродовж квітня — травня 1668 р. таємні контакти лівобережних старшин за спиною свого регіментаря з правобережним гетьманом тривають, а завершується ця історія наприкінці травня вступом гетьмана Дорошенка на чолі військ на лівий берег Дніпра. Війська Дорошенка форсували Дніпро в районі Кременчука і розбили табір поблизу Говтви. Залишивши при собі близько двох тисяч козаків, решту товариства правобережний регіментар розіслав Лівобережжям не стільки для розвідки, скільки для того, аби схиляти лівобережців під свою булаву. І варто зауважити, акція дала вражаючий результат. Першими на вірність Дорошенку присягнули сотні Лубенського полку. Згодом до них почали долучатися козаки Миргородського, Полтавського й Переяславського полків.

Довідавшись про рух Брюховецького до Котельви, Дорошенко виступив у верхів'я річки Говтви навперейми своєму опоненту. Здається, звістка про перебування правобережного гетьмана на Лівобережжі заскочила Брюховецького зненацька. Відчуваючи недобре, лівобережний регіментар спробував вчинити тиск на опонента через кримців. Як свідчив протопіп Симеон, Брюховецький, «як провідав, що тут вже є Дорошенко, в кручину дався, і став просити Орду, щоб тому Дорошенку наказали на свій бік повернутись». Але правобережний гетьман, котрий уже перебував під протекцію султана, зумів віднайти переконливіші аргументи на перемовинах з представниками Челі-бея, й останній, попри складену перед тим з лівобережним гетьманом обопільну присягу в Гадячі, схилився на бік його супротивника.

Коли 7 червня Брюховецький на чолі лівобережних військ й частини Орди прибув до Зінькова, Дорошенко прислав до нього послів, котрі висунули вимогу добровільно скласти з себе гетьманські повноваження та здати «булаву, знамено, бунчук і гармати». У відповідь Брюховецький посланців Дорошенка наказав закувати в окови. А вже наступного дня до Зінькова прибув з військами сам гетьман Дорошенко. При наближенні правобережних військ татари Челі-бея розступилися, відкриваючи полкам Брюховецького дорогу для атаки супротивника, але «все військо Брюховецького гукнуло, старшина і чернь, що ми за гетьманство битися не будемо». Одночасно товариство кидало гнівні вигуки на адресу свого гетьмана, стверджуючи, що «він їм доброго нічого не зробив, тільки війну і кровопролиття розпочав». Слідом за цим найактивніші заколотники кинулись грабувати майно гетьмана: «...в ту ж мить побігли на його Брюховецького вози і всі животи його розграбували, намети порвали». Тим часом якихось двоє лівобережних сотників схопили свого регіментаря і силоміць потягли до намету гетьмана Дорошенка.

Петро Дорошенко, побачивши врешті в очі свого опонента з Лівобережжя, почав дорікати бідоласі за те, що він перед тим так жорстко відписувався йому і відмовлявся добровільно скласти гетьманські клейноди. Брюховецький, що перед тим ніколи за словом у кишеню не лазив, тепер перебував в заціпенінні й жодного слова так і не вимовив.

Те, що відбулося далі, у подачі джерел завжди супроводжується зауваженням «бутто», «начебто». Після гробової мовчанки Брюховецького, що настала після запитань Дорошенка, останній помахом руки «бутто» наказав козакам прикувати невдачливого царського боярина до гармати — покарання, варто сказати, доволі поширене в козацькому судочинстві й до того ж не надто суворе. Утім наелектризована попередніми подіями юрба зрозуміла цей знак інакше: «...в той же нас взяла його безбожного Брюховецького, як непотрібного раба, й почала шарпати, одяг на ньому різати, і дрюччям, дулами, чеканами і рогатинами, як пса скаженого, до смерті забивали і голого покинули».

На виручку лівобережному правителю кинувся лише давній побратим гетьмана — заслужений запорожець Чугуй, котрий вийшов із Запорозької Січі разом з Іваном Брюховецьким і залишався при ньому впродовж всього часу його буремного гетьманування. Але сили виявились відверто нерівноцінними, і шансів на порятунок свого гетьмана в Чугуя не було.

Згідно з іншою версією, Брюховецький потрапив до рук Дорошенка після того, як лівобережні козаки поєдналися з військом правобережного гетьмана, а чигиринський сотник Савка, виконуючи наказ свого старшого, доправив тепер уже колишнього лівобережного гетьмана в табір свого переможця. За цією версією, Дорошенко був нібито зовсім непричетний до смерті Брюховецького, оскільки той загинув від рук серденят, коли спробував було втекти.

Прикметне, що особливого суспільного сум'яття смерть Івана Брюховецького на Лівобережжі не викликала. Хоча Петро Дорошенко, побоюючись нездорових інстинктів наелектризованого насильством натовпу, завбачливо виїхав на ніч з табору. Загалом же, не по-християнськи безжальна, але лапідарна й влучна реакція на смерть лівобережного гетьмана сучасника-літописця, котрий записав так: «Забит правильно», мабуть, відображала настрої, що панували з цього приводу в Україні.

Глухівський компроміс 1669-го

Жахлива смерть Івана Брюховецького — як би це блюзнірські не звучало — відкрила перспективу возз'єднання козацької України. На Генеральній раді, куди прибули як правобережні, так і лівобережні козаки, гетьманом обох боків Дніпра проголосили найбільш гідного на той час кандидата — Петра Дорошенка.

Возз'єднання козацької України стало тріумфом політики Дорошенка. Утім, уже в середині липня, довідавшись про вторгнення польських корогв на терени Східного Поділля, гетьман з більшою частиною військ відійшов на Правобережжя, доручивши командування на Лівобережжі наказному гетьману Дем'яну Ігнатовичу. На середину серпня наступ поляків було успішно відбито, але саме в цей час претензії на гетьманську булаву висунув запорозький писар Петро Суховій. Виступ Суховія підтримав кримський хан Аділь Ґерай. Для Дорошенка ситуація ускладнювалася ще й тим, що у другій половині вересня перейшли у наступ російські війська воєводи Григорія Ромодановського. Після того як царський воєвода спалив Ніжин та оволодів Черніговом, в Ігнатовича після кількох місяців безуспішних спроб зупинити наступ не залишалось іншого виходу, як запросити в Москви мир. Наказний присягнув на вірність цареві, а наприкінці грудня на старшинській раді його було проголошено повноправним гетьманом.

Затвердження нових умов договору Війська Запорозького з царем було винесено на Генеральну раду, скликану на початку березня 1669 р. в Глухові. Найбільше суперечок викликала вимога української сторони вивести з Лівобережжя царські війська на чолі з воєводами, яких за гетьманування Брюховецького ввели майже до всіх великих лівобережних міст. Обґрунтовуючи необхідність такого кроку, старшина наводила численні факти зловживань із боку царських ратних людей, брутального та жорстокого поводження з місцевим населенням, доводила, що саме діяльність воєвод спричинила українсько-російську війну. Натомість Ромодановський залякував старшину агресивними намірами сусідніх правителів, перед якими Україна без царських військ залишиться зовсім беззахисна.

Вирішальну роль у дебатах відіграла присутність у Глухові численного російського військового контингенту, введеного туди за наказом царя «для обереганья на Раде». Як написав із цього приводу в своєму статейному списку воєвода Ромодановський, козацька старшина, хоч і стояла на своєму «крепко», змушена була щодо більшості суперечливих питань погодитися на поступки царському представникові. Після цього 6 березня Ігнатовича проголосили гетьманом, привели до присяги цареві й обдарували привезеними з Москви булавою, бунчуком та корогвою. По тому ухвалили й новий українсько-російський договір, який підтвердив денонсацію Московських статей 1665 р., які викликали різкий спротив української сторони. Новий договір — так звані Глухівські статті — став своєрідним компромісом для обох сторін. У чому ж полягала його компромісна суть? Зокрема, значно зменшився перелік міст, у яких могли перебувати російські залоги, — Київ, Ніжин, Чернігів, Переяслав та Остер. Вкрай важливо й те, що відтепер — на відміну від умов, визначених договором 1665 р., — воєвод позбавляли права адміністративної та судової влади над некозацьким населенням Гетьманату. Було ліквідовано також їхні фіскальні функції в Україні, адже третя стаття Глухівського договору реанімувала у фінансовій сфері стан справ, юридично встановлений угодою 1654-го. Формально всі податки з українського населення збирали на царське ім'я, але робила це місцева українська адміністрація, зосереджуючи кошти у військовій скарбниці Війська Запорозького.

У сфері ж зовнішньої політики Москва, відмовившись повертати гетьманові право на незалежні контакти з іноземними правителями (гетьманський уряд вимагав хоча б відповідного права щодо Польщі та Криму), бо через це бувають «многіе ссоры», утім погодилася внести в угоду пункт про обов'язкову участь українських представників на засіданнях російсько-польських комісій, на яких обговорюватимуть українські справи.

У дусі постанов 1659 р. вирішували й питання про особливості гетьманської елекції. Військові Запорозькому забороняли позбавляти гетьмана булави без спеціального дозволу царя, хіба що причиною невдоволення товариства була «зрада» українського регіментаря.

Звичайно ж, Глухівський договір не відновив початкові умови, зафіксовані угодою 1654 р. У загальних рисах він лише відтворив умови договору осені 1659-го. І якщо восени 1659 р. такий варіант взаємин видавався козацькій старшині образливим і став підґрунтям для активізації антимосковських настроїв, то на весну 1669-го він здавався коли не привабливим, то принаймні цілком прийнятним.

Османський еялет на землях України в часи правління короля-українця

Наприкінці 1671 р. султан Мехмед IV надіслав Речі Посполитій офіційне оповіщення про початок війни на захист свого скривдженого васала гетьмана Дорошенка та «козацького народу». У середині серпня наступного року більш ніж 100-тисячна османська армія підступили під Кам'янець-Подільський. Незадовго до того, 8 липня, гетьман Дорошенко в битві на Батозькому полі завдав нищівної поразки пропольському гетьману Михайлу Ханенку та коронним корогвам, які його супроводжували. Після цього польські війська поспішно вийшли з теренів Брацлавщини. А ще за деякий час після десятиденної облоги командування залоги Кам'янець-Подільського запросило миру. Коли ж султан відправив армію під командою Каплан-паші, татарські орди на чолі з Селім Ґераєм та козаків Петра Дорошенка на здобуття Львова, деморалізоване керівництво Речі Посполитої запросило в султана миру. Ганебного для шляхетського гонору миру.

Мирну угоду було укладено 18 жовтня в галицькому містечку Бучач (нині Тернопільської обл.). У ній керівництво Речі Посполитої, мало того що брало на себе зобов'язання щороку сплачувати Порті данину в розмірі 22 тисяч червоних золотих (дукатів), так ще й уперше визнало незалежність «Української держави в давніх кордонах». Щоправда, до складу Української держави під протекцією султана мали входити лише Правобережна Київщина та Східне Поділля (Брацлавщина), землі ж Західного Поділля безпосередньо включалися до складу Османської імперії.

Демонструючи світу нові межі свого панування, султан Мехмед IV відбув урочистий п'ятничний намаз у соборній мечеті Кам'янця-Подільського, яка ще кількома днями раніше була римо-католицьким кафедральним собором. Після цього падишах призначив до нової провінції кадія (суддю), заснував три доброчинних заклади (вакфи). Колишній очаківський губернатор Галіль-паша був призначений губернатором провінції, яку турки назвали еялетом Каманіча-Подолья. Сім церков було перетворено на мечеті, засновано дві школи і одне медресе. Проведено перепис нерухомості. У місто прибували мобілізовані державою мусульманські переселенці, і їм за переписом роздавалася власність тих міщан, які вирішили кинути місто. Польська та руська знать залишила провінцію, а все населення було оголошено султанськими підданцями — реайя. На Поділлі було організовано чотири санджаки з центрами у Кам'янці, Барі, Язлівці та Меджибожі.

Як злу іронію можно розцінювати той факт, що створення османського еялету на українських землях не лише припало на часи правління короля, у жилах котрого текла й українська кров, а й стало прямим наслідком його бездарного правління. Мова йде про Михайла Корибута Вишневецького (1640—1673) — сина популярного серед шляхти своїми кривавими розправами над повсталими українськими козаками князя Яреми Вишневецького, нащадка легендарного козацького лицаря Байди Вишневецького. Сам особисто Михайло Корибут не мав ані належних власних заслуг перед Річчю Посполитою, ані потрібної підготовленості й вишколу, ані харизми чи сили характеру. Навпаки, був людиною хворобливою, розбещеною і не готовою до активної й продуктивної державної діяльності. І чи не єдиним його достоїнством було те, що міг вільно говорити кількома іноземними мовами. Проте, як досить влучно спостерегли уважні поляки, на кожній з цих мов він міг сказати до ладу дуже мало...

Як виявилось, правління Михайла Корибута видалось короткочасним для нього особисто та нещасливим для держави. Негаразди розпочались ще на етапі сходження на королівство — коронаційний сейм виявився зірваним. Так само зірваними виявились і три з п'яти наступних вальних сеймів Речі Посполитої, скликаних Вишневецьким. Прорахунки на зовнішньополітичній арені (зокрема, неприкрите зближення короля з австрійськими Габсбургами) призвели до вибуху війни з Оттоманською Портою. До неї Річ Посполита виявилась не готовою, а авторитет короля, чи, точніше, його відсутність, не сприяли швидкій мобілізації наявних у державі сил.

Дослідники зазначають, що лише передчасна смерть короля вберегла Річ Посполиту від вибуху нової громадянської війни. Доля ж османського еялету на українських землях вирішилась лише наприкінці 1690-х рр. На той час довголітня збройна боротьба між Оттоманською Портою та її християнськими супротивниками виснажили сили обох ворожих таборів, й у кожному з них більшало діячів поміркованих поглядів, котрі виступали за припинення війни. Власне, ще наприкінці 1680-х рр. керівництво Високої Порти розпочало мирні переговори з представниками Речі Посполитої, Венеції та Ватикану. Проте через неготовність Стамбула повернути Варшаві землі Правобережної України переговори зайшли у глухий кут. У серпні 1692 р. турецькі дипломати спробували укласти сепаратний мир з Річчю Посполитою, обіцяючи військову допомогу королю в його можливій війні з Росією за втрачені території. Існують свідчення того, що Ян III Собеський пристав на ці заманливі пропозиції. Утім розмінною картою знову мали стати українські землі, і в останній момент султан порахував такий мир принизливим для себе, і переговори знову були зірвані. Тим часом становище османів після розширення «Священної ліги» ставало все більш загрозливим, і 2 грудня 1699 р. турецька делегація врешті-решт пішла на поступки: «Висока Порта з цього часу зрікається прав на Поділля й Україну, і гетьмана українського, який був призначений і зараз у турецькій стороні перебуває, скасовує».

Швидкоплинна переяславська велич гетьмана 1674-го: ціна возз'єднавчої авантюри Івана Самойловича

Скориставшись війною Османської Порти з Річчю Посполитою, цар Олексій Михайлович і його васал — лівобережний гетьман Іван Самойлович на початку 1674 р. вчинили спробу прилучити Правобережжя до Лівобережного Гетьманату. Самойлович, «скупивши полки», наприкінці січня спільно з воєводою Ромодановським форсував Дніпро і розгорнув наступ на Правобережжя. Разом з Ромодановським у похід вирушили також Харківський і Острогозький полки, а також вибрані сотні інших слобідських полків. Загалом вдалося мобілізувати доволі значні сили —.близько 80 тисяч вояків. Користуючись чисельною перевагою, нападники з Лівобережжя швидко оволоділи Бужином, Криловом, Воронівкою, Боровицею, Мошнами, Трипіллям, Фастовим. Тим часом передовий загін у складі Ніжинського, Чернігівського, Прилуцького, Стародубського, Гадяцького і Переяславських полків спільно з російськими військами під командуванням окольничого Петра Скуратова здійснили марш під Чигирин, намагаючись зненацька оволодіти гетьманською столицею Дорошенка.

Чигиринська фортеця вистояла. А ось при наближені лівобережних військ до Канева назустріч їм вийшов генеральний осавул Дорошенка Яків Лизогуб, здаючи місто на волю переможців. Так само добровільно владу гетьмана Самойловича визнали козаки Черкаського та Канівського полків. Союзники Дорошенка, кримські татари, закрились було в Лисянці, але внаслідок повстання місцевих козаків і міщан були частково стяті, а частково взяті в полон. У полон потрапив і брат правобережного гетьмана — полковник Григорій Дорошенко. Після цього під владою гетьмана Дорошенка залишились лише добре укріплені Чигирин і Паволоч. А Самойлович, здавалось б, об'єднав під своєю булавою обидва береги Дніпра.

Зважаючи на досягнуті успіхи, 17 березня Іван Самойлович, за узгодженням з князем Ромодановським, скликав у Переяславі Генеральну раду Війська Запорозького «обох берегів Дніпра». Її учасники цілком прогнозовано одностайно підтримали проголошення Самойловича гетьманом «обох берегів Дніпра». На раді було ухвалено й новий варіант українсько-російського договору. Власне, він нічим суттєво не різнився від попереднього, узгодженого при сходженні Самойловича на уряд гетьмана Лівобережного Гетьманату. Єдине, що змінювалось, — так це кордони гетьманської держави, які тепер переносились за Дніпро.

Проте повноправним зверхником всієї козацької України Самойлович став лише на папері. Для того аби мрія стала реальністю, потрібно було доводити свої претензії в збройній боротьбі з гетьманом Дорошенком і його протектором турецьким султаном. А наткнувшись на опір під Чигирином, головні сили російсько-українських військ ганебно завернули на Лівобережжя. Щоправда, уже на початку літа Самойлович і Ромодановський знову з військами підійшли до Чигирина. Взявши місто в облогу, вони два тижні бомбардували Чигиринський замок. Але й цього разу здобути фортецю знову так і не змогли. Утім походи Самойловича і Ромодановського за Дніпро марно не минулись. Їхні авантюрні дії спровокували велику війну в Україні. Турецьке військо, що стояло табором під Яссами і готувалось до походу в Польщу, було повернуто на українські землі й спрямовано в напрямку Чигирина, на допомогу османському васалу гетьману Дорошенку.

Іван Сірко, яким ми його не знаємо:

війна з Москвою, сибірська неволя, різанина одноплемінників

У вже старій — радянській — історіографії чи не єдиним винятково позитивним персонажем складної й часто-густо контроверсійної історії України другої половини XVII ст. був легендарний кошовий отаман Запорозької Січі Іван Сірко. Саме він був і непримиримим опонентом гетьманів-зрадників; і на противагу останнім нібито ніколи не вступав ані в які союзи з татарами, турками чи поляками. Утім, як відомо, навіть на Сонці є плями. Що тоді вже говорити про історіографічні міфи, що були безпосереднім продовженням ідеологічного втручання держави в наукову працю істориків...

Отож, що ми знаємо про козацького героя напевне, чи майже напевне. Народився Сірко, ймовірніше за все, на Брацлавщині, у родині дрібного православного шляхтича. Був щедро наділений військовими талантами. Виділявся безмежною хоробрістю, честолюбством і сталевою волею. Був глибоко релігійною людиною. У побуті вирізнявся скромністю. Дивував сучасників — як козаків, так і шляхту — своєю цілковитою байдужістю до міцних напоїв.

Утім при такому букеті всіляких чеснот, далеко не завжди доблесний запорозький лицар виявляв політичну далекоглядність і державну розважливість. Часто-густо сміливі військові акції запорожця несли політичні втрати для Української держави. Так, зокрема, було в липні 1659 р., коли він після Конотопської битви вдарив на Крим, змусивши кримського хана — на той час союзника гетьмана Виговського — спішно повертатись на батьківщину, не дозволивши Гетьманату забезпечити хоч якісь політичні дивіденди від значної військової звитяги. А виправа запорожців Сірка на Крим восени 1667 р. — якраз у розпал Підгаєцької кампанії! — коли на півострові, за дещо емоційним повідомленням сучасника, неушкодженими лишились «тільки собаки й коти», вирвала в гетьмана Дорошенка таку необхідну для унезалеження Гетьманату перемогу над коронними військами.

Крім цих найбільш промовистих, були в багатій на події біографії Івана Сірка й інші випадки, коли він своїми діями чи то свідомо, чи несвідомо грав супроти українських інтересів. А були й такі, що ламали стереотипи щодо любові кошового до московських порядків. Як же інакше оцінювати його геройства на Слобожанщині наприкінці 1660-х. Із Запорожжя на Слобожанщину Сірко перебрався в середині 1660-х рр. Причиною відходу колишнього прославленого кошового отамана із Січі став задавнений конфлікт із лівобережним гетьманом Брюховецьким. Утім, коли на початку 1668 р. той підняв антимосковське повстання, найпершим, хто підтримав його виступ поза межами Гетьманату, став саме харківський полковник Сірко.

Осередком козацького виступу на Слобожанщині стала резиденція Сірка, слобода Мерефа. Повсталі вбили тамтешнього російського приказного дяка й, скориставшись відсутністю у краї основних сил розквартированого там Бєлгородського полку, рушили на завоювання нових територій. На початку березня приказні служителі Російської держави були знищені на Торських соляних озерах, у містах Цареборисові, Мацьку, Валках. Повстанці попалили хлібні припаси та зруйнувала фортецю у Змієві. Сірко на чолі окремого загону спробував захопити Харків, проте безуспішно. Коли ж проти Сіркового загону виступили російські війська воєводи Льва Ситіна та вірні цареві слобідські козаки, харківському полковнику нічого більше не залишалось, як спішно вийти на Лівобережжя. У травні Сірко знову спробував пробитись до Охтирки, проте зазнав поразки й відійшов під захист військ гетьмана Дорошенка. Разом із полковником на Правобережжя переселилась і значна частина Харківського полку.

У черговий раз поява Сірка, що ламала стереотипи його історіографічного представлення, мала місце вже навесні 1672 р. Перед цим у березні лівобережна старшина відсторонила від влади Дем'яна Ігнатовича. Ігнатовича від влади було усунуто не на козацькій раді, а потайки уночі. Після цього пошуки достойного претендента на гетьманську булаву затяглись на доволі тривалий час — аж до середини червня. І цією обставиною вирішив скористатись Сірко. Адже він був чи не найзаслуженіший козацький старшина не лише на Запорожжі, а й у всій козацькій Україні, встиг не лише багато років урядувати на Січі, а й обирався полковником і в Гетьманаті, і на Слобожанщині. Утім серед лівобережних козацьких старшин він був усе ж «зайдою».

А тому, скориставшись із безпечності Сірка, коли він без належної охорони, лише в супроводі свого зятя Івана Сербина та декількох козаків, вирушив із Запорожжя на переговори з царським воєводою Григорієм Ромодановським до Курська, полтавський полковник Федор Жученко влаштував у Нових Санжарах засідку, заарештував його і доправив під караулом до Батурина. Свої дії полтавські старшини пояснювали нібито прагненням запобігти «смуті і розколу між народом окраїнним». Висунуті звинувачення вартували того, аби кошового з Батурина якнайшвидше спровадили до Москви, а звідти його шлях проліг на заслання до Сибіру.

Утім сибірське заслання Сірка виявилось нетривалим. А звільнення Сірка з неволі ламає ще один стереотип: щодо його непримиримості відносно короля. Насправді кошовий мав добрих приятелів у Варшаві, і ті через короля почали тиснути на уряд Олексія Михайловича в справі звільнення невільника. Запорозьке товариство також надіслало до Москви листа, де клопоталось, аби «наш вождь добрий і правитель, бусурманам страшний воїн, Іван Сірко до нас був відпущений, бо такого іншого польового воїна і бусурман гонителя у нас немає». Враховуючи загрозу нового татарського вторгнення в Україну та перебіг польсько-турецької війни, царський уряд у грудні 1672 р. повернув Сірка із Сибіру.

А вже в червні 1674 р. в житті Сірка трапилась ще одна доволі цікава подія. Тоді генеральний осавул правобережного гетьмана Петра Дорошенка, Іван Мазепа на чолі невеликого посольства був направлений з дипломатичним дорученням до Кримського ханства. Але під час цієї поїздки він потрапляє у полон до запорозьких козаків. Причиною його затримання було вороже ставлення січовиків до гетьманування Дорошенка. Розгнівані запорожці хотіли вбити Мазепу, однак Сірко заступився за нього. При цьому він нібито промовив такі пророчі слова: «Панове браття, просимо вас, не убивайте цього чоловіка, може він нам і нашій вітчизні надалі згодиться». Січовики прислухалися до прохання отамана.

Аби вже завершити картину опису маловідомого Сірка, варто пригадати й історії Сіркової помсти своїм колишнім землякам, що трапилась улітку 1675 р. Самійло Величко розповідає, що саме в цей час Сірко на чолі величезного 20-тисячного запорозького війська ходив на Крим. Вдосталь нагулявшись кримськими просторами та захопивши чималу здобич, кошовий, повертаючись в Україну, вивів з татарської неволі тисячі земляків. Діставшись Перекопа, Сірко, за давнім козацьким звичаєм, благословив колишніх невільників на щасливе повернення до рідних домівок. Утім частина з цих визволених бранців, близько трьох тисяч українців і так званих «тумів» (осіб змішаної українсько-татарської крові), виявили бажання повернутись назад до Криму, де вони обзавелись сім'ями, господарством, певними соціальними зв'язками. За це безкомпромісний запорожець наказав стяти їм голови, супровівши свій наказ такими словами: «Простіть нас, брати. А самі спіть тут до страшного Господнього суду. Це краще, ніж би мали розмножуватись у Криму поміж бусурманами на наші християнські молодецькі голови, а на свою відвічну без святого хрещення погибель».

«Паде, паде Украйна тогобочная малоросийская... аки Вавилон».

Чигиринські походи та Чигиринські оборони другої половини 1670-х

Випущений Іваном Самойловичем «переяславським возз'єднанням» 1674 р. джин війни впродовж наступних кількох років ніяк не бажав заспокоюватись і все множив, і множив кількість жертв трагічного суперництва Московського царства та Османської Порти за українські землі. З осені 1676 р., уже після зречення гетьманом Дорошенком булави на користь Самойловича, ішла інтенсивна підготовка до оборони російськими й українськими військами Чигиринської фортеці. За наказом Самойловича на Лівобережжі активно заготовляли селітру, порох, ядра, виробляли й лагодили зброю, запасались харчами. Одночасно розпочалось і зміцнення фортифікаційних споруд у Чигирині. На допомогу гарнізону з Лівобережжя прибув полк Григорія Коровки-Вольського. Комендантом фортеці було призначено німецького офіцера на царській службі генерал-майора Афанасія Трауерніхта, котрий привіз із собою досвідченого військового інженера, також німця за походженням Якова фон Фростена. Як фахівця з «турецького питання» у Москві активно використовували колишнього васала Мехмеда IV Петра Дорошенка. Отож, коли на початку серпня Ібрагім-паша Шайтан на чолі війська, що за різними відомостями становило від 50 до 90 тисяч вояків, прибув до Чигирина, аби, здобувши його за три-чотири дні, продовжити шлях на Київ, як на це розраховувало турецьке командування, реалізувати задумане було нереально.

Чигиринська фортеця, як вельми образно висловився гетьман Самойлович у листі до царя Федора Олексійовича, туркам «костомахою поперек горла стала». Кількаденні навальні штурми на розташований на горі замок успіху не принесли. Тоді нападники вирішили зробити підкоп під горішнє місто. Проте, натрапивши на масив дикого каменю, зупинили безперспективні роботи. Десятого серпня до турецького табору прибув кримський хан Селім Ґерай з Ордою. Сімнадцятого серпня Ібрагім-паша кинув війська на генеральний штурм. Під вечір османці підірвали підкоп неподалік пошкодженої Спаської вежі, й у нього хлинули передові загони. Утім і цього разу наступ захлинувся. Двадцятого серпня, зім'явши татарську кінноту на березі Тясмина, у місто увійшов передовий загін гетьмана Самойловича, очолюваний полковником Яковом Корицьким. А двадцять четвертого серпня розпочалась битва військ гетьмана Самойловича з татарами на Бужинській переправі. Наступного дня на допомогу гетьману підійшов воєвода Григорій Ромодановський, натомість позиції кримців підсилив Ібрагім-паша зі всіма спагі (кіннота) і з добірними яничарами. Тим не менше в ніч на 27 серпня козакам Самойловича і ратникам Ромодановського вдалось переправитись на правий берег і закріпитись там. Результат Чигиринської кампанії відтепер було вже не важко передбачити. На світанку 29 серпня Ібрагім-паша віддав наказ про відступ.

Поразка під Чигирином боляче вдарила по престижу Високої Порти. Російський купець Федір Яковлєв доносив з Молдавії у Москву, що тамтешнє населення «зело о том радуется, что со стыдом, будто собаку, выгнали из-под Чигирина с Украйны Ибрагима-пашу». За виявлену під Чигирином недбалість Ібрагіма-пашу за наказом султана ув'язнили. Селіма Ґерая було скинуто з влади в Криму.

Утім усі розуміли, що похід 1677 р. був лише першим актом великої драми. І дійсно, розправившись із нікчемними командирами, Мехмед IV наказав стратити захоплених у полон козаків і стрільців прямо перед своїм палацом і оголосив підготовку до нового походу.

Серйозність планів Порти щодо повернення собі Чигирина поставили перед Москвою складну дилему: чи варто боротися за нього, якщо на Правобережжя претендує польський король, з яким конче потрібно було шукати замирення? В оточенні нового царя Федора Олексійовича дедалі більше схилялись до того, аби дощенту зруйнувати Чигиринську фортецю та позбавити султана приводу до нового виступу.

Принципово інші позиції відстоював гетьман Іван Самойлович. Для нього, як і більшості козаків, Чигирин залишався символом Української козацької держави, збереження якого дозволяло сподіватись на об'єднання її Правобережної і Лівобережної частин у майбутньому. Відтак у листах до Москви гетьман відстоював позицію щодо необхідності зміцнення фортеці, стягнення туди боєздатних військ. Коли ж російська сторона почала наполягати на своєму, Самойлович з притаманною йому твердістю заявив, що коли руйнувати Чигирин й лишати той край туркам, то варто відразу сказати всім в Україні, що вони цареві не потрібні як піддані, «бо в Україні звичай такий: чий Київ і Чигирин — того й вони, козаки, підлеглі». За такі різкі слова гетьмана з Москви пожурили. Проте від наміру здавати Чигирин без бою — відмовились.

Мехмед IV, виряджаючи в Україну свою армію (за різними відомостями нараховувала від 90 до 140 тисяч вояків), наказав великому візиру Кара-Мустафі-паші, котрому було доручено очолити армію, здобути Чигирин за десять днів. На що Кара-Мустафа заприсягся: «Якщо не візьму фортецю, то накажи мене стратити».

Разом з османським військом до Чигирина йшов і невеликий козацький загін гетьмана і князя сарматського Юрія-Венжика Хмельницького. Особливої довіри у візира до цього васала султана не було: розвідники доносили гетьману Самойловичу, що Хмельницького «візир тримає при собі близько, й навколо нього влаштовано безперервний караул. Їздити йому нікуди, крім візира, не дозволяється, а до візира їде за наказом і за караулом... і радий він був би з цієї проклятої неволі вийти, а не може».

Дев'ятого липня Кара-Мустафа привів своє різноплемінне військо під Чигирин. Увечері 10 липня під міські ворота Чигирина під'їхав турецький роз'їзд, який укинув у місто ультиматум Кара-Мустафи. У ньому візир був не по-східному лаконічний: вимагав негайної здачі фортеці, інакше всі будуть «посічені, в полон захоплені, віддані до рабства». Не отримавши від захисників фортеці відповіді, на штурм пішли 17 хоругв серденгестів («безпощадних»), їхні фланги прикривали спагі, згодом штурм підтримали списоносці та яничари. У нападі взяли участь так багато охочих, що він справляв враження генерального штурму. Утім вибити козаків і стрільців з фортеці не вдалось.

У наступні дні османці готували підкопи, закладали вибухівку. Напередодні штурмів місто шквально обстрілювали з гармат. У шанцях перед муром було скупчено три тисячі смертників. Тим не менше місяць такої виснажливої шарпанини успіху Кара-Мустафі не приніс. Так само безрезультатними виявились і бої з головними українсько-російськими силами на Бужинській переправі через Дніпро.

На початку серпня військам Ромодановського і Самойловича вдалось оволодіти Стрільниковою горою поблизу Тясмина, і здавалось, що ця перемога забезпечить загальний успіх кампанії. На військовій раді у візира паші радилили йому негайно відступати, інакше «загине переможне військо і честь держави стратимо». Утім Кара-Мустафа наказав переформувати пошарпані війська, замінив командирів, котрі не зуміли надихнути воїнів на перемогу, і наказав продовжувати атакувати Чигирин.

Тим часом Ромодановський і Самойлович, зробивши гарний заділ, не наважились на рішуче продовження. Головні сили закрились табором на березі Тясмина, очікуючи з Москви наказ про штурм турецько-татарського табору. Сприятливий час було втрачено. Десятого серпня турки розпочали свій штурм фортеці. Уранці наступного дня, підірвавши чотири підкопи, у проломи фортечної стіни кинулись яничари. Не маючи змоги втримати долішнє місто, в ніч на 12 серпня українські війська перебрались у замок. Проте перед світанням надійшов наказ воєводи Ромодановського про припинення оборони. Перед тим як залишити Чигиринську фортецю, її останній комендант, Патрик Гордон, наказав набити порохом важкі гармати і підпалити замок. Відтак вихід царських стрільців і українських козаків з Чигирина був підсвічений загравою велетенської сили, а коли османці і татари вийшли на Замкову гору, те, що постало перед їхніми очима, фортецею назвати було важко.

Зважаючи на неймовірну шану, яку козаки складали столичному місту гетьмана Богдана, а також той пієтет і сакральність, які плекала духовна і світська влада Гетьманату напередодні Другого Чигиринського походу, втрата міста, його, по суті, знесення османами з лиця землі, були сприйняті в Україні надзвичайно болісно і з величезною тривогою. Цілковито фаталістичні мотиви, обумовлені втратою Чигирина, пізніше будуть акумульовані в пророцтві учасника тих подій Самійла Величка: «Паде, паде Украйна тогобічна малоросійская, козацько-руська з многими міцними градами і весями, аки той стародавній великий град Вавилон!»

У відблисках козацької слави. Гетьманат наприкінці XVII — початку XVIII ст.ст.

«Ще перо на трактатах не висохло, а лівобережний гетьман перейшов на Правобережжя».

«Вічний мир» 1686-го та Коломацька змова 1687-го

Переговори між Російською державою та Річчю Посполитою щодо завершення стану війни за Україну та укладення мирного договору тривали впродовж 1670-х — першої половини 1680-х рр. Головним каменем спотикання на шляху укладення угоди була доля Лівобережної України та Києва, які Варшава безуспішно вимагала повернути собі. У той же час загроза османського наступу змушувала сторони до об'єднання зусиль держав у боротьбі зі спільним ворогом. Починаючи з 1684 р. Ян III Собеський, австрійські Габсбурги, правителі Венеції і Ватикан наполегливо схиляли Москву до вступу в антиосманську «Священну лігу».

За таких умов 9 лютого 1686 р. до Москви прибули польські комісари, котрі й поставили свої підписи під «вічним миром» між Російською державою та Річчю Посполитою. Договір 1686-го у принципових своїх моментах повторював домовленості, досягнуті 1667 р. в Андрусовому та модифіковані в ході наступних російсько-польських комісій і з'їздів. Зокрема, уся територія Лівобережної України та Чернігово-Сіверщини мала «навічно» перейти під владу царя. Король остаточно відмовлявся і від Києва з навколишніми землями (Трипілля, Васильків, Стайки). Запорозька Січ, яка за домовленостями 1667 р. перебувала під протекцією обох монархів, тепер переходила під зверхність царя. Значну частину придніпровських правобережних земель, колишніх володінь гетьмана Петра Дорошенка, було оголошено «пусткою», отже воля не могла належати жодній стороні. Росія ж за набуті території повинна була сплатити Речі Посполитій 146 тисяч рублів компенсації. Керівництво Польсько-Литовської держави брало на себе зобов'язання слідкувати за тим, або православне населення на землях короля не зазнавало утисків з боку католиків і вірних об'єднаної (уніатської) церкви. Москва зі свого боку зобов'язувалась розірвати взаємини з турецьким султаном і кримським ханом та виступити проти Криму війною.

Одним словом, обидві сторони в більшій чи меншій мірі були задоволені підписаною угодою. Обманутою себе відчувала лише українська сторона. Адже закріплене договором розчленування України між сусідніми державами створювало серйозну перепону на шляху до об'єднання українських земель. Отож, як опозиційно доносили в Москву недруги Івана Самойловича, довідавшись про умови договору, гетьман вибухнув гнівом: «Не так буде, як Москва з поляками в мирних своїх договорах постановила. Учиним ми так, як нам потрібно!» І дійсно, якщо справедливою є інформація офіційного звернення великого коронного канцлера Михайла Огінського до Москви, то «ще перо на трактатах не висохло, а лівобережний гетьман перейшов на Правобережжя, займаючи королівські володіння, йменуючи себе удільним князем».

Публічне обурення Самойловича умовами «вічного миру» вдало використала опозиція в середовищі найвищої козацької старшини. Її вже давно бентежило непомірне посилення влади гетьмана, зростання його авторитаризму та визрівання умов для заховання гетьманської влади в родині Самойловичів. А тут ще й після безславного завершення князем Василем Голіциним походу на Крим Москва метушливо шукала цапа відбувайла для прикриття ганьби, що її накликав на свою голову фаворит цариці Софії. Отож, коли до царської столиці доправили донос на Самойловича, відповіді довго чекати не довелось. З Москви поступив наказ гетьмана заарештувати та вислати для проведення розслідування в російську столицю.

Тим часом 25 липня 1687 р. в козацькому таборі на березі ріки Коломак було скликано Генеральну раду, на якій гетьманська булава перейшла до рук Івана Мазепи. Тут же було узгоджено й новий варіант угоди Війська Запорозького з царем — так звані «Коломацькі статті». Новий варіант українсько-російського договору в принципових положеннях повторював зміст попередніх угод. Водночас до тексту було внесено ряд цікавих доповнень. Зокрема, аби контролювати діяльність гетьманського уряду, передбачалось розміщення в гетьманській резиденції полку московських стрільців, утримання якого покладалося на плечі українського населення. Крім того, декларувалась можливість вільного переходу з українських міст на територію Росії, водночас заперечувалась можливість зворотних міграцій для осіб, що не належали до привілейованих груп населення. А ще статті містили й екзотичну норму, яка зобов'язувала українську владу сприяти до поєднання українського люду з російським в нерозривну єдність... через шлюби та різними іншими способами.

«Золотий кафтан на соболях»,

або Неприступний Крим князя Голіцина

Ганьба невдачі походу на Крим, перекладена на голову гетьмана Самойловича, вартувала йому не лише булави, а й волі — за звинуваченнями у зраді його вислали до Сибіру. А от справжнього винуватця — князя Василя Васильовича цариця Софія наказала зустріти в Москві як тріумфатора. Горе-полководця нагородили похвальною грамотою, пожалували «золотим кафтаном на соболях» вартістю в 500 рублів, золотим кубком, новими маєтностями тощо. Але в Москві добре розуміли: тріумфатор є, а перемоги — немає... Отож впору було готувати чергову виправу доблесного князя на Крим.

І справді, у вересні 1688 р. було видано указ про підготовку до походу. Реалізуючи його, уряду вдалось мобілізувати чи не всі наявні фінансові ресурси держави і спорядити в похід фантастичне за своєю кількістю військо — 112 тисяч царських ратників (у тому числі й слобідських козаків), на допомогу якому мало виступити й 50-тисячне військо гетьмана Мазепи. Призначений знову головним воєводою, князь Голіцин намагався будь-що уникнути цієї сумнівної честі. Утім цариця Софія у своєму бажанні бачити свого фаворита справжнім переможцем була непохитною.

У березні 1689 р. з Севська військо князя Голіцина виступило у похід. Весняне бездоріжжя суттєво затруднювало просування обозу. Для просування війська вперед нерідко доводилось будувати через річки і болота мости й гаті. Двадцятого квітня на березі ріки Коломак до нього долучились українські війська. А вже 11 травня Голіцин і Мазепа дійшли до ріки Каїрки, поблизу Перекопу. Звідси царський воєвода частину військ спрямував до турецької фортеці Іслам-Кермен, аби не допустити удару турецьких військ з флангу, а на чолі решти полків рушив на Перекоп.

Військо кримського хана Селіма Ґерая в очікуванні неприятеля розбило табір на Каланчаку. На допомогу кримцям з Азова виступило 50-тисячне татарське військо. У першій битві з передовим татарським загоном, яка відбулась 14 травня, перемогу святкував князь Голіцин. За два дні на ратників Голіцина і козаків Мазепи у Чорній Долині чекали вже головні сили Селіма Ґерая. Початок бою склався на користь татар, які навально атакували російські й українські війська. Застосування останніми артилерії дозволило переломити хід битви. Хан віддав наказ відходити за Перекоп.

Слідом за Ордою 20 травня до Перекопу підійшли й російсько-українські війська. Утім іти на штурм фортеці, за якою заховались не лише війська з Криму, а й усіх татарських орд, що кочували від Азова до Буджака, Голіцин не наважився. Війська були стомлені важким переходом через степ, на який несподівано рано впала люта спека, до того ж закінчувались запаси води і продовольства. Князь з радістю пішов би на переговори з ханом. Але Селім Ґерай не виявляв до них зацікавленості. Урешті-решт після денних роздумів Голіцин знову віддав наказ про відступ.

Московське військо не зрозуміло такої нерішучості князя. Ширились чутки про підкуп ханом царського вельможі діжкою золотих талярів. Утім це були лише зловтішні вигадки. Реалії ж полягали в тому, що татари знову підпалили степ і військам, що відступали, втрат завдавали не лише татарські стріли, голод і спрага, а й їдкий дим. Але попри такі об'єктивні перепони на шляху до Криму другої ганьби Голіцину в Москві вибачити вже не могли... Першою жертвою відплати стала покровителька князя — цариця Софія, котру в серпні 1689 р. відсторонили від трону та закрили в монастирі. А слідом за Софією впав в опалу і князь Василь Васильович. Причому не лише він, а і його син Олексій, котрих позбавили боярських чинів, конфіскували майно та вислали на заслання в Архангельську губернію.

Іван Мазепа — життя «за» царя

Булава гетьмана Лівобережної України до рук Івана Мазепи, як пам'ятаємо, потрапила в липні 1687 р., коли в результаті змови генеральної старшини було скинуто з гетьманства Івана Самойловича, а вибір фаворита тодішньої російської правительниці Софії князя Василя Голіцина впав на добре освіченого й по-європейськи вихованого генерального осавула (князь і сам вважався чи не найпершим європейцем у кремлівських палатах!).

Прямо з військового табору, де проходили гетьманські вибори, Мазепа на чолі вірних йому полків вирушив рішуче приборкувати заколоти, що, як гриби після рясного дощу, проростали майже в усіх лівобережних полках. Водночас гетьман звернувся з універсалами до своїх прибічників, наказуючи їм не чинити самосудів, не мститись бунтівникам, а доходити правди й справедливості судом і злагодою. З метою втихомирення пристрастей Мазепа припинив роздачу в приватні руки земель, що належали державі, заборонив козацькій старшині переобтяжувати своїх підданих податками і примусовими роботами. Аби продемонструвати серйозність намірів щодо наведення в Україні порядку, гетьман навіть відібрав маєтності в декількох державців з Полтавщини, здирства яких було доведено судом.

Тим часом, поки Мазепа утверджував свою владу в Україні, у Москві відбулися доленосні зміни. У результаті палацового перевороту цариця Софія втрачає владу, і її назавжди закривають у монастирській келії. Слідом за цим в опалу потрапляє і її фаворит князь Голіцин. Здавалося, за такого розкладу сил гетьманувати Мазепі залишилося також лічені дні. Тим паче що якраз на дні цього кардинального оновлення ландшафту владного олімпу Російської держави випав його візит до Москви. Однак у таких непевних умовах українському регіментареві не лише вдалося втриматися при владі, а й навіть суттєво зміцнити власні позиції.

Гетьману під час зустрічі з молодим російським царем Петром І вдалося завоювати його повну довіру. Зважаючи на тісні контакти Мазепи з опальним Голіциним та патологічну підозрілість Петра, факт просто неймовірний. До того ж вкрай важко переоцінити його значення не лише для особистої долі Мазепи, а й України в цілому. Завдячуючи довірливим стосункам з царем, гетьману вдалося суттєво зміцнити державну владу в Україні. Москва істотно послаблює свій контроль за діями гетьманського уряду, а, крім того, відтепер старшина має дбати не про те, як вислужитися перед царськими урядовцями, а яким чином зарекомендувати себе з ліпшого боку в Україні. Чи не вперше за роки перебування під владою московських царів український гетьман відчуває себе повноправним правителем підвладної йому землі. Піднесення статусу гетьманської влади відбивається на зовнішньому вигляді гетьманської столиці: у Батурині розбудовується гетьманський двір, який сучасники порівнювали з кращими дворами Європи, зокрема варшавською резиденцією королів. Мазепу, згідно з монархічними канонами, оточують гетьманські дворяни, впроваджується пишний придворний ритуал.

Численні доноси на гетьмана, які в минулі часи могли коштувати йому не лише влади, а й голови, тепер губляться в нетрях бюрократичного апарату або ж повертаються до Батурина тому, проти кого вони спрямовувались. Вельми показовою у цьому відношенні стала справа генерального судді В. Кочубея та полтавського полковника І. Іскри, донос яких на гетьмана обернувся їх же прилюдною стратою. А Мазепа не лише не втратив особистого кредиту довіри царя, а й отримав нові пожалування та нагороди. Чи не достатньо переконливою ілюстрацією високого положення гетьмана в державній ієрархії Росії є той факт, що найвищу державну нагороду — Орден Андрія Первозванного — Іван Степанович отримав 1702 р. в числі перших кавалерів, а точніше, другим у державі, випередивши при цьому навіть самого царя Петра!

«Населення Козацької України живе у добробуті й приспівуючи»

Вісімнадцятий вік мав усі шанси, аби увійти в історію України як своєрідний «золотий вік». Адже на той час одійшла в минуле похмура доба жорстоких воєнних конфліктів, громадянських війн та іноземних інтервенцій, що дістала в сучасників промовисту назву — «Руїна». Пора, коли «задля срібла й злата, — як із сумом писав Самійло Величко, — не тільки кожен дав би виколоти собі око, а й брата і отця свого не пощадив би...» Канули в Лету й спустошливі турецькі походи на давню гетьманську столицю. Поволі стихала й загроза татарських нападів. Особливо після того, як у 1680—90-і рр. козацькі полки спільно з російськими військами здійснили ряд походів в Пониззя Дніпра, здобувши там татарські фортеці та збудувавши там власні.

Українська козацька держава, народжена за часів Козацької війни середини XVII ст., зважаючи на цілий ряд чинників як внутрішньо українських, так і зовнішніх, на жаль, не змогла ствердитись на мапі Європи як повноцінний державний організм — із власного внутрішньою й зовнішньою політикою, незалежним політичним проводом. Протиборство потужних сусідів за право включити українські землі до складу своїх держав завершилось поділом українських територій по Дніпру і поверненням одних з них до складу Речі Посполитої, інших — закріпленням за Російським царством, ще інших — оголошенням рукотворною пустелею, де не мали права селитись ані колишні тамтешні мешканці, ані прибувати новосели. Козацька державність зуміла вціліти лише на теренах Лівобережжя. І саме сюди після знищення в середині 1670-х рр. Правобережного Гетьманату почали масово переселятись найбільш енергійні козаки, міщани й селяни з Правобережжя. Російське керівництво, спробувавши спочатку в кінці 1650-х, а згодом у середині 1660-х рр. звести українську автономію нанівець і наразившись при цьому на два вибухи українсько-російської війни 1658—1659 та 1668 рр., у березні 1669-го погодилось на конституювання компромісного характеру українсько-російських взаємин.

Утихомирення воєнних конфліктів, відносний соціальний спокій, приборкання охлократичних виступів і проявів отаманства серед козацької старшини — усе це сприяє економічному й культурному піднесенню козацької України на рубежі XVII — XVIII ст. За короткий час відроджуються зруйновані міста й села, обробляються родючі землі, бурхливо розвиваються освіта, наука, мистецтво. Накопичення заможними козаками й міщанами матеріальних цінностей сприяє розвитку містобудування. Не лише гетьман, а й полковники, полкова й сотенна старшина, багаті купці споруджують величні храми, зводять канцелярії, школи. На культурній мапі Європи утверджується особливий архітектурний стиль — козацьке бароко, чудові зразки якого й донині прикрашають Київ, Чернігів, Переяслав, Полтаву, Козелець й інші міста Лівобережної України.

Як тільки вщухли лихоліття Руїни, молодь з українських земель відновила давній звичай здобувати чи завершувати вищу освіту в чужих краях, у визнаних освітніх центрах Європи. Бурхливу освітню й наукову діяльність розгорнула Києво-Могилянська академія, що, як і раніше, перебувала в центрі культурно-освітнього життя не лише України, а й усього православного світу. 1701 р. Академія отримала підтвердження свого високого статусу, уперше закріпленого ще 1659 р. королем Яном II Казимиром, і з боку російського царя Петра І. Швидкими темпами розвиваються книгодрукування, малярство й письменництво.

На чужоземців, які мандрували українськими землями на зламі століть, Гетьманат справляв враження висококультурної країни. Наприклад, посол датського короля Юль Юст, подорожуючи Україною, занотував до свого щоденника: «Населення Козацької України живе у добробуті й приспівуючи». Чистота, чепурність українців, їхні гарні оселі нагадували послу його власну вітчизну — Данію.

Важливі позитивні зрушення спостерігаються на рубежі століть і на Правобережжі, яке найбільше постраждало за часів іноземних інтервенцій і внутрішніх чвар другої половини XVII ст. і на кінець 1670-х рр. являло собою справжню пустку. До того ж, як пам'ятаємо, керівництва Речі Посполитої, Росії і Отаманської Порти, не маючи змоги закріпити ці землі за собою, надали їм статусу рукотворної пустелі. Проте вже з початком 1680-х рр. енергійний Ян III Собеський намагається будь-що повернути втрачені у війнах з Османською імперією українські землі. Король видає універсал, згідно з яким козакам колишніх правобережних полків дозволялось селитись навколо Чигирина, Канева, Корсуня, Черкас, Умані, Кальника та Білої Церкви. Козацтво ж, піднімаючи край із руїн і господарського занепаду, воліє побудувати тут власне «панство», яке лише б формально залежало від влади короля, а у своїй суті наслідувало модель політичної організації, яка утвердилася в Україні в результаті революції середини XVII ст. На колонізованих землях відроджується традиційне козацьке самоврядування, поширюється козацьке судочинство, для вирішення важливих поточних суспільних проблем скликаються козацькі ради.

Чужа війна.

Українське козацтво в боротьбі Москви за вихід на Балтику

«Імпульсивний і свавільний Петро І, — зазначають сучасні російські історики, — не хотів жити, як його предки — „по старине“, він жадав змін. Не знаючи, з чого почати, як реформувати Росію, цар під виглядом простого дворянина Петра Михайлова зі свитою офіційних послів 10 березня 1697 р. вирушив у складі Великого посольства (1697—1698) до Голландії, яку полюбив заочно, слухаючи розповіді приятелів-моряків та корабельників». І, вже повернувшись на батьківщину, вражений величчю європейського життя, цар почав примусове гоління борід, обрізування полів немодних при європейських монарших дворах довгополих кафтанів й інше «чудіння», яке нащадки наречуть «рубанням вікна в Європу».

Утім, аби увійти таким дивним робом — не через двері, а крізь вікно — у таку милу й жадану царевому серцю Європу, Петру потрібно було спершу її завоювати, примусити Європу й себе полюбити. Тим паче що спроба залучити європейські держави до союзу з Росією у війні на Сході, з Оттоманською Портою, яку цар уже розпочав під Азовом — а саме це завдання стояло перед «Великим посольством», — була успішно провалена. Отож від планів завоювання Східної імперії довелось відмовитись, і, оскільки воювати дуже вже кортіло, новий ворог був швидко знайдений. Ним стало Шведське королівство. Чому воно? Крім того що воювати хоч з кимось-то потрібно було, а з Швецією, як власне і з будь-яким іншим сусідом, у Росії були давні територіальні суперечки й претензії, чи не головну роль тут відіграла й особиста приязнь Петра І до польського короля Августа II Сильного. Під час особистої зустрічі монархів у містечку Рава-Руська король прямо зачарував царя своїми антропометричними даними (не дарма ж він отримав офіційний епітет до титулу — «Сильний»), а крім того молодістю, енергією, амбіціями та, врешті, бажанням воювати! А якщо взяти до уваги, що перед тим, як зайняти — до слова за допомогою Москви — польський трон, Август II був курфюрстом Саксонії, то й ворог у нього вже був на примітці — шведський король Карл XII, який вельми успішно приміряв до себе грізне звання Лева Півночі. Зростання впливів Швеції на Півночі Європи цілком закономірно боявся також король Данії Фредрика IV. Відтак немає нічого дивного, що курфюрст Саксонії і король Данії були не проти залучити до союзу проти Швеції російського царя. Останній також з готовністю відмовився від ідеї продовження війни з Портою та розпочав підготовку до війни зі Швецією.

У лютому 1700 р. саксонські полки Августа II окупували шведську провінцію Ліфляндію (Лівонію). Місяць по тому армія датського короля атакувала землі союзника Швеції герцога гольштинського Фредрика. Росія поки що відкрито не втручалась у конфлікт, побоюючись активізації дій з боку Порти. І лише після того, як на початку серпня зі Стамбула надійшло повідомлення про укладення миру, Москва розірвала стосунки зі Стокгольмом й оголосила Карлу XII війну. Російські війська перейшли кордон і почали облогу фортеці Нарви (нині на території Естонії). У Європі розпочалась війна, що тривала з перервами аж до 1721 р. й отримала промовисту назву Великої Північної війни.

Парадоксально, але на момент вступу Росії у війну в Петра було достатньо підстав, аби не робити цього. Для власної ж безпеки. Справа в тому, що, зненацька атакований супротивниками, Карл XII у травні 1700 р. висадив потужний десант у передмістях Копенгагена, змусивши тим самим датського короля вийти з війни. Отож швидко й вигідно залагодивши справи з Датським королівством, Карл XII без перешкод перекинув свої війська на російських фронт, і 19 листопада під Нарвою завдав нищівної поразки армії Петра І, яка, до слова, чисельністю значно переважала шведів.

Після перемоги під Нарвою в Карла XII був шанс добити Росію остаточно. Але цього разу доля вже всміхнулась цареві. Шведи перенесли головний удар на землі Речі Посполитої, і це надало шанс Петру І спробувати мобілізувати власні сили та взяти реванш. Активну участь у спробах царя реваншуватися були змушені брати й українські війська. Спочатку на допомогу російській армії було відправлено Полтавський полк, слідом за ним Чернігівський, ще через деякий час Ніжинський та два сердюцьких полки. Загальне командування 12-тисячного козацького війська було доручено небожеві Івана Мазепи наказному гетьману Івану Обидовському. Однак не встигло це військо дійти до Нарви, як поступило повідомлення про трагічну участь російської армії. Корпус Обидовського влився до складу російської армії, що відступала до Пскова, і, незважаючи на відсутність безпосередньої воєнної загрози, козацькі полки в умовах суворої російської зими, відсутності провіанту, зимової одежі та фуражу зазнали важких втрат. Крім того, серед козаків зростало невдоволення і внаслідок вкрай неприхильного ставлення російських офіцерів до іррегулярних козацьких підрозділів. Врешті-решт, після раптової смерті наказного гетьмана в лютому 1701 р. козаків було відпущено на батьківщину.

Незабаром на їхнє місце було відправлено 7-тисячний корпус під командою гадяцького полковника Михайла Боруховича. Тоді ж, на початку року, Петро І наказав Мазепі особисто привести на північ Росії значне козацьке військо. Щоправда, за деякий час цар відмінив свій наказ, воліючи, аби гетьман пильнував спокій в самій Україні. На чолі ж 17-тисячного козацького війська у складі Миргородського, Полтавського, Лубенського, Переяславського і двох компанійських полків було поставлено миргородського полковника Данила Апостола. Саме йому випало одним з перших відчути смак перемоги над шведами. У грудні 1701 р. в битві під Ерестфером значною мірою саме завдяки вмілому і швидкому маневруванню полків Апостола російському генералові Б. Шереметьєву вдалось розбити загін шведів на чолі з Шліппенбахом. Українські козаки відзначились як під час герцю зі шведським авангардом, так і на заключному етапі битви, організувавши вдале переслідування розбитого неприятеля.

У наступні роки походи козаків тривали і надалі. Зокрема, восени 1702 р. козаки Чернігівського полку на чолі з Юхимом Лизогубом брали участь у здобутті шведської фортеці Нотебург (колишньої новгородської фортеці Орєшек, перейменованої Петром І на Шліссельбург, нині під Санкт-Петербургом), Дерпта (нині м. Тарту в Естонії) та Нієншанца у гирлі Неви, де 16 травня 1703 р. цар заклав Петропавлівську фортецю, навколо якої згодом виросла нова столиці Російської імперії — Санкт-Петербург. Ще одна частина козацького війська під командою стародубського полковника Михайла Миклашевського в цей час воювала проти литовських військ на теренах Білорусі, брала участь у здобутті Старобиховської фортеці. А на початку 1704 р. за наказом Петра І гетьман Мазепа висилає на допомогу королю Августу II на землі Речі Посполитої спочатку 5-тисячне козацьке військо, а навесні того ж року вступає на Правобережну Україну на чолі головних сил. Цього разу під його стягами перебувало вже до 40 тисяч військ.

«Диявол його сюди несе. Всі мої плани перевернув».

Чому Карл XII попрямував на Москву через Полтаву?

Зважаючи на багаторічну «дружбу» Івана Мазепи з Петром І, справжнім громом з ясного неба стала для царя та його оточення звістка про перехід восени 1708 р. гетьмана на бік запеклого ворога Петра І — шведського короля Карла XII. Звичайно ж, більш як двадцятилітня державна служба гетьмана під владою царя, його високе становище та бездоганна репутація не могли прояснити мотивів цього кроку. Абсолютно очевидно, що діями семидесятилітнього сивочолого правителя керували й не особисті, приватні мотиви. Усе вказувало на те, що рішення про кардинальну зміну шляху розвитку України давалося гетьману непросто і йшов він до нього довго.

Спонукальними мотивами виступали тут та неймовірно висока ціна, яку українське козацтво платило за реалізацію геополітичних намірів Петра, зокрема й участь у Великій Північній війні, і господарське розорення краю внаслідок війни та втручання царя в економіку та торгівлю України, і плани ліквідації української автономії, про які як сам цар, так і його підручні, вже не особливо приховуючись, вели мову з кінця 1705 р. Не останню роль відіграли й міркування міжнародного плану: шведський король завдав відчутної поразки росіянам у Прибалтиці, поставив на коліна Данію і Саксонію, скинув з королівства в Польщі союзника Петра Августа II і впритул підступив до кордонів Гетьманату. Чи мав право Мазепа за таких умов піддавати нападу Карла XII українські землі й відстоювати ціною життів українських козаків абсолютно чужі національні інтереси, виконуючи великодержавні плани Петра? Навряд чи. Особливо зважаючи на той факт, що ці самі інтереси України царя цікавили найменшою мірою. Отож гетьман вирішив уникнути участі в непотрібному кровопролитті, задекларувати політичну підтримку шведському королю, котрий перебував у зеніті слави і перемога котрого над Москвою видавалася найбільш вірогідним результатом протистояння двох гігантів.

Після того як восени 1700 р. шведська армія під Нарвою завдала нищівної поразки військам Петра І, Карл XII допустився фатальної помилки, спрямувавши головні свої зусилля на боротьбу проти польського короля і курфюрста саксонського Авґуста II Сильного, надавши тим самим діяльному російському цареві час для того, аби створити нову армію і вже нею спробувати реваншуватись. І поки шведи впродовж наступних кількох років воювали у Польщі, російські війська зуміли здобути добре укріплені шведські фортеці Нієн, Нотеборг, Нарву, Дерпт, заснувати свої міста і фортеці і в такий спосіб міцно утвердитись на Балтиці. Отож, коли Карл XII, позбавивши Августа II польської корони, вирішив врешті покарати і його союзника Петра І, з'ясувалось, що зробити це можна лише за умови остаточної перемоги над супротивником. Шведський канцлер граф Карл Піпер резонно зауважував, що вигідний мир з Росією можна укласти лише в Москві. Але, щоб цього досягти, потрібно було здобути царську столицю.

Шлях із Саксонії на Москву міг пролягати через Псков, Новгород і Твер, і тоді король міг сподіватись на підтримку своїх військ, розташованих у Литві, Естляндії і Курляндії. Проте йому довелось би здобувати добре укріплені Псковську і Новгородську фортеці, а ще мати справу з суровим кліматом і бездоріжжям. Набагато перспективніше виглядав східний похід через Смоленськ. Такий шлях був не лише найкоротшим, але й не перекривався потужними російськими фортецями. Розбивши в липні 1708 р. під Головчином на Білорусі 39-тисячну царську армію, шведські війська здобули переправи через Дніпро й рушили на Москву.

Петро І після битви під Головчином усіляко уникав великих боїв. Натомість запропонована ним тактика спаленої землі, коли на шляхах просування шведів знищувався увесь провіант і фураж, а населення заганялось у ліси, виявилась ефективною. До того ж літо видалось вельми холодне й дощове. Стомлене переходом військо, якому бракувало провіанту, рухалось повільно й невпевнено, зазнаючи дрібних нападів російських військ. За таких умов амбітний Карл XII ухвалює рішення змінити маршрут руху й іти до цілі через Брянськ.

Аби забезпечити ліпші, ані ж у Білорусі, умови просування, король висилає на Сіверщину війська генерала Лягеркрона. Проте той заблукав у білоруських лісах і вийшов до важливих стратегічних пунктів Сіверщини Мглина і Почепа лише після того, як там встигли закріпитись російські війська генерала Іффлянда. Дезорганізований Лагеркрон, повертаючись назад, не здогадався вступити в інше стратегічно й політичне важливе місто — полковий центр Стародуб, населення якого було готове відчинити перед шведами міську браму. Тим часом 28 вересня російські війська, прокравшись непоміченими густими білоруськими лісами та болотами, поблизу села Лісного атакували шведський корпус генерала Левенгаупта, який мав завдання доправити королеві підкріплення й багатий обоз. Жорстока битва тривала з ранку до пізнього вечора й лише сутінки та рання для тієї пори року хурделиця порятувала шведів від повного розгрому. Тим не менше, з 12—15 тисяч вояків генерала Левенгаупта до Карпа XII зуміли пробитися лише близько 6 тисяч, без обозу та артилерії. Після цього Карпові XII більше нічого не залишалось, як повернути ще далі на південь, на землі Українського Гетьманату.

Гетьман Іван Мазепа розпочав налагоджувати стосунки з союзниками шведського короля ще з 1704—1705 рр., відколи стала очевидною військова перевага Карла XII над своїми супротивниками, а в оточенні Петра І, занепокоєного максимальною мобілізацією всіх наявних ресурсів на боротьбу зі всесильним королем, стали обговорювати плани залучення на цю важливу справу в повному обсязі й українських ресурсів.

Вочевидь, за задумом гетьмана, налагодження таких контактів могло уберегти Україну від фатальної участі на випадок повної перемоги Швеції й виникнення в Карла XII бажання віддячити своєму союзнику на польському троні королю Станіславу Лещинському коштом українських земель. Сподівався Мазепа й на серйозні вигоди на випадок розгортання шведського походу на Москву. Адже шведи, знаючи про прихильність козацького гетьмана й старшини, не мали б вводити на українську територію свої війська, а сміливо рухатись на схід.

Утім усі ці розрахунки української сторони були зруйновані ухваленим під тиском обставин рішенням Карла XII йти на Москву через Україну. Такий поворот справ неминуче тягнув за собою не лише прихід на українські землі шведських військ, але й — російських. То ж не дарма гетьман Мазепа, довідавшись про вступ Карла XII в Україну, у серцях вигукнув: «Диявол його сюди несе. Всі мої плани перевернув. Війська великоросійські за собою в Україну впровадить на неминучу її руїну і нашу погибель!»

«Братія, прийшла наша пора».

Гетьман проти царя

Незважаючи на тверде бажання мати при собі якомога більше козацького війська, на початок осені 1708 р. сили гетьмана Мазепи були мізерно малими. Адже за наказом російського командування близько 3 тисяч козаків послали в Польщу на допомогу Київському та Білоцерківському полкам, 6 тисяч — на Білорусь, під Пропойськ, ще 3 тисячі — до Смоленська. Під повним контролем російського командування перебували й сіверські полки. Безпосередньо під командою регіментаря перебували лише козаки Лубенського, Миргородського й Прилуцького полків, загалом близько 5 тисяч. Проте відмовлятись від задуманого було вже пізно, і 25 жовтня 1708 р. на березі Десни Мазепа звертається до війська з яскравою промовою: «Братія, прийшла наша пора; воспользуемося представившимся случаем: отомстим москалям за их долговременное насилие над нами, за все совершенныя ими жестокости и несправедливости охраним на будущия времена нашу свободу і права козацкіе от их посягательств! Вот когда пришло время свергнуть с себя ненавистное ярмо и сделать нашу Украйну страною свободною и ни от кого независимою». А виголосивши промову, гетьман повів війська на з'єднання з Карлом XII.

Двадцять шостого жовтня українські війська зустрілись із шведським авангардом полковників Гілленштірна і Хіллса. Увечері 28 жовтня Мазепа прибув до табору Карла XII. По тому відбулась урочиста аудієнція українського гетьмана в короля, на яку він прибув на коні, у супроводі генеральних старшин і полковників. Перед ним несли булаву, а позаду — бунчук як символи гетьманської гідності. Під час першої зустрічі з Карлом XII Іван Мазепа виголосив латиною коротку промову, закликаючи монарха бути милосердним і не тримати зла на українців, які мусили не за власною волею воювати проти шведів. По тому відбулась тривала розмова з королем, узгодження планів на майбутнє.

Проте плани українсько-шведської співпраці почали пробуксовувати вже з самого початку їхньої реалізації, а загалом кампанія стала чи не класичним зразком того, як грандіозний задум може обернутися фатальним фіаско...

Від'їжджаючи до табору шведського короля, гетьман Мазепа залишив у своїй резиденції в Батурині більше трьох тисяч вояків — чотири сердюцькі полки й окремі сотні Лубенського, Миргородського й Прилуцького полків, під загальною командою сердюцького полковника Дмитра Чечеля, осавула Генеральної військової артилерії Фрідріха Кенігсека й батуринського сотника Дмитра Нестеренка. Батуринський гарнізон отримав завдання боронити гетьманську столицю й розміщену в ній Генеральну військову артилерію, очікуючи на повернення гетьмана разом зі шведськими військами. Шведська армія вирушила на допомогу оборонцям Батурина 30 жовтня. Утім її рух сповільнився при форсуванні Десни. Крім того, шведський полковник Гіллерштірн ремствував і стосовно незбагненної неквапливості руху військ, що, як виявилось згодом, призвело до фатальних наслідків.

Тридцятого жовтня в с. Погрібки, що на Десні, відбулась воєнна рада російського командування, на якій ухвалили рішення йти на приступ Батурина. І вже наступного дня під стінами гетьманської резиденції з'явилось близько десяти тисяч кінноти генералів О. Меншикова і М. Голіцина. На вимогу Меншикова беззастережно здати твердиню захисники Батурина не пристали. Утім, аби виграти час, вступили у переговори, висунувши загалом нереальні передумови припинення оборони. І це дало підстави російському генералу в листі до Петра І стверджувати, що «ни малой склонности к добру в них не являєшся, и так говорят, что хотят до последнего человека держатца». Уранці 1 листопада Меншиков віддав наказ про початок обстрілу Батурина. А в ніч на 2 листопада російські війська з двох боків рушили на приступ фортеці й після двогодинного бою («о 2 часу пополуночи») несподівано легко оволоділи гетьманською резиденцією.

Достеменно невідомо, що стало причиною такої короткочасної оборони: чи загалом слабкість оборонних мурів гетьманської резиденції, чи суттєва перевага російської сторони, чи зрада окремих козацьких старшин, натяки про яку містять тогочасні джерела. Значно більше певності є в документах щодо тотального знищення Батурина. Анонімний автор Лизогубівського літопису з сумом писав: «Много там людей пропало от меча... много ж на Сеймі потонуло людей, утікаючи через лід ще некріпкий, много і погоріло, крившихся по хоромах, в льохах, в погребах, в ямах, де паче подушились, а на хоромах погоріли».

І справді, захисників столиці та її мирних жителів, у тому числі жінок і дітей, переможці показово для остраху всієї України жорстоко покарали — за різними відомостями загинуло від 6 до 15 тисяч. Жорстока розправа над гетьманською столицею вповні вписувалась у промовистий наказ Петра І: «А Батурин в знак изменникам (понесе боронились) другим на приклад зжеч весь».

У наступні місяці, за словами очевидця, царські слуги козаків, «запідозрених у прихильності до Мазепи, вишукували по домах і віддавали на різні тортури: колесували, четвертували, вбивали на палю, а вже зовсім за іграшку вважалося вішати та рубати голови». Французький посол у Москві з жахом доносив у Париж: «Україна залита кров'ю, зруйнована грабунками і виявляє скрізь страшну картину варварства переможців».

Жорстоко розправившись із прибічниками гетьмана, Петро І водночас демонстрував неприховану щедрість щодо його опонентів, роздаючи їм майно та землі «мазепинців». Вельми показовим у цьому відношенні є приклад священика з Новгород-Сіверського монастиря Афанасія Заруцького, котрий ще недавно писав хвалебні оди на честь Івана Мазепи, тепер же у вірші «на злобу дня» гнівно картав гетьмана за «зраду». Авторський гонорар Заруцького, який він отримав від Петра І, склала... ціле село з підданими!

У другій половині листопада 1708 р. підручні Петра влаштували імітацію страти українського правителя, віддавши в руки ката опудало, що мало символізувати Мазепу. На дев'ятини після символічної страти одночасно в храмах Москви та Глухова (куди за наказом царя було перенесено гетьманську столицю) було інсценоване анафемування гетьмана, яке відтоді понад 200 років проголошувалося по всіх церквах Російської імперії у першу неділю Великого посту аж до її урочистого зняття гетьманом Павлом Скоропадським 10 липня 1918 р.

«Этот очень хитер, может Мазепе уравниться».

Вибори без вибору 1708 р.

Ще за часів облоги Батурина, 1 листопада, цар видав указ, яким зобов'язав козацьку старшину прибути на раду до нової гетьманської столиці — Глухова, аби обрати нового гетьмана. Спочатку Петро І мав намір привести на гетьманство миргородського полковника Данила Апостола, котрий, як він добре знав, свого часу ворогував з Мазепою. Утім виявилось, що Апостол на чолі частини свого полку перебуває... разом з гетьманом у таборі шведського короля. Відтак потрібно було шукати нового кандидата. Тим часом на раду до Глухова 6 листопада прибули лише двоє полковників — стародубський Іван Скоропадський та чернігівський Павло Полуботок. Переяславський і Ніжинський полки представляли наказні полковники, полтавський полковник Іван Левенець волів очікувати, яка сторона виявиться сильнішою, і на раду не прибув. Решта полковників була разом з Мазепою. Відтак і вибір претендентів звузився до двох кандидатур — Скоропадського й Полуботка.

Скоропадський сприймався в Москві як креатура Мазепи, котрий «его постановил и обагатил», а тому не видавався надто певним кандидатом. Адже невідомо, з ким би був Скоропадський, якби шведські війська замість того, аби блукати лісами Сіверщини, вчасно прибули до Стародуба, випередивши в цьому російську кавалерію...

Чому Полуботок відрікся від свого гетьмана та прибув до Глухова на заклик царя? Однозначної відповіді на це питання російські сановники не знали. Так само і наявні історичні джерела не містять підказок з цього приводу. Можемо лише припускати, що, зважаючи на серйозні конфлікти Полуботків з Мазепою в минулому, Іван Степанович не поспішав розкривати перед Павлом Леонтійовичем карти своєї небезпечної гри. А коли Полуботку про неї стало відомо, часу для переходу на бік Карла XII вже не залишилось. Але, як би там не було, на Глухівській раді 1708 р. переважна більшість козаків воліла бачити своїм регіментарем саме полковника чернігівського. Навіть суперник Полуботка в боротьбі за булаву полковник Скоропадський, відмовляючись від регіментарства, вказував на Павла Леонтійовича як на найбільш гідну кандидатуру.

Утім вирішальне слово на раді належало російській владі. А цар Петро був категоричним: на гетьманство поставити Скоропадського, оскільки Полуботок «очень хитер, может Мазепе уравниться».

«Изменническое гнездо разорено и искорено!»

Російсько-шведське змагання за Запорозьку Січ

Готуючись до вирішальної битви, і російський цар, і його супротивник шведський король наполегливо шукали союзників. Зокрема, Карл XII та Іван Мазепа активно зносилися з Османською Портою і Кримським ханатом, схиляючи їх до вступу у війну, намагались нав'язати стосунки з бунтівними донськими козаками і кавказькими народами. Проте найактивніше розвивались контакти із Запорозькою Січчю. Попри те що формально впродовж усього гетьманування Мазепи Січ перебувала в його підпорядкуванні, шанси на залучення низового товариства на свій бік у гетьмана були не такими вже й великими. Адже попередні кроки Мазепи, що йшли у фарватері політики царського уряду й були спрямовані на встановлення контролю за діяльністю Коша, не сприяли зростанню його популярності серед січовиків. До того ж активну боротьбу за Січ розгорнув і Петро І, засилаючи на Запорожжя своїх посланців, обдаровуючи старшину і товариство царським жалуванням і бойовими припасами. До агітації запорожців було залучено навіть настоятеля Києво-Межигірського монастиря Ірадіона Жураковського, що й не дивно — Петро активно використовував церкву у власних політичних інтересах.

Спершу все вказувало на те, що Січ залишиться нейтральною у цій війні. Адже одна частина, переважно старшого та заможнішого, козацтва виступала за збереження лояльності до царя, інша, молодша і політично радикальніша, на чолі з Костем Гордієнком, була готова вибачити Мазепі його попередні помилки та підтримати в прагненні звільнитись з-під влади Петра І. Врешті перемогу здобули прибічники Гордієнка. На початку березня 1709 р. в Переволочній відбулись переговори гетьманських послів — генерального судді Василя Чуйкевича, генерального бунчужного Федора Мировича й чигиринського полковника Костя Мокієвського з Гордієнком і запорозькою старшиною, а вже 12 березня військова рада на Січі ухвалила підтримати гетьмана Мазепу. Двадцять шостого березня в Диканьці відбулась зустріч Гордієнка з Мазепою, а наступного дня кошовий відбув аудієнцію в Карла XII у Великих Будищах. Ще за день між Січчю, гетьманом Мазепою та королем Швеції було укладено союзну угоду, що містила зобов'язання сторін продовжувати боротьбу з Петром І до остаточної перемоги та звільнення Гетьманату й Січі з-під його влади. Разом з Гордієнком на війну виступило понад 8 тисяч запорожців.

Крім військових дивідендів, вибір запорожців міг мати важливі політичні наслідки. Адже історично склалось так, що січові впливи були надзвичайно сильними на півдні Гетьманату, зокрема в Полтавському полку. Відтак, довідавшись про вибір Коша, до виступу приєднались козаки Переволочної, Келеберди, Нехворощі, Маячки, Царичанки, Нових Санджарів тощо. Князь Г. Долгоруков на початку квітня доповідав цареві, що Гордієнко «яд свой злой» намагається перекинути й на Правобережжя. І для того аби втримати тамтешніх козаків від виступу, командування було змушене перекинути драгунський полк князя Г. Волконського з Києва до Чигирина.

Після того як запорожці під орудою кошового Гордієнка вийшли на Полтавщину, на Чортомлицькій Січі залишилась незначна частина січовиків, які обрали собі за старшого Петра Сорочинського. В оточенні царя Сорочинського вважали за «самого доброго чоловіка» і сподівались, що з його приходом настрої січового товариства зміняться кардинально. Аби переконати січовиків воювати на боці царя, за наказом російського командування миргородський полковник Данило Апостол (пізно восени 1708 р. старшина за нез'ясованих донині обставин повернувся в табір Петра І) вислав на Січ «добрих козаків», які замолоду козакували на Низу та навіть обирались курінними й кошовими отаманами. Але попри щедрі подарунки, які вони привезли товариству, послів Апостола було прикуто до гармат, а листи, які вони привезли на Січ, переправлено до Гордієнка.

Втративши можливості політичними методами впливати на запорожців і розуміючи стратегічну важливість Січі, російське командування вирядило на розорення «изменнического гнезда» з Києва вниз по Дніпру три піхотних полки під командою полковника Петра Яковлєва, допомогу якому мав надавати компанійський полк Гната Галагана. Дорогою на Січ полковник Яковлєв захопив і знищив містечка Келеберду, Переволочну, Новий і Старий Кодак. У середині квітня російські війська були вже на Запорожжі. Ураховуючи, що кошовий Сорочинський на той час перебував у Криму і січовики сподівались, що він ось-ось приведе на допомогу кримських татар, січова старшина з готовністю вступила в переговори з Яковлєвим, намагаючись затягнути час. Проте задум було розкрито і полковник повів полки на штурм Січі.

Перший штурм було успішно відбито. Яковлєв втратив близько 300 солдат. Але саме тоді до Січі прибув зі своїм полком козацький полковник Галаган, у розпорядженні котрого перебували й виділені генерал-майором Г. Волконським драгуни та якого запорожці сприйняли за так своєчасно приведену Сорочинським допомогу. Вони необачно зробили вилазку — і цим скористались нападники. Згідно з іншими версіями, роль Гната Галагана в здобутті Січі була ще більш важливою, оскільки він замолоду козакував на Низу та добре знав усі сильні й слабкі сторони січових укріплень, а також потаємні ходи, якими можна було б їх оминути.

«Изменническое гнездо разорено и искорено!» — з пафосом доносив на початку травня цареві князь Меншиков. Із Січі вдалось вирватись лише незначній частині козаків. Переважну ж більшість запорожців було ув'язнено, а «знатнейших воров», читаємо в донесенні того ж Меншикова, — страчено. Для того аби втримати цей стратегічно важливий пункт під своїм контролем, за наказом царя Меншиков розмістив в Кам'яному Затоні близько півтисячі піхоти й драгунів, зобов'язавши їх пильно слідкувати за тим, аби запорожці не повернулись на Чортомлик. Тим часом в Україні розпочалося справжнє полювання на запорозьких козаків. Шістнадцятого травня Петро І видав маніфест, яким наказував тих запорожців, які добровільно склали зброю й погодились зректись козацьких прав, поселяти в Гетьманаті як простих посполитих, решту ж — затримувати, ув'язнювати й страчувати.

«Тріщать, бряжчать шаблюки голі, грім із гармат заклекотів».

Полтавська битва

Улітку 1709 р. майбутнє Європи великою мірою залежало від того, як завершиться протистояння Росії та Швеції, епіцентр якого перемістився на південь Гетьманату, під Полтаву. Чому саме Полтава стала місцем вирішального герцю? Невелика Полтавська фортеця була на перетині важливих стратегічних шляхів — на Правобережжя і Польщу, на Запорожжя, Крим і Причорномор'я і врешті на Дон і Москву. Перебуваючи в Полтаві, Карла XII міг належним чином зустріти підкріплення від короля Станіслава Лещинського і генерала фон Красау, війська якого перебували на польських землях. З Полтави зручно було підтримувати контакти з Бахчисараєм, Стамбулом і Доном, схиляючи їх до вступу у війну проти російського царя, а у випадку їхньої згоди — ефективно взаємодіяти з ними. Ще більше зросло значення Полтави після переходу Запорозької Січі на бік Карла XII. В Україні віддавна побутував вислів, що полтавці із запорожцями живуть «як муж з жоною», а відтак можна було сподіватись і на прихильне ставлення полтавчан до союзників запорожців — шведів.

До того ще восени 1708 р., коли гетьман Мазепа перейшов на бік шведського короля й вирішувалось питання лояльності козацької старшини до царської влади, полтавський полковник Іван Левенець — єдиний з тих, хто не був разом із Мазепою, — на скликану царем Глухівську раду не прибув. Гетьман надсилав до Полтави своїх посланців, схиляючи його до відкритої підтримки свого виступу. Проте Левенець після певних вагань усе ж визнав владу нового гетьмана. На початку грудня до Полтави було введено нову російську залогу (понад 4 тисячі вояків), а комендант фортеці полковник А. Кєлін мобілізував близько 3 тисяч місцевих козаків. І тому, коли врешті на початку квітня 1709 р. Карл XII спрямував на Полтаву свої війська, здобути фортецю не пощастило ані переговорами, ані штурмами. Першого травня розпочалась облога Полтави, яка розтяглась на два наступних місяці, надавши Петрові І можливість зосередити власні сили й належним чином підготуватись до вирішальної битви, якої російське командування уникало ще з початку осені 1708-го.

Наважитись на проведення генерального бою Петра І змусило тяжке становище Полтавського гарнізону, змученого тривалими штурмами й різними диверсіями супротивної сторони, у яких діяльну участь брали запорожці Гордієнка. Двадцятого червня фельдмаршал Б. Шереметьєв перевів головні сили російської армії на правий берег Ворскли, розпочавши тим самим завершальну стадію підготовки до Полтавської битви.

Під Полтавою цар зумів зібрати вельми потужне військо: 61 батальйон піхоти, 24 драгунських полки, а також козацькі полки гетьмана Івана Скоропадського, яким було доручено прикривати фланг головних сил. Усього до бою було мобілізовано понад 50 тисяч. Російське командування обрало доволі вигідні позиції, які значною мірою нівелювали переваги шведської армії, яка полюбляла атакувати широким фронтом, маючи змогу своїм активним маневруванням ставити супротивника у вкрай незручне становище. Цього ж разу табір російської армії притискувався до Ворскли, через яку було наведено мости, попереду була лише невелика рівнина, закрита з лівого боку густим лісом, у глибину поле майбутньої битви також обмежувалось лісистою місцевістю. Таким чином, можливості маневрування були доволі обмеженими. Аби ще більше стиснути вільний простір, за наказом Петра І попереду російських позицій було споруджену лінію укріплених редутів.

У розпорядженні Карла XII під Полтавою було 23—24 батальйони піхоти та 41 ескадрон кавалерії. Разом близько 25 тисяч чоловік. Ще близько 6 тисяч чоловік утримували облогу Полтави та прикривали переправи через Ворсклу. Більша частина запорозьких козаків Гордієнка й гетьманських військ Мазепи була приділена до резерву й прикривала шведський обоз і лівий фланг головних сил. Ще одна частина запорожців разом зі шведами продовжувала облогу Полтави, аби не дати змоги військам Полтавського гарнізону вдарити у тил армії Карла XII. Найбільш слабким місцем шведської армії була майже повна відсутність артилерії та припасів до неї. У той час як у розпорядженні Петра І було 72 гармати, Карл XII мав лише 4, і то до них бракувало припасів. Відтак, плануючи майбутній бій, король мусив шукати можливість перемогти ворога без використання артилерії.

Крім того, напередодні битви, під час нічної рекогносцировки місця майбутнього бою, король зазнав поранення в ногу й не міг особисто керувати ходом бою, доручивши командування фельдмаршалу Реншільду. Бій було намічено на 29 червня. Карл XII волів би зачекати ще деякий час, сподіваючись на прихід підкріплення від Станіслава Лещинського та генерала фон Красау. Натомість вночі 26 червня королю повідомили, що 28 червня до Петра І має підійти 40-тисячне військо калмицького хана Аюки, і під впливом цього повідомлення на світанку 27 червня Карл XII дав наказ про атаку супротивника.

Шведи розпочали бій наступом чотирьох піхотних колон, за якими рушила кіннота. Перший акт великої драми — найбільшої військової поразки шведської армії за всю історії Швеції — розгорівся перед лінією російських редутів, де наступ супротивника зустріла кавалерія під командою генерала О. Меншикова. Після півторагодинного бою російська кавалерія відступила. Проте радість шведів з цього приводу була передчасною: їхнє подальше просування було зупинене шквальним артилерійським і рушничним вогнем з редутів. Побачивши значні втрати своїх військ, Карл XII наказав фельдмаршалу Реншільду обійти оборонну лінію з флангу. Частина шведських військ змістилась ближче до лісу. Однак тут на них чекала вже російська кавалерія, і пройти далі не вдалось. Частина ж передового загону під командуванням генералів Шліппенбаха і Рооса взагалі втратила орієнтири й стала легкою здобиччю російських військ. Очевидець цих подій зі шведського боку пізніше з жахом пригадував, як вояки Упландського полку «лежали купою, ніби попадали один на одного чи їх хтось накидав, і ворог завзято сік їх списами, багнетами, мечами по всьому, що можна було розрубати, незважаючи на те, чи то були живі, чи мертві».

Шведське командування було змушене відвести війська до Будищанського лісу, аби перешикуватись і готуватись до нового штурму. Близько 9 години ранку розпочалась гарматна стрілянина з обох боків, а по тому війська рушили назустріч один одному. Вийшовши на лінію картечного вогню, шведи несли неймовірні втрати, але стійко продовжували наступ. Як барвисто описав О. Пушкін (у перекладі Є. Гребінки):

Зійшлося військо знов на полі;

Тріщать, бряжчать шаблюки голі,

Грім із гармат заклекотів,

З гвинтівок кулі засвистіли;

Заржали коні, захропіли.

Уруч схопилися полки,

Москаль, і швед, і козаки;

Як дрова, народ так кришили...

Під час усього бою, незважаючи на поранення, намагався бути в гущавині подій і Карл XII. Короля возили на спеціальних ношах, запряжених двома кіньми. Удар ядра розбив ноші короля, і він впав на землю. Утім Карл XII знайшов у собі сили, пересів верхи на коня і, оголивши шпагу, закликав війська до відчайдушної атаки. Мужність короля належним чином оцінили його піддані й ще з більшим заповзяттям кинулись в атаку. Їхній удар по центру російських позицій був таким потужним, що розташований там 1-й батальйон Новгородського піхотного полку не витримав і почав відступати. Виникла реальна загроза прориву шведських військ на позиції російської артилерії. Доля битви висіла на волосині.

Прорив вдалось закрити силами 2-го батальйону новгородців, у контратаці яких брав участь особисто Петро І. Водночас кавалерійські частини генералів Боура і Меншикова вдарили з флангів. Шматок картечі смертельно поранив коня Карла XII. Король упав на землю і від болю знепритомнів. На заклик фельдмаршала Реншільда «Рятуйте короля!» гвардійці винесли закривавлене тіло Карла XII з поля бою. У рядах шведів почалось замішання. Наступна російська хвиля, підсилена артилерійськими залпами, зім'яла центр шведської армії, де розміщувалась найбільш боєздатна, загартована в походах шведська піхота. Почався загальний відступ армії Карла XII. Російське військо прорвалось у табір короля і на одинадцяту годину ранку бій було закінчено.

У полон до росіян потрапило близько 3 тисяч шведських вояків, у тому числі й фельдмаршал граф Реншільд, перший міністр граф Піпер, багато інших заслужених генералів і офіцерів. Убитими під Полтавою Карл XII втратив близько 10 тисяч вояків. До рук Петра І потрапила вся казна шведського монарха, королівська канцелярія, 264 шведських прапорів і штандартів. Втрати російської сторони становили 4500 чоловік убитими й пораненими.

Здобута під Полтавою Петром І перемога винесла його на вершину слави. Авґуст II Сильний був повернутий на польський трон. Знову реанімовано союз Росії, Саксонії, Данії та Речі Посполитої. Швеція після отриманої поразки вже більше так і не змогла відновитись. Козацька ж Україна, змушена воювати по обидві сторони барикад, не лише понесла подвійні людські втрати, а й була приречена на вкрай тяжкі політичні наслідки, що втілились у подальшому занепаді української державності.

Катастрофа під Переволочною

Навздогін за Карлом XII і гетьманом Мазепою цар вислав кінноту генерала Меншикова і козаків гетьмана Скоропадського. Тому, хто зможе взяти короля в полон, Петро І пообіцяв генеральський чин і 100 тисяч золотих. Утім Меншиков забарився з виступом, і це дозволило принаймні вберегти від ганьби шведського короля й українського гетьмана.

З-під Полтави залишки шведської армії подались у напрямку Переволочної, аби там форсувати Дніпро й шукати порятунку вже на Правобережжі. Однак військові історики були схильні вважати, що для шведів було б доцільніше, перейшовши Ворсклу, іти до Криму. Власне, саме кримський напрям був і обраний Карлом XII для порятунку решток своєї армії, але пролягти він мав правим берегом Дніпра. Сам же король за умовлянням Мазепи рушив до Бендер, аби звідти ефективніше схиляти до союзу турецького султана.

При форсуванні Дніпра неоціненну допомогу шведам надали запорозькі козаки, які вправно майстрували плоти, а для переправи короля й гетьмана відшукали декілька рибацьких човнів. У ніч на 30 червня спочатку гетьман Мазепа, а згодом король зі своїм півторатисячним почтом переправились через Дніпро. Командування шведськими військами було покладено на генерала Левенгаупта. Саме він мав забезпечити переправу військ на Правобережжя і вихід у Крим. Утім наступного дня, коли Меншиков і Скоропадський підійшли до Переволочної, генерал продемонстрував незрозумілу пасивність і нехарактерну для нього нерішучість. Замість того аби організувати оборону військ, прославлений генерал, котрий перед виграв близько 60 боїв і битв, влаштував голосування: продовжувати боротьбу чи капітулювати. І врешті таки здав армію у полон. Під Переволочною до Меншикова без бою потрапило в полон 10—16 тисяч шведів.

Стосовно долі запорозьких і гетьманських козаків, які не встигли долучитись до гетьмана Мазепи і кошового Гордієнка, то в узгодженому сторонами акті капітуляції про неї... ніхто не здогадався потурбуватись. Отож, на захоплених козаків статус військовополонених не розповсюджувався. І саме під Переволочною козаків загинуло більше, аніж під час битви під Полтавою. Утім саме вони і чинили найбільший спротив...

Не допустити корупції в Україні.

Військо без держави, Конституція — для майбутнього

Уникнувши полону під Переволочною, Карл XII, гетьман Мазепа та кошовий Гордієнко на чолі невеликого війська 1 серпня 1709 р. прибули на землі Молдавії, що перебували під владою султана, до Бендер, в околицях яких — з дозволу турецького уряду — облаштували власні резиденції. Зважаючи на непевність ситуації на землях Речі Посполитої та активні намагання Петра І захопити свого ворога в полон, Карл XII не міг вільно продовжити шлях до Швеції і був змушений провести на підвладних султанові землях майже п'ять років. Гетьман же Мазепа терпів «гостинність» османців набагато менше. Уже з осені 1708 р. здоров'я 70-літнього українського правителя почало стрімко погіршуватись. Ще більше занедужав Мазепа після важкого переходу до Молдавії і тих небезпек, які чатували на нього від російських військ. Адже, навіть випустивши своїх ворогів на землі, що перебували під владою султана, Петро І не полишав надій на те, аби здобути їх. Десятого, чотирнадцятого й двадцять сьомого липня цар адресує владі Отаманської Порти три ноти, вимагаючи їхньої видачі. І хоч Порта не погоджувалась видати емігрантів, небезпека існувала й надалі. Відчуваючи наближення смерті, Іван Мазепа наказав спалити документи, які йому належали, висповідався перед священиком, якого спеціально доставили з Ясс, і в ніч з 21 на 22 вересня тихо помер у селі Варниця, що поблизу Бендер.

Після смерті гетьмана справа обрання його наступника через низку причин затяглася аж на декілька місяців. Найпершим кандидатом на гетьманський уряд серед козацького загалу сприймався небіж покійного Андрій Войнаровський. Таке високе становище молодого шляхтича, котрий не мав аж так багато заслуг перед Військом Запорозьким, пояснювалось волею Івана Мазепи. Прагнучи до утвердження в Україні спадкової влади і не маючи власних синів, Мазепа готував до відповідальної місії успадкування влади спочатку іншого свого небожа — ніжинського полковника Івана Обидовського. Проте після загибелі останнього в роки Великої Північної війни був змушений переключити свою увагу на Войнаровського. Утім добре відомий у європейських салонах блискучий світський лев Андрій Войнаровський не вияв бажання звалювати на свої плечі важку ношу гетьмана на еміграції й обмежився лише успадкуванням майна знаменитого дядька (чим, до речі, завдав чимало прикрощів козацькій старшині, позбавивши її фінансових ресурсів для організації козацького життя на чужині). Отож, старшина намагалась повернути успадковані Войнаровським кошти на користь Війська Запорозького, справедливо наголошуючи на залученні до гетьманського скарбу й коштів державних. Та Карл XII, до котрого сторони звернулись як до третейського судді, визнав пріоритет приватних майнових інтересів гетьманового небожа перед інтересами козацького загалу.

Коли стало відомо, що ані обрати Войнаровського на гетьманство, ані повернути успадкованих ним коштів не вдасться, козаки висунули дві кандидатури: представника відомої в козацькій Україні старшинської родини Горленків — полковника прилуцького Дмитра Горленка та генерального писаря в уряді Івана Мазепи — Пилипа Орлика. Полковника Горленка підтримували здебільшого старші за віком і за своїм службовим становищем козацькі старшини — генеральний обозний Іван Ломиковський, член генерального суду Клим Довгополий та інші. Довіру генеральному писарю Орлику висловлювали молодші, а відтак і більш енергійні лідери української еміграції — генеральний бунчужний Федір Мирович, наказний полковник полтавський Григорій Герцик, Федір Нахімовський та інші. На Генеральній раді 5 квітня 1710 р. на гетьманство було обрано Пилипа Орлика.

Обираючи Пилипа Орлика на гетьманство, генеральна старшина та кошовий отаман разом з усім Військом Запорозьким уклали з ним «Договір і постанову» — відомі в літературі під назвою «Пактів і Конституції прав і вольностей Війська Запорозького». Часто-густо Конституцію 1710 р. називають першим конституційним документом Нового часу, що з'явилась за два десятиліття до народження батька Конституції США Джорджа Вашингтона та майже за сто років до подій Великої французької революції. Утім, типологічно документ 1710 р. все ж відноситься не до конституційних актів у їхньому модерному розумінні (сформованому вже під впливом подій Великої французької революції), а до характерних для політичної культури Речі Посполитої пактів-конвентів, що укладалися в часи елекції між претендентами на коронацію та станами республіки. Але поза тим поява у квітні 1710 р. «Пактів і Конституції» безперечно подія неординарна. Адже ні до цього часу, ані опісля нічого подібного створено не було.

Якщо говорити про функції пактів-конвентів, то однією з головних є обмеження влади монарха, недопущення ним порушення прав підданих, недопущення проявів його самодержавства. Аналогічна за своїм змістом і навіть формулюванням ідея закладена і в Конституцію 1710 р. У статті 6 ідеться якраз про недопущення «невластивого гетьманському урядуванню... самодержавства», що «його неслушно й безправно» привласнили собі деякі гетьмани Війська Запорозького. Цілком вписується в трактування документів 1710 р. як своєрідних пактів-конвентів і вмонтування до них положень, присвячених формуванню напрямків зовнішньої політики Гетьманату, які мусив реалізовувати гетьман. Друга, третя і четверта статті обумовлюють непорушність кордонів Гетьманату, протекторат Шведського короля над Україною, «приязнь сусідську» з Кримським ханатом, звільнення запорозьких земель від московської влади.

Найбільше місця в документі відведено забезпеченню гармонізації стосунків у середині козацької України. Перепоною для розвитку гетьманського самодержавства мав стати принцип колегіальності вирішення важливих проблем, допущення до повноцінного управління державою козаків: «...ясновельможний гетьман та його наступники про цілість Вітчизни, про й загальне добро і про всілякі публічні діла... мають радитися зі всіма генеральними особами, полковниками й генеральними радниками, нічого без їхнього дозволу й поради не зачинаючи приватною своєю владою, не встановлювати і до завершення не приводити». Механізм реалізації цього надважливого принципу крився у впровадженні в практику державного життя Гетьманату інституту генеральних рад, що мали обов'язково скликатися тричі на рік: на Різдво, на Великдень і на Покрову.

Обмеження гетьманської влади передбачалося й у сфері судочинства, де регіментар позбавлявся права одноосібно вирішувати справи козацької старшини, а лише через Генеральний військовий суд. Інституцією, що була покликана обмежити самовладдя гетьмана у фінансовій сфері, мали стати генеральні підскарбії.

Новаторство проявлялося й у запровадженні інституту генеральних радців — «...з кожного полку по одній значній, старовинній, добророзумній та заслуженій особі, вибраній за гетьманською згодою». Крім участі у вирішенні генеральних справ, генеральним радникам відводилася поважна роль й у структурі полкового управління: «...сильні будуть разом із паном полковником городовим доглядати порядків і ними спільною радою управляти, постаючи за кривди й утяження людські».

Окрема стаття документа присвячувалась боротьбі з «корупцією»: «Оскільки всілякі утяження та здирства вірним людям походять найшвидше від владолюбних накупнів, які не покладаються на свої заслуги, прагнучи неситою пожадливістю для свого приватного пожитку військових та посполитих урядів, зваблюють гетьманське серце корупціями і завдяки цьому втискуються без вільного обрання понад слушність та право чи на полковничі уряди, чи на інші посади — щодо цього конечно постановляється, щоб ясновельможний гетьман не заводився жодними, хоч і найбільшими датками та респектами, нікому за корупції полковничих урядів та інших військових та посполитих начальств не давав і насильно на них нікого не встановлював, але завжди як військові, так і посполиті урядники мають бути вибрані вільними голосами».

Не менш актуально звучало й положення щодо необхідності проведення ревізії земельного фонду («військових добр»). Конституція постановляла перевірити за допомогою спеціально обраних комісарів, кому належать військові землі, з тим аби згодом Генеральна рада вирішила, «кому годне належить, а кому не належить військові добра і маєтності тримати».

Загалом же варто зауважити, що проблеми, озвучені творцями в Конституції 1710 р., справді були актуальними для державного життя Гетьманату. Пропозиції щодо їхнього вирішення в одних випадках базувалися на традиції, в інших — носили чітко виражений новаторський підхід. Чи були шанси для успішної їхньої реалізації на практиці (у випадку сприятливої зовнішньополітичної кон'юнктури) — вочевидь, були. Проте шлях до реалізації положень, які зачіпали життєві інтереси чималої частини козацької старшини, однозначно був доволі важким і потребував чималої політичної волі гетьманського уряду та провідної старшинської верстви.

«Це той Первий, що розпинав нашу Україну, а Вторая доконала.» Лівобережжя як поле реформаторських експерементів Петра I та його наступників

«У Івана — плахта, а в Насті — булава»?

Україна в «післяполтавську» добу

Події осені 1708-го посилили недовіру Петра І до козацької старшини. Отож, скажімо, зважившись на генеральний бій зі шведами під Полтавою, монарх повідомляє про своє рішення всіх російських командирів, але з застереженням: «...объяви о сем гетману, но только то, что к нему писано, с него посылаю к вам копию, а что атакованіе непріятеля от нас будет, не объявляй, дабы не пронеслось, но секретно сіє дело держи».

Хоча, справедливості заради, треба сказати, що, попри довіру Петра І до Мазепи, ще у червні 1708 р. він розпорядився приставити до гетьмана свою довірену особу — стольника Федора Протасьєва, доручивши «всегда бать при нем, господине гетмане, и когда б он, гетман, в поход с войском пойдет, идти с ним, не остався». З огляду на перехід Мазепи на бік Карла XII покладене на нього завдання Протасьєв не виконав, отож в першій половині 1709 р. вже при новому українському регіментарі, Іванові Скоропадському, у статусі «міністра», приставленого «как бы для надзирания его, гетмана, поступков», бачимо підполковника князя Василя Долгорукого. Щоправда, невдовзі князь отримав призначення їхати послом до Данії, а при гетьманському уряді з'явився ближній стольник Андрій Ізмайлов. Відразу після Полтавської битви було й офіційно оформлено існування нової контролюючої інституції. Указ царя від 18 липня 1709 р. закріпив існування при гетьманові інституту царського резидента, в обов'язки якого покладалось і слідкувати за переміщенням запорожців на кордонах Гетьманату, і контролювати зовнішньополітичні акції гетьмана, і наглядати за дотриманням останнім процедури призначення на старшинські посади та звільнення з них. Видана ж 27 липня таємна інструкція зобов'язувала резидента «смотреть накрепко, чтоб как в нем, гетмане, так и старшине и в полковниках никакой шатости к измене и возмущению народу не было, и разведывать того накрепко всякими способами».

Для запобігання «зради» резидентові дозволялось у разі потреби використовувати два піхотні полки російської армії, введені до нової гетьманської столиці Глухова восени 1708 р., а також інші драгунські полки, розквартировані в Україні. Особлива увага зверталась на виявлення «в разговорах и во всяких обхождениях, кто из старшины и из казаков к стороне великого государя доброжелательны и какого уряда достойны». Надалі повноваження резидентів уточнювались і доповнювались. Таємна інструкція 1718 р. зобов'язувала резидента серед іншого й таке: «...со временем и пристойным образом внушать народу малороссийскому, что царское величество содержит их при милости своей при данных им привилегиям, а что им от полковников и старшины бывают тягости, то чинят они собой, о том царскому величеству не ведомо», інакше він обов'язково «их милостиво оборонил бы».

Спершу, коли ще існувала загроза військового конфлікту з Туреччиною, а на українських кордонах стояли війська гетьмана Орлика, уряд Петра І хотів у будь-який спосіб зняти суспільну напругу, спричинену запровадженням нового інституту. Зокрема, резидентові було суворо заборонено привертати увагу до своїх владних повноважень. У вересні 1710 р. князя Ізмайлова навіть відкликали з України за те, що він підписав разом із гетьманом «увещивательную» грамоту до запорожців. Утім надалі від такої обережності Москва відмовилась. І наступник Ізмайлова, стольник Протасьєва, свідомо переймав гетьманські повноваження, що породжувало ситуацію двовладдя. Скажімо, куземинський сотник В. Павленко, покараний Генеральним судом за тяжкі злочини «изнурание чести рейментарской, подзор грошоробства, людськое забойство, чарованіе матері» сидінням прикованим за шию до гармати впродовж семи тижнів, звернувся з апеляцією до царського представника та отримав від нього полегшення покарання, що логічно викликало осуд полчан злочинця.

Запровадження інституту резидентів не лише ставило гетьманський уряд під контроль царської влади, а й суттєво обмежувало його повноваження, породжувало відчуття двовладдя. Появу царського представника в гетьманській резиденції українське суспільство зустріло негативно. У лютому 1710 р. київський генерал-губернатор Д. М. Голіцин доносив канцлеру, що гетьманський посланець до Москви в розмові з колишнім чигиринським сотником Невінчаним, крім інших «крамольних» речей, говорив і таке: «что наши и за вольности? Министр, который при гетмане, всякое письмо осматривает».

Обмеженість влади гетьмана Скоропадського, що особливо виразно помічалась на тлі гетьманування його «самодержавного» попередника гетьмана Мазепи, породжувала в українців не лише невдоволення, а й злу іронію. Саме в цей час уходить у вжиток примовка «У Івана — плахта, а в Насті — булава», маючи на увазі наявність більших владних можливостей вольової гетьманші Анастасії порівняно з її «уплахтованим» чоловіком з гетьманським званням. Утім не вина гетьмана була в тій дивній владній ситуації, що запанувала в Гетьманаті після Полтави. Чи принаймні не лише його одного в тому була провина. Адже діяльність царських резидентів, спрямована на приниження гетьманської влади, була генетично пов'язана з офіційним курсом Російської держави, сформульованим в 1710 р. вже згаданим Д. М. Голіциним: «Для нашей безопасности на Украине надобно прежде всего посеять несогласие между полковниками и гетманом... Когда народ узнаєт, что гетман такой власти не будет иметь, как Мазепа, то надеюсь, что будут приходить с доносами. При этом доносчикам не надобно показывать суровости: если двоє придут с ложью, а суровости им не будеш показано, то третий и с правдой придет, а гетман и старшина будут опасаться».

«На их место определить добрых и верных».

Кадрова політика Петра І в Україні

Урядова програма щодо Україні передбачала також активну кадрову політику. Скажімо, київський генерал-губернатор пропонував звільнити зі старшинських урядів козаків, «которые били в измене, и произвесть на их место тех, которые хотя малую службу государю показали». Крім того, він вважав доречним, щоб «во всех порубежных городех были полковники, несогласные с гетманом, если будут несогласны, то дела их все будут нам открыты». Зокрема, він пропонував змістити з полкових урядів полтавського і корсунського полковників. На потребу кадрових змін у старшинському корпусі Гетьманату звертав увагу уряду фельдмаршал Б. П. Шереметьєв, який радив негайно звільнити відразу чотирьох полковників — стародубського, лубенського, ніжинського та прилуцького. А стольник Ф. Протасьєв пропонував власні кадрові зміни в Полтавському, Гадяцькому та Ніжинському полках. Але в умовах загострення взаємин із Туреччиною такі втручання у внутрішні справи Гетьманату видавалися російському урядові «непристойными и небезопасными». До того ж, як зазначав граф Г. Головкін, «не знаєм заочно, кого на их место определить добрых и верных».

Примирення з Туреччиною, яке нейтралізувало загрозу російським інтересам із південного та південно-західного напрямів, дало змогу царській адміністрації бути радикальнішими у взаєминах із Україною. Насамперед було узаконено втручання російських представників у кадрову політику Гетьманату. Царський уряд від 22 січня 1715 р. встановив такий порядок заміщення старшинських вакансій, який дозволяв російському резидентові контролювати цей процес. Насамперед гетьман мав змістити з урядів старшин, «которые были в какой измене». При заміщенні вакансій полковники, полкова старшина та сотники могли вибрати лише 2—3 претендентів на уряд («людей заслуженных и неподозрительных в верности»), і вже з них гетьман проводив призначення, «усматривая, кто з них к тому уряду годнее быть может, и которые всегда были к нам, великому государю, во всякой верности». Обов'язковим атрибутом елекції було приведення новообраної старшини до присяги цареві, що мало проходити за участі резидента Протасьєва.

Але навіть такий, вкрай поблажливий до інтересів Москви указ часто-густо порушували представники... саме владних структур Російської держави. Нехтуючи нормами нею ж установленого закону, російська влада призначала на старшинські посади в Україну своїх довірених осіб прямими указами та вказівками Кабінету Петра І та Сенату. Нерідко гетьман дізнавався про нове призначення на старшинську посаду вже після публікації відповідного указу в Москві та Петербурзі. Саме таким чином урядом було призначено генерального суддю І. Чарниша, на полковництво — М. Милорадовича, на сотництво — Ф. Требинського, Г. Милорадовича та багатьох інших. 1719 р. вперше на полковий уряд Гетьманату призначили російського офіцера — сина царського вельможі й зятя українського гетьмана Петра Толстого.

Чи не найбільш трагікомічно у цьому зв'язку виглядав випадок з призначенням навесні 1715 р. за прямим указом Петра І сотником Новгород-Сіверської сотні Ніжинського полку Федора Лісовського. Перед тим, 1709 р., Лісовського — також з ініціативи царя — було поставлено протопопом у Гадячі. За кілька років протопопства він встиг натворити стільки проступків і злочинів («богомолец наш не токмо по смертних, певних убійствах, самовольных окалеченіях людських и безсовестных окривавленіях, при всечастних погибельних перехвалках, неправилного свого не поправует поступку, леч ясно, явно, без стида и страха божія, злодейством бавячися»), що тамтешній полковник Іван Чарниш «по требованию всей гадяцкой громади» просив такого «бодрого до коней и волов чужих, богомолца» прибрати з міста, оскільки сил уже немає більше зносити його безчинства. Зважаючи, що під час проведеного розслідування з'ясувалось, що духовна особа в числі інших своїх проступків і злочинів має гріх «двоєженства», Петро І був вимушений піти назустріч вимогам церковного життя та дозволити забрати у свого протеже протопопство, винагородивши його натомість «хлібним місцем» сотника в заможному Новгород-Сіверському. Чим неабияк принизив гетьмана Скоропадського, добре знайомого з попередніми «геройствами» горе-протопопа.

«Не Мазепа проклятий Іуда, а нинішній гетьман проклятий Іуда, що не стоїть за Украйну і москалі її розоряють»

Історія зберегла декілька промовистих згадок про таке сприйняття суспільством гетьманування Івана Скоропадського. Зокрема, улітку 1715 р. російська влада неабияк сполошилась через справу Федора Стичинського. Її суть полягала в тому, що 27 червня 1715 р. під час урочистого молебна в сотенному місті Чернігівського полку Сосниці з нагоди річниці Полтавської битви челядник чернігівського полковника Стичинський, відмовляючись йти до церкви, говорив такі «крамольні» слова: «Чого ви святкували, за що Богові дякували?» Коли ж місцеві жителі наївно повторили завчену фразу: «За те, що цар побив шведа і проклятого Іуду Мазепу», Стичинський в серцях вигукнув: «Не Мазепа проклятий Іуда, а нинішній гетьман проклятий Іуда, що не стоїть за Украйну і москалі її розоряють. А як буде наш полковник (Павло Полуботок. — Авт.) гетьманом, не так постоїть він за Україну, і москалі її не будуть розоряти. Вся Україна сподівається, що нашому полковнику бути гетьманом, і нам, слугам його, віддають поваг більше гетьманських».

За ці слова челядника побили батогами й вислали до Сибіру. Утім у Москві, проводячи слідство у цій справі, засумнівались — чи своїм розумом Стичинський до цього додумався? Чи, можливо, і справді в оточенні Полуботка ведуться розмови, що балансують на межі зради цареві? Отож за результатами слідства й Полуботку вказали стримувати своїх слуг від подібного роду висловлювань, оскільки це кидає тінь на його власну репутацію.

«Слинного сала по розсмотренію».

Чому царю не смакувало українське?

Сьогодні, звичайно ж, досить складно встановити кулінарну істину: подобався чи не подобався Петру І смак українських продуктів, зокрема сала, і чи допускав він його появу за свій обідній стіл. А ось ставлення зодчого Російської імперії до українського сала в сенсі політичному реконструювати зовсім не складно, оскільки архіви зберігають досить цікаві документи, які проливають світло на цю «делікатесову» сторінку українсько-російських взаємин.

Як відомо, на початку XVIII ст. Україна-Гетьманщина все ще залишалася автономним тілом в межах Російської держави, зберігаючи самобутність політичного устрою як у плані розвитку законодавчого поля, так і моделі розвитку соціально-економічних відносин та функціонування політико-адміністративної системи. Досить самобутнім шляхом розвивалася в цей час й українська торгівля. Второвані за часів зверхності польських королів торговельні шляхи до Вроцлава, Гданська, Кролевця Прусського по завершенні лихоліть Руїни знову стали основними напрямами розвитку українського експорту та імпорту. Щоправда, ще наприкінці XVII ст. Петро І чинить спробу їхньої кардинальної переорієнтації. Після здобуття в османів (як виявилось — на певний час) Азова, він видає указ, де в категоричній формі наказує українським купцям йти з товарами до щойно відвойованого міста, а в інші міста не заходити. Проте завдати реальної шкоди українським експортерам цей указ не встиг, оскільки дуже швидко російський монарх втратив інтерес до південного напряму, звернув свій погляд на Захід, а Азов турки повернули собі.

На західному напряму успіху довелося чекати досить довго. Натомість дуже швидко під тягарем непомірних військових витрат приходить у занепад господарство країни. Аби максимально мобілізувати ресурси на потреби військового відомства, монарх розпочинає своєрідну «заповідну» війну з власним купецтвом, впровадивши цілий реєстр так званих заповідних товарів, торгівля якими стає винятковою державною монополією. (Отож, «війна з помідорами» російського керівництва на початку XXI ст. має свою сумну передісторію.)

Після провалу антимосковського виступу гетьмана Івана Мазепи 1708 р. уряд Петра І бере в українських справах ще більш рішучий курс, спрямований на те, аби, згідно виразу одного зі сподвижників царя графа П. Толстого, «Малую Россию к рукам прибрати». Спочатку провадяться певні політичні нововведення, а з початком 1714 р. черга доходить і до економічних перетворень. З цього часу Гетьманщина стає ареною навколоторгівельних баталій, у ході яких і з'являється. «сальна» проблема.

Як видно з указу Петра І Сенатові від 30 січня 1714 р., російська влада з певним побоюванням ставилася до перспективи брутального втручання у справи українського купецтва — вельми свіжими були ще спогади про виступ гетьмана Івана Мазепи 1708 р. Значно менше сумнівів на цей рахунок мав цар Петро І, котрий вказував сенаторам на даремність їхніх «побоювань заборонити для тамтешнього вільного народу» вивозити деякі товари на звичні для них західні ринки. Вельми цікавою була й аргументація «прорубувача вікна в Європу» щодо правомірності такого кроку. Зокрема, він посилався на створений ним же кількома роками раніше прецедент: «...ибо когда Рига была за Шведами, тогда из черкасских городов, а именно из Стародуба и из других знатных городов как пеньку, так и прочіе товары в Ригу возить било заказано, а велено возить к городу Архангельску, того для и ныне заказать мочно...» До розряду таких «заповідних товарів» Петро І відніс насамперед воловий юхт і пеньку, а крім того, також й українське сало чи, точніше, лій, які «кроме пристаней наших, не возити (как о том можете выраземеть из указу к гетману) и никуда не отпускати».

На основі побудованого на такій «залізній» аргументації розпорядження царя, 6 квітня 1714 р. Сенат видав указ, яким законодавчо закріпив заборону на вивіз з України, крім названих лою, пеньки та юхту, також поташ, смольчуг, воску, конопляної олії, льняного сім'я, щетини, клею, ревеню, смоли, кав'яр. Київський генерал-губернатор князь Д. М. Голіцин в листі до гетьмана повідомляв про механізм реалізації нового закону: «...с общаго с Вашего Превосходительства согласія велено мне в пристойных местах учредить заставиы чтоб конечно никуды инуды, токмо в пристани его царского величества, стоящія на Балтическом море, помянутые товары возили». За порушення закону передбачалося суворе покарання аж до конфіскації всього майна купця на користь царської скарбниці.

У наступні роки список заборонених до вивозу товарів невпинно зростав. Паралельно з цим офіційний Петербург забороняв ввіз панчіх і «каразей», золотих і срібних ниток, шовкових тканин, німецької парчі, вовняних сукон, полотна, тютюну, гральних карт тощо. І якщо без увезених в Гетьманщину матерій та предметів розкоші українські купці якось ще уявляли собі своє життя, то уявити купецьку гарбу без жодного шматочка сала — не могли фізично. Тим паче що царська адміністрація, покликана впроваджувати закони про «заповідні товари» в життя, саме таким чином ставила питання: жодного шматка цього стратегічно важливого продукту не повинно було вислизнути за межі держави.

Як видно з історичних матеріалів початку XVIII ст., боротьба за збереження «сального духу» на возах українських купців проходила як у намаганнях нелегально обійти накладені царським урядом заборони, так і легально добитися їхньої відміни, принаймні в найбільш безглуздих заборонах (як-то заборону на провезення свинячого сала чи м'яса в невеликих кількостях на прохарчування в дорозі). Про масштаби нелегального вивозу «сального потенціалу держави» можна скласти уяву з численної кореспонденції з цього приводу від російського канцлера графа Г. Головкіна чи київського генерал-губернатора князя Д. Голіцина до українського гетьмана. Зокрема, уже в травні 1714 р. Г. Головкін у листі до І. Скоропадського з неприхованим роздратуванням констатував, що українські купці з багатьма забороненими до вивозу товарами все ж знаходять засоби, щоб вивести їх на західноєвропейські ринки, а тому, на його думку, варто було «в пристойних местах на границах поставить заставы».

Особисту відповідальність за дотримання в Україні закону про «заповідні товари» цар Петро І поклав на київського генерал-губернатора, отож той також вельми переймався цією проблемою, оскільки до нього доходила інформація, що «многіе товары увозят за границу», а це могло «быть взыскано на мне». Генерал-губернатор зі свого боку наполегливо радив гетьману «прислать персону добрую, кому ехать по Днепру и по Десне и по иным пристойным местам, и указы обьявлять с посланым моим обще, чтоб торговые люди с заповедными неуказными товари воровски мимо больших шляхов за границу никуда не отьезжали».

При реалізації законів про «заповідні товари» в Україні виникли додаткові проблеми, що не були характерними для російської практики, а випливали з недостатньої конкретизації зазначених указів, а також відмінностей, які існували між тогочасними українською та російськими мовами. Зокрема, з поданих 1718 р. гетьманом Скоропадським на ім'я царя пунктів про різні першочергові потреби українського населення серед іншого читаємо й таке: «Тут же предкладаю Вашому Величеству лихо українських купців, яке їм діється... коли хто з тих українського народу купців, їдучи за границю, візьме для свого прохарчування свинячого мняса, яке у нас називається салом, то через те, що лій по великоруськи теж називається салом і є заповідним товаром, се теж заставщики від тих людей через саму назву відбирають». Зважаючи на такі надужиття царської адміністрації, гетьман прохав, аби центральна влада законодавчо вирішила цю проблему і «купцям їдучи за границю... можна було брати і згадане сало».

Невідомо, як довго тяглася б і чим закінчилася б історія з салом українських свинок, але в цей час у розвиток конфлікту вельми вчасно для української сторони втрутилися інтереси великої політики. До 1714 р. торгівля з Україною давала значний зиск купцям, що мешкали у Вроцлаві, який тоді перебував під владою імператорів з дому австрійських Габсбургів. Штучні перепони, поставлені російським урядом на шляху українських купців на західні ринки, боляче вдарили по майнових інтересах вроцлавських торгових людей, які за таких умов звернулися за допомогою до цісарського уряду. Враховуючи ту обставину, що Петро І був кревно зацікавлений у налагодженні стосунків з Габсбургами, дипломатичні інтервенції австрійських урядовців не могли ігноруватися російською владою. Мабуть, саме на цій сприятливій для українських інтересів хвилі і з'являється сенатський указ, згідно з яким українським купцям дозволялося брати з собою по 100 єфимків «на всякой воз» (до того тверду австрійську валюту відбирали, а за маловартісні російські мідні гроші за кордоном не можна було нічого ні купити, ні оплатити будь-яку послугу), а також «свиного сала по розсмотренію». Гетьману Скоропадському з цього приводу було відправлено з колегії іноземних справ відповідну грамоту.

Ось так сприятливо для української сторони закінчилася ця історія, щоправда, поки що лише для «не товарного» сала. Невдовзі, 1723 р., під тиском з боку Відня російський уряд погодився на відміну заборони на вивезення з України і «товарного» сала, а також юхту, воску, щетини. Товари ж, що мали найбільшу питому вагу в українському експорті до 1714 р., а саме коноплі, льон і селітра, залишалися й надалі «товарами заповідними». Відміна заборони на їхній вивіз і стане головною турботою останнього козацького правителя України-Гетьманщини гетьмана-господарника Данили Апостола наприкінці 1720-х — початку 1730 рр.

Щоправда, навіть після повного скасування дії законів 1714— 1718 рр. історична пам'ять про них надовго збережеться в Україні. Так, навіть рівно через 50 літ по тому українська шляхта згадає про них у відомому «Прошеній малоросійского шляхетства і старшин, вмести з гетманом, о восстановленіи разных старинных прав Малороссіи», поданому на ім'я імператриці Катерини II 1864 р. Таким чином, навряд чи справу з салом українських свинок можна віднести до розряду курйозів історії розвитку українсько-російських стосунків, швидше, тенденцій, що знаходять своє підтвердження й понині.

«От Полуботка правленню надлежащему быть я не надеюсь, ибо он совести худой»

Після недопущення Петром І до гетьманської булави на виборах 1708 р. полковник Павло Полуботок упродовж наступних десяти з лишком років усю свою впертість, кипучу енергію й інтелект спрямовує на активну адміністраторську та господарську діяльність. Неабиякою підмогою в розвитку господарства Павла Леонтійовича стала й щедрість до нього російської влади. Аби хоч якось підсолодити гіркоту втрати шансів на отримання булави, ще будучи в Глухові 24 листопада 1708 р., Петро І надав Полуботку «за его к Нам, Великому Государю, верные й усерднорадетельние служби» цілий ряд сіл, які раніше належали племіннику гетьмана Мазепи полковнику Івану Обидовському. У грудні Полуботок одержав від царя «в вечное владение... местечко Любеч с перевозом на Днепре Любецким й Лоевским с озера, с приселками всеми», а також інші маєтності, що перед тим були власністю гетьмана Мазепи та генерального писаря Пилипа Орлика.

Не обмежуючись царськими пожалуваннями, полковник активно скуповував землі, не цураючись при цьому ані «изменничьих маєтностей», ані ґрунтів, що належали збіднілим козакам. Осаджував на них слободи, засновував гути, будував млини, поташні буди, гуральні й винокурні. Син свого часу, типовий представник старшинської верстви, що стрімко перетворювалась на нове українське панство, Полуботок, шукаючи матеріальної вигоди, подеколи не зупинявся й перед насильством по відношенню до рядового козацтва чи селян або ж службовим зловживанням. Загалом Полуботку в Україні належало близько 3200 селянських дворів, а його володіння розлягалися на терені насамперед Чернігівського, а також Лубенського, Гадяцького, Ніжинського, Сумського й Охтирського полків. Водночас Полуботок залюбки займався комерцією. Відомо, зокрема, що він контролював і навіть намагався зосередити у своїх руках торгівлю зерном, горілкою та тютюном у межах усього Чернігівського полку, іноді здійснював масштабні торговельні операції за участі польських купців. Загалом же неабиякий підприємницький талант і наполегливість Полуботка у досягненні мети роблять його чи не найбагатшою людиною тогочасної України.

Коли на початку 1722 р. гетьман Скоропадський почав лагодитись до вояжу до старої Білокам'яної столиці Російської держави і нової затуманеної і поки що заболоченої столиці Російської імперії, власне, саме для святкування перемоги Петра І у війні зі Швецією та проголошення народження нової імперії, тимчасово управління Гетьманатом передав чернігівському полковнику.

Перебуваючи в Москві та Петербурзі, Скоропадський безуспішно намагається добитись позитивних резолюцій сенаторів і самого імператора на підготовлені ним клопотання «Про загально малоросійські потреби». Натомість наприкінці квітня 1722 р. Петро І «обнадіяв» старого гетьмана звісткою про наміри запровадити в гетьманській столиці, Глухові, російської владної інституції — Малоросійської колегії, котра на місці зможе заразом вирішити всі проблеми. Ясна річ, що запровадження Малоросійської колегії було не просто порушенням усіх попередніх українсько-російських угод (так званих гетьманських статей), які регулювали характер взаємин Гетьманату та російської влади ще з часів Богдана Хмельницького. Задумані Петром І нововведення фактично перекреслювали автономію краю загалом. Це добре розумів Скоропадський. Отож і намагається будь-що переконати імператора в недоречності задуманої реформи. Та дарма: Петро І залишається непохитним. Шістнадцятого травня він, голослівно покликаючись на деякі пункти так званих просительных статей Богдана Хмельницького від 17 лютого 1654 р., нібито піклуючись про своїх «малоросійських підданих», видає офіційний маніфест про заснування в Україні Малоросійської колегії. Гетьман, отримавши таке приниження, перебороти власні емоції не зумів і щойно по поверненні з Москви в Україну 3 липня 1722 р. його не стало.

Провівши гетьмана до Гамаліївського монастиря, де його тіло знайшло останній земний притулок, 4 липня генеральна старшина й полковники зібрались на раду і до проведення нових гетьманських виборів доручили управляти Україною в ранзі наказного гетьмана Павлу Полуботку. Наказний відразу ж заходився надзвичайно активно виконувати гетьманські повноваження. Насамперед Полуботок докладає немалих зусиль, аби в умовах міжгетьманства запобігти неминучим соціальним і політичним заворушенням. Для цього в полки розсилаються накази запобігати соціальним виступам, а передовсім старшинам і державцям уникати зловживань своїм становищем у стосунках з підлеглими й підданими. Розпорядження Полуботка набуло особливої ваги, оскільки імператор Петро І, запроваджуючи Малоросійську колегію, серед іншого своє рішення вмотивовував тими непорядками й зловживаннями, що мають місце в Гетьманаті.

Для того щоб вирішити проблему системно, наказний гетьман розпочинає реформування устрою Гетьманату, зосереджуючи свою увагу передовсім на поліпшенні організації українського судочинства. Дев'ятнадцятого серпня Полуботок видає універсал, яким зобов'язує полкові й сотенні судові інституції ліквідувати стягнення при розгляді справ так званих накладів, що являли собою по суті узаконену форму хабара суддям. Крім того, гетьман закріплює в судочинстві Гетьманату побутування принципу колегіальності розгляду судових справ. Загалом ця норма практикувалась у козацькому судочинстві віддавна. Інша справа, що останнім часом по мірі посилення влади полкової й сотенної старшини над своїми підлеглими цей принцип дедалі більше нехтувався, підмінюючись одноособовим рішенням місцевих полковника або сотника. Отож Полуботок забороняв розглядати судові справи одноосібно, наказуючи чинити це «в присутності й іншої старшини тамошнії, а також безурядових козаків, тільки б чесних і розумних осіб, котрих до тієї справи спеціально назначити належить».

Судова реформа передбачала й суттєве поліпшення формалізації судового процесу. Козацьке судочинство, що зародилось на Січі, під час воєнних походів було абсолютно вільне від усіляких формальностей. І якщо раніше це сприймалось як перевага, то за часів розбудов у Європі регулярних держав це справляло враження відвертого анахронізму. Найбільш очевидні прояви цього анахронізму й намагався ліквідувати Полуботок. Зокрема, він категорично заборонив чинити судочинство на самому нижчому, сільському, рівні в «шинкових дворах, при пиятиці, за якою досконале і зріле в справах розмірковування бути не може». Надалі сільські отамани мали потурбуватись, аби судові розгляди проводилися в спеціальній «судовій ізбі» й обов'язково «неп'янственним, але тверезим і совісним розумом людей жалобливих». Щодо судів вищої інстанції — сотенного і полкового рівнів — то тут встановлювалась чітка ієрархія і відповідно до неї мали здійснюватись апеляційні дії. Аби застерегти права позивача й забезпечити йому можливості для обжалування несправедливого присуду вводилась обов'язкова фіксація розгляду судової справи у спеціальних книгах, з яких кожен міг отримати витяг, необхідний для подачі касаційної скарги. Для поліпшення діяльності Генерального військового суду Полуботок запровадив інститут так званих асесорів, які обирались з-поміж підготовленої старшини і бунчукового товариства у полках і певний час мали спільно з генеральним писарем розглядати подані до вищої судової інстанції Гетьманату справи.

Загалом же запровадженні наказним гетьманом заходи вирізнялись системністю і були покликані суттєво поліпшити стан справ в українському судочинстві, а відтак і зняти надмірну соціальну напругу в суспільстві, що спекулятивно використовувалась російською владою.

Будучи переконливим прибічником міцної гетьманської влади як запоруки процвітання Гетьманщини, Полуботок наполегливо добивається від російської влади дозволу на проведення нових гетьманських виборів. Статус наказного гетьмана не дозволяв повною мірою забезпечувати керованість українськими справами та гарантувати надійний захист українській автономії, яка через реформи Петра І була під загрозою. Проте, якщо реалізація починань Полуботка у сфері судочинства чи адміністрування зустрічали спротив з боку російської влади, то його заходи стосовно організації нових гетьманських виборів — розбивались вщент об мур політики Петра І щодо України.

Інструментом ж реалізації цієї політики був президент Малоросійської колегії бригадир російської регулярної армії Степан Лукич Вельмінов. Адже Сенат, отримавши з України звістку про смерть Скоропадського, розробив комплекс заходів, спрямованих на забезпечення російських інтересів в автономному краї через впровадження Малоросійської колегії в адміністративну структуру Гетьманату. Відтак повідомлення генеральних старшин про обрання Полуботка наказним гетьманом у Сенаті особливого ентузіазму не викликало. Навпаки, обер-прокурор Сенату Іван Скорняков-Писарєв з цього приводу зауважив: «От Полуботка правлению надлежащему быть я не надеюсь, ибо он совести худой». Що мав на увазі обер-прокурор — не ясно. Але шлях до гетьманства наказному було перекрито. А ще гірше, що логіка вчинків російської влади пояснювалась не тим, що її не влаштовував Полуботок на уряді гетьмана, а неприйнятним був сам цей уряд. Раптова смерть Івана Скоропадського надала Петру І шанс значно радикалізувати реформу державного устрою Гетьманату. Тим паче що в імператора вже був досвід реалізації такої політики: після смерті патріарха Московського Адріана 1701 р. він заборонив проведення нових виборів патріарха і замість нього запровадив спочатку Монастирський приказ, а згодом Святіший Синод, остаточно ліквідувавши тим самим незалежність духовної влади від світської. Усе вказувало на те, що подібний алгоритм дій було обрано й для України.

«Вот я вас согну так, что и другие треснут».

Російський бригадир у боротьбі з українськими автономістами

Однак відразу оприлюднювати свої плани в Україні російська влада не стала. Відтак відверто нехтувати волею генеральних старшин і полковників Сенат не наважився, і на позір погодився з результатами цих виборів. Щоправда, в офіційних листах з Москви чи Петербурга жодного разу Полуботка так і не було титуловано наказним гетьманом — лише чернігівським полковником. Була в офіційній реакції Сенату на повідомлення старшин з Глухова ще одна важлива деталь: сенатори, дозволяючи Полуботку спільно з генеральними старшинами «Малую Россию до избрания нового гетмана ведать и всей той Малой России управление чинить», разом з тим зобов'язували їх «во всех делах и советах и посылках в Малую Россию универсалов иметь сношение и сообщение с президентом Вельминовым». А тим часом сам Вельмінов отримав нові інструкції, які зобов'язували його рішуче взятись за оволодіння всією повнотою влади в Гетьманаті.

Отож, бригадир Вельямінов, прибувши до Глухова, відразу почав демонструвати зверхність своєї влади над місцевою, вимагати від наказного гетьмана й генеральних старшин звітності у фінансових справах тощо. Бригадир зобов'язав Генеральну військову канцелярію надсилати йому для ознайомлення геть усі універсали й листи, які виходять у полки. На всі засідання генеральної старшини обов'язково потрібно було запрошувати Вельямінова та членів присутності Малоросійської колегії. Аби придушити в самому зародку можливий спротив козацької старшини, бригадир розіслав по всіх українських полках своїх довірених осіб із закликом до рядового козацтва й поспільства безбоязно скаржитись на свою старшину й державців, обіцяючи зі свого боку повний захист і сприяння.

Прагнучи стримати навальний наступ на українську автономію Малоросійської колегії, Полуботок відмовляється виконувати розпорядження нахабного бригадира, які принижують гідність української влади, а сам тим часом наполегливо апелює до Сенату з приводу протиправних, на його погляд, дій та розпоряджень президента колегії. Наказний вправляється у казуїстиці, закидаючи Сенат і Кабінет Його Імператорської Величності скаргами на протиправні дії Вельмінова в Україні, доводячи їх посиланнями на відповідні положення гетьманських статей чи попередніх указів і розпоряджень імператора.

З початку бригадир Вельямінов не звернув уваги на протидію з боку наказного гетьмана. Коли ж під час чергового звернення до Полуботка з наказом Вельямінов отримав чергову відмову опонента, котрий умотивовував своє рішення тим, що дії бригадира виходять за межі повноважень, окреслених у маніфесті Петра І про заснування Малоросійської колегії від 16 травня 1722 р., президент колегії спересердя і вигукнув свою сакраментальну фразу: «Я вам указ! Что вы такое предо мной? Ничто! Вот я вас согну — так, что и другие треснут. Государь указал переменить ваши давнины и поступать с вами по-новому».

Попри нерівність сил Павлу Полуботку все-таки вдалось відчути смак перемоги. За тривалої відсутності в Петербурзі Петра І, котрий на чолі військ улітку 1722 р. вирушив на Північний Кавказ, наказному гетьману вдалось таки відшукати в царському оточенні «найслабшу ланку» і, вхопившись за неї на певний час, приструнити бригадира Вельямінова, заборонивши йому зверхньо ставитись до українських старшин і, що головне, руйнувати державний уклад Гетьманату. І, як це не фантасмагоричне звучить, тим, хто виступив на захист українських давнин, був сумнозвісний в Україні погромом Батурина восени 1708 р. генерал Меншиков. Знаючи про неймовірну слабкість князя в питаннях особистого збагачення за рахунок державної казни, Полуботок виявив йому сприяння під час межування його маєтностей в Україні. У відповідь Меншиков допоміг наказному гетьману отримати в Сенаті позитивні резолюції на подані ним клопотання «в загально малоросійських потребах».

Задобрений підтримкою наказного гетьмана у вирішенні власного майнового інтересу, Меншиков у надісланому до Глухова листі запевнював «и впредь оное патронство на народ малороссийский оказывать». І це неабияк надихнуло Павла Леонтійовича. Проте повернення імператора з походу розставило все по своїх місцях. Прибувши до Москви в другій половині лютого 1723 р., президент Малоросійської колегії представив проект поглиблення реформи устрою Гетьманату, який отримав схвальні відгуки в Сенаті. А шістнадцятого квітня після особистої зустрічі президента колегії з імператором було видано указ, який перетворив Малоросійську колегію з контролюючої установи Російської держави, розміщеної в Україні, на власне місцеву владну інституцію. Зокрема, колегія отримувала право безпосередньо зноситись з місцевими органами влади Гетьманату, причому могла це робити і «мимо генеральной старшини». Натомість наказний гетьман і генеральна старшина позбавлялись права надсилати в полки будь-які розпорядження, не узгодивши їх попередньо з колегією. Підтверджувались усі заведені Вельміновим збори й податки. Крім того що в полкових містах напередодні з'явились російські коменданти, передбачалась можливість призначення російських офіцерів безпосередньо козацькими полковниками.

Указ від 16 квітня був грубим порушенням автономії Гетьманату. Власне, з цієї автономії залишалась лише бліда тінь. Отож, остерігаючись можливого вибуху невдоволення українського суспільства, передовсім старшинської верстви, у російських владних колах розробили складну модель реалізації указу. У відповідності з нею оприлюднення відбувалось поетапно: спочатку оголошувались положення, які могли сподобатись широким козацьких верствам, оскільки обмежували всевладдя старшини, а вже згодом спливали деталі, які стосувались практично кожного. Водночас, з Петербурга надійшов до Глухова наказ гетьману Полуботку, генеральному судді Івану Чарнишу і генеральному писарю Василю Савичу прибути «для ответа» до столиці імперії.

«Как всем известно, что со времен первого гетмана Богдана Хмельницкого, даже до Скоропадского, все гетманы явились изменниками»

Поки Полуботок і генеральні старшини долали шлях з Глухова до Петербурга, 23 червня 1723 р. імператор видав новий указ, що стосувався українських справ. Цього разу Петро І був вельми відвертий у своїх намірах і безпощадний в аргументах: «Как всем известно, что со времен первого гетмана Богдана Хмельницкого, даже до Скоропадского, все гетманы явились изменниками, то и надлежит приискать в гетманы весьма верного и известного человека, о чем и имеем мы непрестанное старанне; а пока оный найдется, для пользы вашего края определено правительство, которому велено действовать по данной инструкции; и так до гетманского избрания не будет в делах остановки, почему о сем деле докучать не надлежит». Тобто імператор фактично ліквідовував гетьманський уряд. Більше того, смертельно небезпечним відтепер ставало саме нагадування про проведення нових гетьманських виборів.

Тим не менше 6 серпня під час особистої зустрічі з Полуботком, Савичем та Чарнишем Петро І демонстрував неабияку привітність до козацьких зверхників, і це підбадьорило наказного. Попри декларовані імператорським указом заборони, 13 вересня він подав нові чолобитні, де серед іншого містилося прохання «вместо Малороссийской коллегии учинить генеральний суд в седьми персонах». Як стверджував автор «Чернігівського літопису», подача чолобитної неабияк роздратувала Петра, і з того часу «бачили монарха розгніваним». За його наказом Полуботка, Савича та Чарниша почали викликати на допити в Таємну канцелярію. Тим часом Теофан Прокопович передав імператору донос чернігівського єпископа Ірадіона з приводу нібито таємних контактів наказного гетьмана з гетьманом Орликом, коли той приходив разом з татарськими ордами в околиці Києва, під Васильків. Аби розслідувати обставини справи, Петро І віддав наказ про відрядження в Україну лейб-гвардії майора Олександра Румянцева.

Коли ж 10 листопада гонець з України передав імператору колективну чолобитну від імені всього Війська Запорозького щодо відміни запроваджених Малоросійською колегією нововведень і, що саме головне, надання дозволу на проведення нових гетьманських виборів, Петро прийшов у неймовірну ярість й «изволил приказать своими устами з великим гневом взять под караул обретающуюся в Петербурге генеральную старшину и всех, кто им ассистовал». Виконуючи імператорський наказ, 10 листопада («по полночи в 11 часу») начальник Таємної канцелярії генерал-майор О. І. Ушаков особисто доставив у Трубецькой каземат Петропавлівської фортеці Полуботка та ще п'ятнадцять козацьких старшин — генерального суддю Івана Чарниша, генерального писаря Василя Савича, полкового суддю Григорія Граб'янку, наказного полковника Петра Корецького, військового канцеляриста Миколу Ханенка та інших.

«Знаю, що мене, за московським звичаєм, чекають кайдани».

Скарби гетьмана — уявлені та справжні

Більше року тривали допити Полуботка в Петербурзі. Щоб розширити коло звинувачень проти гетьмана, імператор таки вирядив в Україну майора Румянцева, котрому доручалось не лише взяти під варту співучасників Павла Леонтійовича, провести допити його рідних і близьких, а й усіляко заохочувати подачу проти нього доносів. Емісар мав попередньо «обнадежить» потенційних донощиків, «чтоб без всякой опаски ехали для обличения Полуботка». Риторика Румянцева в Україні мала переконливо свідчити про те, що дорога додому Полуботку закрита назавжди. Одним з доказів цього, вочевидь, мало служити й призначення на місце Павла Леонтійовича полковником до Чернігова російського офіцера Михайла Богданова. Ще більш «переконливим» Румянцев був тоді, коли провів найбільшу з часів погрому 1708—1709 рр. чистку старшинського корпусу Гетьманату. За його результатами майже половина старшин втратила свої уряди. Під варту було взято останніх членів гетьманського уряду — генерального осавула Якова Лизогуба і генерального хорунжого Василя Жураківського, а крім того, миргородського полковника Данилу Апостола, військового канцеляриста Петра Валькевича, сотників Семена Галецького, Костя Криштофенка та інших.

Особливо прискіпливим Румянцев був у розслідуванні справи про таємні зносини Полуботка з Орликом. Аби виявити хоч якийсь слід у цій справі, майор звернувся за допомогою до київського генерал-губернатора князя Ю. Трубецького. Проте все виявилось, марним.

Не змогли довести вину наказного гетьмана і слідчі Таємної канцелярії. На допитах Полуботок тримався гідно, наполегливо повторював, що до Орлика нікого не направляв і сам не мав з ним зустрічей. Не допомогли петербурзьким слідчим і такі аморальні методи слідчої роботи, як використання при розслідуванні справи духовної сповіді смертельно хворої людини. Автору вдалось виявити у слідчій справі Полуботка доповідну записку капелана Петропавлівської фортеці, де він звітував про свої намагання — згідно з отриманою раніше інструкцією — з'ясувати в ході сповіді обставини цієї заплутаної історії, але Павло Полуботок, перебуваючи вже на смертному одрі («и в самой же тяжкой болезни», як наголошував духівник), заперечував факт таємних зносин з опальним гетьманом.

Смерть Павла Полуботка 18 грудня 1724 р. зняла з нього тяжкі обвинувачення й закрила судову справу. За місяць по тому, у січні 1725 р., помер й імператор Петро І. А ще за місяць вже його наступниця на троні імператриця Катерина І спеціальним указом закрила судове провадження і щодо інших козацьких старшин, взятих під варту разом з Полуботком або ж у процесі судового розслідування його справи. Викликаних Румянцевим з України свідків для обвинувачення наказного гетьмана відпустили додому. Тих же, хто знав про наміри і дії Павла Полуботка та вчасно не доніс про них російській владі, «били батогами нещадно», після чого також дозволили повернутись на батьківщину.

Тіло ж наказного гетьмана знайшло свій вічний спочинок у Петербурзі, на Виборзькій стороні, на цвинтарі при церкві Святого Самсона Прочанолюбця. Як злу іронію долі можна сприймати той факт, що церкву було збудовано 1709 р. на честь перемоги Петра І в Полтавській битві...

Але у випадку з непересічними історичними постатями нерідко трапляється так, що смерть фізична далеко не завжди означає кінець впливу особистості на перебіг історії. Саме така доля випала і нашому герою. У часи національного пробудження середини XIX ст. ім'я Павла Полуботка стає символом незламності українського духу, твердості у відстоюванні прав своєї милої Вітчизни. Відомий український історик Микола Костомаров стверджував, що у другій половині XIX ст. портрет Полуботка прикрашав чи не кожну селянську оселю Лівобережної України. Причому зазвичай художній образ сивовусого старшини доповнював текст фрагменту монологу, нібито виголошеного наказним гетьманом перед Петром І: «Знаю, що мене, за московським звичаєм, чекають кайдани, що мене кинуть у похмуру темницю на голодну смерть, та мені все одно: я промовляю від імені своєї Вітчизни і добровільно віддаю перевагу лютій смерті перед жахливим видовищем доконечного розорення мого рідного краю».

Інша легенда, що передавалась Україною з вуст в уста, гласила про те, що нібито вже смертельно хворого гетьмана навістив у казематі Петропавлівській фортеці Петро І, вмовляючи прийняти лікаря і порятувати своє життя. На що Полуботок гордо відповів: «Ні государю, ти не в силах уже повернути мені життя, яке згасає, скоро Петро і Павло стануть на одній дошці перед Всевишнім. Він і розсудить їхні діла».

Упродовж століть передається легенда про казкові скарби, які нібито гетьман передав через свого сина на зберігання до Лондона, до банку Ост-Індської кампанії. Перекази гласили, що спроби повернути золото чинив уже Петро І та його наступники. Від середини XIX ст. претензії на скарб гетьмана стали заявляти численні нащадки Полуботка. А 1908 р. в місті Стародубі 350 його нащадків навіть провели спеціальний з'їзд щодо вироблення спільної позиції з повернення скарбів на батьківщину. За результатами з'їзду було сформовано і відправлено на Британські острови повноважну делегацію в складі 25 представників з вимогами повернути відсотки, які набігли за 200 років користування банком грішми Павла Полуботка. А за підрахунками претендентів на спадок сума ця мала складати небагато-немало аж 213 млн рублів! У середині 1950-х рр. розшуком вкладу Павла Полуботка зайнявся спеціальний орган — Ін'юрколегія СРСР. У черговий раз увага громадськості до цієї теми акумулювалась на зорі української незалежності, на початку 1990-х. Спочатку про мільйони Павла Полуботка (а точніше, за підрахунками зацікавлених фахівців, нині мова йде вже про суму на внеску в 16 млрд фунтів стерлінгів) заговорили представники патріотичних сил, а згодом і влада незалежної України. І цього разу згадали про важливу умову повернення гетьманських коштів — вклад може повернутись лише у незалежну Українську державу.

Як ставитись до тих легенд і міфів, які за декілька століть оповили славне ім'я Павла Полуботка? Якщо оцінити їх з точки зору професійної історичної науки, то у них, звичайно ж, більше ірраціонального й емоційного, аніж документально підтвердженого достовірного матеріалу. Свого часу мені доводилось уважно вивчати судову справу гетьмана, і виявити хоч би якийсь натяк на інтерес уряду Петра І до вкладу Полуботка в іноземний банк не вдалось. А зважаючи на те, що й імператор, і «пташата гнізда його» були вельми винахідливим у вишукуванні чужих коштів на свою користь, чи не є вже сам факт цього достатнім аргументом, аби скептично поставитись до перспективи неймовірного збагачення нащадків Полуботка? Так само і тексти розлогих промов, які нібито виголошував український гетьман перед російським імператором, знаючи характер останнього, виглядають не надто правдоподібно.

Утім історична постать це не лише певний набір дій і чеснот. Це ще обов'язково певний вчинок, який вивищується над сірою буденністю сучасників, а тому відповідним чином сприймається нащадками. Нерівний двобій Павла Полуботка з всесильним і брутальним Петром І однозначно підпадав під таке визначення. Отож і в пам'яті наступних поколінь українських патріотів він вкарбувався саме у такий спосіб: як визначний український гетьман, патріот, котрий жертовно приніс власне життя на вівтар утвердження української ідеї. І саме цей приклад жертовності і є справжній скарб, який гетьман заповів нащадкам.

Золота осінь козацької державності.

Ще одні вибори без права вибору, та гетьман, котрому немає альтернативи

Після того брутального наступу на козацькі права й вольності, що його вчинив Петро І, українська автономія, здавалося, доживає останні свої дні. Проте доля розпорядилась інакше. У січні 1725 р. несподівано помирає Петро І, ніби підтверджуючи своєю смертю легендарне пророцтво смертельно хворого гетьмана Полуботка: скоро Петра і Павла розсудить Вишній суд. Силою обставин дружина імператора Катерина І, котру він був ладен зі світу зжити, посідає імператорський трон. За її спиною постійно точиться боротьба придворних партій за доступ до влади. А тим часом над імперією нависає загроза нової війни з Оттоманською Портою. Війни, яку Росія за тих умов аж ніяк не могла собі дозволити.

Неймовірне хитросплетіння загальноросійських інтересів та інтересів окремих кланів при дворі надає Україні шанс зупинити руйнацію козацької державності. Спершу допомога прийшла звідти, звідки її, здавалось би, годі було чекати — від зловісного для України князя Меншикова. «Світлійший», прагнучи зміцнити власну політичну міць у Петербурзі, стає ситуативним союзником українських автономістів і підтримує ідею відновлення гетьманства. В умовах лібералізації урядового курсу з ув'язнення виходять члени гетьманського уряду, полковники й сотники. З берегів Неви навіть лунає обіцянка відновити в Україні Гетьманат.

Тим часом навесні 1727 р. в опалу до імператора Петра II, котрий зійшов на російський престол по смерті Катерини І, потрапляє князь Меншиков. За якийсь місяць фактично перша особа держави перетворюється на безправного висланця. Проте, на щастя, і після опали князя ідея реставрації Гетьманату не занепадає. У другій половині липня Іноземна колегія підготувала формуляр гетьманської присяги та «особливые секретные пункты» царському представникові при гетьманському уряді. З цього пакету документів особливої уваги заслуговують таємні пункти-інструкції, адже вони розкривають зміст акту реставрації Гетьманату та висвітлюють механізм реалізації проекту. Зокрема, в «особливых секретных пунктах» було зазначено, що задекларовані урядом обіцянки повернути українському народові право «выбрать по прежнему гетмана и старшину» було написано лише «для лица». Насправді ж імператор виказав «соизволение быть гетманом миргородскому полковнику Данилу Апостолу». Виходячи з цього, якщо резидентові стане відомо, що «некоторые из того народа о ином ком намерение имели в гетманы обират, в таком случае ему того предостерегать и путь к тому предуготовить, чтоб, конечно, ево, Данила Апостола, а не иного кого в гетманы народ избрал». Якщо ж він не зуміє переконати виборців віддати свої голоси за миргородського полковника, автори інструкції наказували «то собрание под каким пристойным претекстом остановить и писать Е. И. В. в Коллегию иностранных дел». Отже, ішлося не про реставрацію давніх прав українського суспільства, а про призначення офіційним Петербургом на посаду гетьмана Апостола, при збереженні видимості вільного волевиявлення учасників елекційної ради.

Утім тривожитись з приводу результатів волевиявлення російській владі не було підстав. Надто вже авторитетним і шанованим серед козацтва був полковник Апостол, аби хтось міг з ним конкурувати. Достатньо буде сказати, що перед тим, як взяти до рук гетьманську булаву, Апостол понад сорок років був полковником у Миргороді. Випадок унікальний для історії Гетьманату. Отож, жовтнева Генеральна рада 1727 р. одностайно підтримала кандидатуру Данила Апостола.

В особі Апостола Україна отримала авторитетного й шанованого старшину, вмілого адміністратора й доброго господарника. Попри похилий вік новий гетьман активно починає відтворювати каркас козацької держави, помітно зруйнований діями Малоросійської колегії. В Україні знову запрацював повноцінний гетьманський уряд, проведено ревізію земельного фонду, наведено лад у судочинстві. Апостол, котрий любив і вмів господарювати (був одним з найбагатших старшин Лівобережжя, але при цьому не мав проти себе судових тяжб, чого не можна сказати про багатьох його сучасників), добивається від російського уряду відміни обмежень на експорт товарів з України, клопочеться, аби паспорти на виїзд за кордон українським купцям видавала українська влада тощо. Наводить лад у бюджеті автономії. Піклується про поліпшення матеріального становища Києво-Могилянської академії.

Апостолові навіть вдається відтворити щось подібне на новий українсько-російський договір (Іван Скоропадський гетьманував упродовж майже 14 років без нього). Прибувши на початку 1728 р. до Москви на коронацію імператора Петра II, гетьман подав так звані Статейні пункти, що мали регулювати взаємини сторін в політичній, економічній та духовній сферах. Розгляд гетьманських пропозицій та обмін думками з приводу їхнього змісту тривали аж до кінця серпня, коли врешті імператор підписав «Рішительні статті». «Статті» проголошували збереження традиційних козацьких прав і вольностей. За козацтвом зберігалося право вільної гетьманської елекції, яка, утім, мала відбуватися лише з дозволу імператора та за присутності його представника, а крім того, новообраний регіментар обов'язково мав приїздити за підтвердженням своїх повноважень до російської столиці. Гетьман отримав право на зовнішньополітичні зносини з сусідніми Польщею та Кримом, щоправда, чинити він це мусив обов'язково з відома імператорського міністра. У сфері кадрової політики гетьман міг затверджувати своєю владою нижчу козацьку адміністрацію, а ось кандидатів на посади генеральних старшин і полковників старшина обирала з-поміж себе, але затверджував їх імператор.

Найбільшим же позитивом від отримання Апостолом «Рішительного указу» було те, що тепер, на відміну від доби Петра І, Україна-Гетьманщина мала правовий акт, що регулював стосунки сторін, а тому можна було сподіватися на уникнення брутального порушення російським керівництвом українських «давнин».

«Гетьману надалі бути не мислиться, а бути Правлінню в шести персонах».

Друге скасування гетьманства російською владою

Коли наприкінці січня 1734 р. до Петербурга надійшла звістка про смерть гетьмана Данила Апостола, надзвичайна нарада Кабінету міністрів прийняла ухвалу: «Гетьману надалі бути не мислиться, а бути Правлінню в шести персонах». Щоправда, у виданій Війську Запорозькому та всьому «малоросійському народові» грамоті урочисто декларувалися наміри імператриці Анни Іоанівни й надалі зберігати в непорушності права і вольності Війська Запорозького, закріплені привілеями, наданими царями гетьману Богдану Хмельницькому та його наступникам. Більше того, навіть в інструкції новому владному органу, що переносився в державне тіло Гетьманату, — цьому самому «Правлінню в шести персонах» — його запровадження публічно трактувалося як крок тимчасовий, покликаний забезпечити справне управління в умовах міжгетьманства.

Проте насправді ця заява була лише пустослівною декларацією. Адже в таємній інструкції призначеному головою цього органу князю Олексію Шаховському Анна Іоанівна наголошувала, що Правління гетьманського уряду є інституцією не тимчасовою, а такою, що має назавжди замінити собою гетьмана.

Щоправда, враховуючи попередні помилки, зокрема відчуженість Малоросійської колегії петрівської доби від української влади, до складу Правління гетьманського уряду було включено, крім трьох російських чиновників — генералів О. Шаховського і І. Баратинського та полковника Гур'єва, три українських генеральних старшини — генерального суддю Михайла Забілу, генерального осавула Федора Лисенка та генерального підскарбія Андрія Марковича. Під час засідань Правління його членам було наказано «бить в равенстве», при цьому українська старшина мала сидіти з лівого боку стола, а російська — з правого. Але в дійсності рівність була лише формальна. Фактично ж вона порушувалась вже хоч би тим, що фактичним главою Правління гетьманського уряду став не український старшина, а російський можновладець — князь Шаховський. І саме останній отримував з Петербурга різного роду доручення російського уряду, у тому числі й таємні, та організовував на свій розсуд їхню реалізацію в Україні.

«Москалики-соколики, поїли ви наші волики, А вернетесь здорові — поїсте й останні корови».

Україна в Російсько-Турецькій війні 1730-х рр.

Початок Російсько-Турецької війни 1735—1739 рр. було покладено походами армій фельдмаршала Б. Мініха під Азов та генерал-лейтенанта М. Леонтьєва на Крим, що розпочалися наприкінці літа 1735 р. При цьому українці відразу ж відчули, що за прагнення Російської імперії розширити свої межі їм особливо доведеться заплатити немалу ціну...

До складу 44-тисячної армії генерала Леонтьєва було включено й полки Гетьманату, а також козацькі полки зі Слобожанщини та запорозькіх козаків, які лише перед тим, у березні 1734 р., повернулись на Запорожжя, облаштувавши неподалік від Чортомлика, на півострові, що омивався правим рукавом рік Дніпро та Підпільна, так звану Нову Січ (поблизу нинішнього с. Покровського Нікопольського р-ну).

Як і наприкінці XVII ст., під час Кримських походів князя В. Голіцина російська армія втратила чимало часу на підготовку до походу і в степ вступила лише на початку жовтня. А вже в середині місяця розпочалися проливні дощі, після яких ударили незвично ранні й сильні морози, які паралізували подальше просування військ. На скликаній Леонтьєвим військовій раді було ухвалено припинити похід. Незважаючи на відсутність великих битв в ході кампанії, загальні втрати армії генерала Леонтьєва склали близько 9 тисяч, головним чином тих солдатів і козаків, які загинули на зворотному шляху від перемерзання й хвороб. Крім того, одні лише козаки з Гетьманщини через нестачу кормів втратили 12 тисяч коней.

Так само вкрай невтішними були й результати походу фельдмаршала Мініха під Азов. Утім весною наступного року саме йому було доручено очолити похід на Крим. Цього разу в похід вирядили вже 95-тисячну армію. До походу було залучено 16 тисяч козаків-гетьманців (щоправда, більшість з них не мали коней, були погано озброєні, а чимало — дезертирували), а також слобідських козаків та 3,5 тисяч запорожців. Для російського командування важливою була участь останніх, адже вони добре знали топографію Північного Причорномор'я і були незамінними при проведенні розвідувальних операцій та визначенні маршрутів пересування військ. Саме запорозькі козаки в травні 1736 р. першими перейшли Сиваш і на чолі з кошовим отаманом Іваном Малашевичем здійснили розвідку боєм у тилу ворога. Через деякий час запорожці розгромили орду нуреддин султана (одного з заступників кримського хана) й захопили його прапор, бунчук і булаву.

У другій половині травня армія Мініха підійшла до Перекопської укріпленої лінії, і після кількаденних сутичок з кримськими татарами вторглася на півострів. По мірі просування російських військ в напрямку Бахчисарая кримці не вступали у відкритий бій, а, супроводжуючи російський табір, вдавались до дрібних сутичок, очікуючи на шанс увірватись у його середину. Крім того, кримський хан намагався відтіснити супротивника подалі від запасів питної води та продовольства та фуражу. У середині червня російські війська наблизились до Бахчисарая.

Шістнадцятого червня корпус генерал-майора Рєпніна, у складі якого перебувало близько тисячі запорожців, вступив у татарську столицю Бахчисарай. Ось як високо російський командувач Б. Мініх оцінював дії українців: «...они на марше в неприятельской земле всегда впереди имелись».

Обернувши на попіл Бахчисарай і Султансарай, російська армія була змушена знову повернутися в Україну. До відходу спонукали як непідготовленість військ до проведення бойових операцій у гірській місцевості, так і значні людські втрати, до яких спричинили не стільки бойові операції, скільки нестача води та продовольства. Загальні втрати армії Мініха склали не менше 30 тисяч чоловік. Особливо великими були втрати серед козацького війська, про яке фельдмаршал турбувався найменше, вважаючи, що гетьманці даремно лише хліб їдять, не приносячи ніякої користі.

Втрати України від війни значно виросли на початку наступного року, коли Кримська Орда прорвала пограничні захисні лінії й вторглася на територію Полтавського та Миргородського полків. За декілька днів ґрасування на півдні Гетьманщини татари вбили або захопили в полон близько 7 тисяч людей, спалили декілька сотень сіл і хуторів, вивели чимало худоби, завдавши загальних збитків на суму близько 350 тисяч рублів.

Невдачі минулих років не похитнули віри російського командування у свій загальний успіх, і навесні 1737 р. було розпочато підготовку до нової кампанії. Цього разу планувалось спрямувати армію генерал-фельдмаршала П. Лассі — усього близько 50 тисяч на Кримський півострів, а ще 70 тисяч військ на чолі з фельдмаршалом Б. Мініхом кинути на оволодіння турецької фортеці Очаків. Українські козаки були долучені до армії Мініха. Російська армія мала у своєму розпорядженні понад 60 гармат, але в неї не було спеціальних штурмових споряджень — драбин, стінобитних машин, засобів подолання ровів і валів. Унаслідок цього штурм призвів до величезних людських жертв. У сторони, яка нападала, за таких обставин взагалі було дуже мало шансів на успіх. Але, на щастя, їм допоміг випадок. Ядро випадково влучило в пороховий погріб у фортеці, і турки в паніці кинулися до кораблів. Скориставшись з цього, російські та українські війська увірвалися в Очаків. Взяття Очакова коштувало 24 тисячі життів російських солдатів і 5 тисяч українських козаків.

Гостра нестача продовольства та фуражу, а також епідемії хвороб змусили Мініха вже 5 липня вивести війська з Очакова, залишивши в ньому 8-тисячний гарнізон. Відхід головних сил армії прикривала запорозька кіннота. При відступі армії загинуло ще декілька тисяч вояків і близько 40 тисяч коней і волів, реквізованих на потреби армії в Україні. Більш успішно і, що головне, з меншими втратами розвивався похід військ генерал-фельдмаршала Лассі на Кримський півострів, де йому вдалося задати відчутної поразки ордам хана Менглі Ґерая, зруйнувати другу кримську столицю Карасу-Базар та з мінімальними втратами відійти в російські степи.

На наступний рік російське командування запланувало черговий похід на південь. Готуючись до нього, Мініх наказав реквізувати в населення Гетьманщини 46 тисяч волів, мобілізувати 15 тисяч козаків для участі в поході та викликати додатково 50 тисяч селян для несення обозної служби. Мобілізація 1738 р. остаточно руйнувала господарство Лівобережної України. Ще восени попереднього року відомий російський державний діяч, кабінет-міністр Артемій Петрович Волинський, прямуючи Лівобережжям, так змалював стан справ в Україні: «Аж до самого свого в'їзду на Україну я навіть не уявляв собі, як сильно вона спустошена і яка маса народу загинула; а ось і тепер таку силу людей вигнано на службу, що не залишилося хліборобів, які потрібні, щоб засіяти хоча б стільки хліба, аби прогодувати самий край... Багато ланів не засіяно, бо немає кому працювати та й немає чим, бо волів, якими тут орють, усіх забрано і заморено під час походу, а лишилося, то тепер забирають. У самому лише Ніжинському полку взято 14 тисяч волів, а що з інших полків забрано, про те не маю докладних відомостей».

Похід 1738 р. в черговий раз пройшов за звичним сценарієм: одна російська армія увійшла на територію Кримського півострова, зруйнувала Перекоп та ряд інших укріплень, і через відсутність належного тилового забезпечення була змушена повертатися назад. Тим часом величезна російсько-українська армія (усього близько 108 тисяч вояків) під командою Мініха була спрямована на оволодіння турецькою фортецею Бендери на Дністрі. Але зустріч зі свіжими турецькими військами та пошесть чуми змусила поспішно відводити війська на українські землі. Під час відходу російської армії її тили прикривали запорозькі та гетьманські козаки. В одному з найбільш запеклих ар'єргардних боїв, коли на колону російсько-українських військ напала 20-тисячна татарська орда, загинув генеральний бунчужний Семен Галецький та відомий козацький літописець гадяцький полковник Григорій Граб'янка.

На роки війни випадає і так зване полоніння льоду в південних полках Гетьманату, коли за наказом головнокомандувача російської армії Б. К. фон Мініха щорічно взимку мобілізовувалася величезна кількість людей з числа селян і міщан, яких примушували рубати кригу на Дніпрі, щоб перешкодити переправі татар. Таке прорубування ополонок було неймовірно тяжкою роботою, а до того ж безглуздою. Адже з посиленням морозів місце, розчищене від криги, знову швидко замерзало.

Лише перенесення російським командуванням бойових операцій на землі Молдавії наступного року та завдані там турецьким військам поразки принесли Росії перевагу над противником. Так, розбивши 17 серпня 1739 р. неподалік Хотина 90-тисячну турецьку армію під командою сераскира Велі-паші, російські війська майже без опору оволоділи Хотинською фортецею, а 1 вересня — вступили до Ясс. Активну участь у кампанії брали українські козаки. Зокрема, своєю доблестю уславились козаки Миргородського полку, очолюваного полковником Василем Капністом. За наказом російського командування Капніст здійснив глибокий рейд по ворожих тилах, імітуючи підготовку до переправи головних сил у напрямку Бендер. Спроби кримського хана, котрий вирядив проти Миргородського полку досить великі сили, перехопити Капніста успіху не принесли. А ось користь від цього рейду для головних сил армії Мініха, котрим вдалося безперешкодно форсувати Буг, була значною.

Успіхи російсько-українських військ стурбували керівництво Австрії, яке 12 вересня уклало сепаратний мирний договір з Туреччиною. Після цього Росії більше нічого не залишалося, як 29 вересня 1739 р. підписати з турецьким урядом Белградський мирний договір. Договір, що став ганьбою для російської сторони. У відповідності з ним Росія по суті поверталася до своїх попередніх рубежів. За умовами договору, до Росії відходило лише місто Азов (Азовські укріплення Туреччина мала право знищити), а також за нею визнавалися права на землі, що споконвічно перебували у віданні запорозьких козаків.

Людські ж втрати й матеріальні збитки від війни були колосальними. Так, лише російська армія втратила в ході війни понад 100 тисяч солдат. Лівобережна Україна, що впродовж усієї війни була найближчим тилом російської армії, зазнала збитків на колосальну як на ті часи суму — 12 млн рублів. Величезними були матеріальні збитки від постою на українських землях 75 російських полків, з яких 23 були кінними. Крім їхнього утримання, з українського населення було стягнуто провіанту та фуражу на суму понад 170 тисяч рублів, які так і не було повернуто. Ще близько 150 тисяч рублів втратила Гетьманщина від реквізицій на потреби російської армії коней і волів. До стройової та обозної служби за роки війни російським командуванням було залучено 157 тисяч козаків та 205 тисяч селян, із яких близько 34 тисяч загинуло. Війна вкрай негативно позначалася на господарському розвитку України, підірвавши її матеріальні сили та занедбавши сільськогосподарське виробництво. Саме в ту пору українці вилили свій жаль за втраченим у ході реквізицій російською армією майном словами пісні:

Москалики-соколики, поїли ви наші волики,

А вернетесь здорові — поїсте й останні корови.

Пастух, президент Академії наук, гетьман, граф і камергер. Неймовірна гра долі Кирила Розума

Після того як на початку 1740-х рр. на російський трон сходить Єлизавета Петрівна, урядовий курс щодо українських справ помітно лібералізується й це відбивається як на статусі автономії, так і становищі українського населення. Завдячуючи прихильності Єлизавети до вихідця з України, відомого в російській історії як фаворит імператриці та її таємний чоловік граф Олексій Розумовський, донька Петра І щиро захоплювалась усім українським: народним характером, традиціями, співами тощо. Ще більше її симпатії зросли після подорожі 1744 р. до Глухова, Козельця, Києва та поклоніння Печерським святиням. Українська старшина й народ радо вітали її приїзд й неодноразово висловлювалися за те, аби відновити давні права і вольності. Восени 1746 р. Єлизавета повідомляє про свій намір реставрувати в Україні гетьманську форму правління. Указ з цього приводу імператрицею було підписано 5 травня 1747 р., а урочиста церемонія гетьманських виборів, на яких булава цілком прогнозовано потрапила до рук брата фаворита імператриці Кирила Розумовського, відбулася 22 лютого 1750 р.

Офіційний титул гетьмана Лівобережної України в 1750— 1764 рр., відомого державного і політичного діяча козацької України та Російської імперії, президента Російської (Петербурзької) академії науку 1746—1765 рр., графа і сенатора Російської імперії Кирила Розумовського (1728—1803) включав цілу купу гучних звань і почесних найменувань: «дійсний камергер, лейб-гвардії Ізмайловського полку полковник, обох російських імператорських орденів Святого Апостола Андрія і Олександра Невського, також польського ордену Білого Орла і голштинського Святої Анни кавалер» і тому подібне. Щоправда, у дитячі та юнацькі роки суспільний статус майбутнього українського правителя визначався значно скромніше — пастух батьківської та громадської череди на хуторі Лемеші (никі — село Козелецького району Чернігівської обл.). Але, завдячуючи карколомній кар'єрі старшого брата Олекси, котрий не лише зумів отримати шляхетне прізвище «Розумовський» (від народження брати носили козацьке — Розуми), стати графом і взяти таємний шлюб з донькою Петра І імператрицею Єлизаветою, Кирило не пройшов, а просто промайнув усі щаблі соціальної драбини Російської імперії.

Ставши несподівано для себе в шістнадцятилітньому віці графом, майбутній гетьман вирушив в освітню подорож Європою. Мандруючи під опікою ад'юнкта Петербурзької академії наук Григорія Теплова кращими європейськими науковими центрами (Берлін, Кенігсберг, Данциг), Розумовський здобув хоч і поверхову, але досить широку європейську освіту. І вже в травні 1746 р., маючи всього лише вісімнадцять літ від роду, Кирило, у котрому було «усмотрено особливою способность и приобретенную в науках искусность», очолив Академію наук. А кількома роками пізніше, на початку березня 1750 р., на Генеральній раді в Глухові з великою урочистістю та дотриманням належного традиційного церемоніалу двадцятидвохрічного Розумовського було заочно обрано на гетьманство. Імператриця Єлизавета Петрівна з цієї нагоди присвоїла йому черговий військовий чин генерал-фельдмаршала та в придворній церкві в Петербурзі вручила гетьманські клейноди.

Незважаючи на театральний бік організованого імператрицею лицедійства, Розумовський у політичному сенсі виявився не такою вже й безпомічною іграшкою в руках офіційного Петербурга, як на це сподівалося оточення Єлизавети Петрівни і, власне, як про це писало чимало російських та й вітчизняних істориків. У роки його гетьманування Україна, поза всяким сумнівом, переживала своє останнє у XVIII ст. політичне, господарське та культурне піднесення. Причому в спадок від свого попередника — «Правління гетьманського уряду» — гетьман отримав цілком розладнаний державний організм. Отож, уже перше уважне знайомство з українськими справами переконало Розумовського в необхідності проведення радикальних перетворень. Вихований при петербурзькому дворі й поєднаний родинними зв'язками з найвищою російською аристократією завдяки одруженню з родичкою імператриці Катериною Наришкіною, звичайно ж, гетьман бачив майбутнє України як частини Російської імперії. Але такої частини, де б і надалі шанувалися місцеві права та звичаї, а також були створені умови для господарського піднесення краю та культурного розквіту його народу.

Насамперед Розумовський взявся за проведення судової реформи. За задумом гетьмана, реформа була покликана не тільки створити струнку систему судових установ, але й забезпечити належний правопорядок. З цією метою універсалами 1760 і 1763 рр. скасував судові повноваження Генеральної військової канцелярії, передавши виняткові повноваження вищого апеляційного органу і вищого суду до Генерального військового суду. У кожному з десяти полків Гетьманату було створено станові шляхетські суди — земські, ґродські і підкоморські, діяльність яких регламентували відповідні положення Литовських Статутів.

Водночас істотних змін зазнала структура державного управління. Тут гетьману вдалося, хоч і на короткий час, перебрати на себе прерогативу призначення полковників — глав місцевих органів влади, яких з часів Петра І визначали в Петербурзі. Крім того, Розумовський відновлює практику регулярного скликання старшинських рад, на засідання яких виносяться найважливіші питання державного життя. Вносячи в політичне життя гетьманату елементи публічності, прозорості прийняття рішень, гетьман виношував плани поступового конституювання шляхетського сейму як станово-представницької установи Гетьманату. Прагнучи активізувати господарське життя, гетьман скасовує внутрішні мита й добивається дозволу на вільну торгівлю українських купців за межами Російської імперії. Проаналізувавши збитки, що приносить краю надмірне поширення винокуріння, гетьманський уряд залишає право на реалізацію цього промислу лише за «владельцами і козаками, котрие свои грунти і лісниє угоддя імєют».

На увагу заслуговують і реформи Розумовського в царині освіти та культури. За усталеним звичаєм гетьман надавав передусім значну підтримку Києво-Могилянській академії. За часів його правління в 1752, 1763 і 1764 рр. розроблено інструкції, покликані осучаснити зміст навчального процесу в стінах академії. Однак зупинити інспіровану церковними ієрархами трансформацію Києво-Могилянської академії в суто духовний заклад йому не поталанило, і гетьман дедалі більше проймався ідеєю створення в Україні нової, цілком світської системи освіти, яка б складалася з університетів і гімназій. 1760 р. з'являється проект заснування Батуринського університету, котрий мав повністю відповідати тогочасним європейським стандартам. Інший університет передбачалося відкрити на базі Києво-Могилянської академії, яка повинна була увійти до його складу на правах богословського факультету. З огляду на незадовільний стан книгодрукування в Україні, неабиякого значення набувала пропозиція заснувати при університетах, а «где запотребно судишся і при гімназіях», друкарень для друкування книжок, як церковного, так і світського змісту.

Нарешті, неабиякий державотворчий зміст гетьман вкладав у розбудову гетьманської резиденції в Батурині. Тут, на мальовничому схилі річки Сейм, петербурзький архітектор, англієць за походженням, Чарлз Камерон на гетьманське замовлення збудував розкішний палац в стилі класицизму, а італієць Рінальді заклав довкола парк. До проектування «національних строєній» були залучені також найвідоміші на той час у Російській імперії придворні майстри — Квасов, Аксамитов і Старцев. У Батурині гетьман зібрав одну з найкращих в російській імперії бібліотеку, слава про яку дійшла і до Європи. На посаді гетьманського бібліотекаря більше п'ятнадцяти літ служив виписаний з Франції фахівець. Переповідали, що Розумовський навіть виношував плани запросити на посаду завідувача бібліотеки відомого французького просвітителя Жан-Жака Руссо. Атмосфера національного піднесення сприяла пожвавленню інтересу до української історії, розгортанню творчого пошуку письменників і митців, зрештою сформувала цілу генерацію політиків й інтелектуалів.

«Ты Великая, а я Малая, живем в смежных странах».

Проекти ушляхетнення України

Намагання зробити з Батурина «маленький Петербург» логічно перегукувалося із заходами Розумовського стосовно законодавчого виокремлення української аристократії, народженої з козацької старшини. Остання ж, відчуваючи підтримку гетьмана, восени 1763 р. скликає в Глухові старшинський з'їзд, маючи на меті законодавче закріплення й розширення автономії Гетьманату.

Наочне уявлення про те, як сприймала тогочасна українська еліта становище України в складі Російської імперії у середині XVIII ст., демонструє полемічний віршований твір «Разговор Великороссии с Малороссией», написаний сином козака Стародубського полку Семеном Дівовичем 1762 р. У поемі висувалася принципово важлива на той час ідея — Україна (Мала Росія) не ввійшла до Великої Росії як її складова частина, а, зберігаючи свої «вольності», і далі залишалася рівноправною з нею країною, визнаючи лише владу царя як спільного монарха:

Знаю, что ты Россия, да и я так зовусь.

Что ты пугаешь меня? Я и сама храбрюсь.

Не тебе, Государю твоєму поддалась,

При которых ты с предков своих и родилась.

Не думай, чтоб ты сама была мой властитель.

Но государь твой и мой общий повелитель.

А разность наша єсть в приложенных именах.

Ты Великая, а я Малая, живем в смежных странах...

Результати гострих дебатів, що розгорнулися восени 1763 р. на з'їзді козацької старшини, було вміщено в двох петиціях, поданих на ім'я нової імператриці Катерини II. Одна з них, складена від імені гетьмана, старшини, шляхти, усього Війська Запорозького. та українського народу, наголошувала на добровільності українсько-російського об'єднання, яке базується на запевненнях російських монархів не лише дотримувати непорушно всі ті права і привілеї, що їх отримало козацтво від литовських князів і польських королів, а й значно розширяти їх. Відтак і порушувалося клопотання, аби імператриця своїм указом ствердила всі ці права, привілеї, вольності та звичаї. Конкретні ж пропозиції стосувались підтвердження прав на вільний вибір гетьмана, затвердження компетенції Генеральної ради, заснування університетів в Батурині та Києві, гімназій і друкарень по всій Україні, а також про виведення російських військ з українських земель тощо. По суті, ішлося про відновлення договірного характеру українсько-російських стосунків, зруйнованого Петром І.

У другій петиції порушувалось питання збереження гетьманської влади за династією Розумовських. Пропонувалось на випадок смерті гетьмана вибрати на його місце одного з його синів «достойнішого». Однак ідея щодо запровадження в Україні спадкової гетьманської влади була ініційована доволі незграбно й спричинила спротив частини української шляхти.

«Коли в Малоросії не буде гетьмана,

то треба намагатися, щоб і назва гетьманів щезла».

Ліквідація Гетьманату Катериною II

Катерина II також видавала себе за щиру прибічницю ідеї освіченого правління. Однак в системі російського освіченого абсолютизму не існувало простору для розвитку освіченого гетьманату в Україні. Отож і відомості про політичні настрої української старшини та шляхти, що доходили з Глухова, вкрай стурбували петербурзьку владу. Катерина II — переконана прибічниця жорсткої централізації влади в імперії — негайно викликала Розумовського до Північної Пальміри для з'ясування обставин справи.

Незважаючи на те що український гетьман, залишаючись полковником Ізмайлівського полку, взяв активну участь у насильницькому поваленні Петра III та зведенні на трон Катерини II, наприкінці лютого 1764 р. Катерина змусила Розумовського підписати «добровільне» зречення гетьманства. А російській адміністрації в Україні імператриця віддала наказ: «Мала Росія, Ліфляндія і Фінляндія суть провінції, які правляться дарованими їм привілеями. Порушувати ці привілеї зразу було б непристойно, але й неможна вважати ці провінції чужими й поводитись з ними як із чужими землями, це була б дурниця. Ці провінції треба зручними способами привести до того, аби вони обрусіли й перестали дивитись, як вовки з лісу». А ще імператриця наказувала: «Коли в Малоросії не буде гетьмана, то треба намагатися, щоб і назва гетьманів щезла».

Саме під знаком реалізації «накреслень» імператриці й пройшли останні десятиліття XVIII ст. Однак, на щастя, перетворити українців з «вовків» на «ягнят» Петербургу так і не поталанило. І відбулося це значною мірою завдяки здобуткам політичного й культурного піднесення, що його пережила Україна в роки освіченого гетьманування Кирила Розумовського — графа, камергера, генерал-фельдмаршала, президента Петербурзької академії наук, але передусім щирого українського патріота.

Після відставки Розумовського, маніфестом від 10 листопада 1764 р. Катерина II офіційно ліквідувала гетьманський уряд в Україні, а управління нею передала новоствореному імперському органу — Малоросійській колегії. Колегія складалася з чотирьох російських чиновників і чотирьох українських старшин. Поруч з нею діяв Інститут малоросійського генерал-губернатора, котрий і був визначений «головним малоросійським командиром». За указом імператриці цю надзвичайно важливу посаду обійняв один з найбільш талановитих її адміністраторів — граф Петро Олександрович Румянцев (до слова, саме його батько — Олександр Румянцев, — як пам'ятаємо, допомагав Петру І «розчищати» в Україні поле для реформаторської діяльності Першої Малоросійської колегії 1724 р.). Імператорський наказ зобов'язував Румянцева «старатися викоренити серед українців фальшивий погляд на себе як на народ цілком відмінний від москалів».

В Україні Румянцев провів наступних 25 літ свого життя й загалом успішно виконав покладене на нього завдання. Перебираючи владу до своїх рук, граф намагався не стільки зруйнувати стару політико-адміністративну систему, скільки підпорядкувати її своїм владним інституціям. Першою була поглинута Генеральна військова канцелярія, на яку були зорієнтовані всі державні установи Гетьманату. Згодом було підпорядковано Генеральний військовий суд, який «головний малоросійський командир» реорганізовав в окремий департамент Малоросійської колегії. По тому в окремі департаменти колегії було перетворено й інші вищі органи гетьманського правління — Генеральну лічильну комісію, Канцелярію малоросійського скарбу та Канцелярію генеральної артилерії. Відтепер усі вони перебували під контролем прокурора Малоросійської колегії й були змушені щомісяця звітувати перед ним про стан справ у відомстві та засвоювати характерні для російського діловодства норми та порядки.

Запровадження на теренах колишнього Гетьманату, згідно з указом імператриці Катерини II 1781 р., нових адміністративно-територіальних одиниць — Київського, Чернігівського і Новгород-Сіверського намісництв — було останньою ланкою в довготривалому процесі адаптації місцевого адміністрування до загальноімперських зразків. Адже перед цим на землях Лівобережної України ліквідовувався полково-сотенний устрій, а території колишніх десяти полків ділились поміж заснованими трьома намісництвами. На чолі намісництв стояли призначені безпосередньо імператрицею намісники. Усі три лівобережні намісництва складали Малоросійське генерал-губернаторство, на чолі якого було поставлено все того ж графа Румянцева. Тим часом землі Півдня України після ліквідації гетьманства були поділені між Новоросійською губернією та Вольностями Війська Запорозького Низового. Ліквідація ж Війська Запорозького Низового 1775 р. дозволила розподілити землі, що належали Кошу, між Новоросійською та Азовською губерніями. А сім років по тому, 1783-го, обидві губернії об'єднали в Катеринославське намісництво.

Ось так від колишньої автономії Української козацької держави не залишилось і сліду. Хіба що українські правні кодекси зберігали свою силу в судах на землях України аж до початку 30-х рр. XIX ст. А ще народ зберіг у своїй пам'яті згадки про Козацьку державу, про Гетьманщину — як про справжню «золоту добу» української історії, повернутись у яку прагнули й в XIX, і в XX ст.ст.

Ілюстрації

За підтримки

Інституту історії України НАН України Історичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка Українського інституту національної пам'яті

Рекомендовано до друку вченою радою історичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка

Сьогодні, коли відбуваються потужні зрушення в суспільному сприйнятті минулого, відновлюється інтерес до історії України. Читач може познайомитися з думкою провідних вітчизняних істориків, результатами останніх наукових досліджень та відкриттів. При цьому автори не виконують ідеологічне замовлення, їхні оцінки часом не збігаються, що дозволяє кожному з нас самому виступити суддею в цих суперечках.

• Козацька революція 1648—1649

• Переяславська рада і світ після Переяслава

• Війна берегів та її наслідки

• Гетьманат кінця XVII — початку XVIII ст.

Сьогодні ці теми стали вкрай актуальними, і пропонована книжка може відповісти на чимало питань, які цікавлять і турбують кожного українця.

Володимир В'ятрович,

голова Українського інституту національної пам'яті

Content

Віктор Горобець.
Князі і гетьмани усієї Русі. «Через шаблю маєм право». Злети і падіння козацької держави 1648—1783 років

Вступ

Козацька революція 1648-1649 рр.

«Збудоване руками можна руками й зруйнувати». Десятиліття золотого спокою Речі Посполитої

«Ляхи запхали нас у міх, але не зав'язали». Суботівська скринька Пандори

«Східні креси» Речі Посполитої у вогні. Заграва під Жовтими Водами

«Військо наше розгромлене й розбите вщент». Корсунська катастрофа коронної армії

«Рідко хто в тій крові у той час рук своїх не умочил». Криваві жнива літа 1648-го

«Перина», «Латина» і «Дитина» й інші невдачливі «пани-пилявчики». Пилявецька ганьба Речі Посполитої

«Все, що живе, вирушило в путь». Західний похід Війська Запорозького

Аби «нам паном і царем был». «Возз'єднання» Хмельницьким України з Росією вже 1648 р.?

У виборі найменшого зла. Пошук Військом Запорозьким претендента на «короля руського»

«Мойсей Руський, спаситель, освободитель і визволитель народу з лядської неволі»

«Не стане мені більше нога жодного князя й шляхотки в Україні». Переяславські страхи воєводи Кисіля

Чому цар «їх, православних, від милості своєї відганяє і в нашому розоренні не хоче ратними людьми допомогти»?

«Все, що живо, поднялося в козацтво». Облога Збаража 1649 р.

Піррова перемога Радзивілла під Лоєвом

«Перший цвіт польської шляхти був стертий рукою ворога». Зборівський тріумф Війська Запорозького

«Гаразд, королю, мовиш!» Зборівський компроміс чи зборівське розчарування 1649-го?

«Бодай Хмеля Хмельницького перва куля не минула». Гетьман Війська Запорозького Його Королівської Милості?

«Засвіт встали козаченьки в похід з полуночі». Звитяги та шаленства визвольних змагань початку 1650-х

«Проклята справа», або Рубікон у Красному

«Був ранок. Був туман. Було сто тисяч війська». Відвага та жертовність Берестецької битви

«Неуважний полковник» чи «відважний лицар» Мартин Небаба? Сіверський театр кампанії 1651 р.: Гомель, Сож, Ріпки...

«Безбожні єретики церкви Божі попалили». Здобуття Києва князем Радзивіллом

«Олена Прекрасна» української історії: трагічна розв'язка романтичної історії

«Прийшов кінець такому сатані». Безславна смерть шляхетського вождя

Писаний кров'ю Білоцерківський мир

Програно битву, але не війну. Козацька Україна після берестецького катарсису

Кривавий козацький батіг у битві під Батогом. Жорстока проза «романтичного походу» коронної шляхти

«Якщо Вашій Милості не хочеться поріднитися зі мною добровільно, то маємо достатньо війська, аби силою змусити це зробити». Родичання гетьмана з молдавським князівським родом

Кров, багнюка й зрада Жванецької кампанії 1653-го

Переяславський вибір 1654 р.

«Гетман будет в братстве не так, как крымской хан; не будем тесноты никакие чинить»

«Чтоб их не отпустить в подданство турскому салтану или крымскому хану». Українське питання в рішеннях Земського собору 1 жовтня 1653 р.

«Государево дело делать во всем по ево, государеву, указу». Посольська місія боярина Бутурліна в Україні

Скільки ж рад відбулось у Переяславі 8 січня 1654 р.?

«Государь вольностей у вас не отимает». Переяславські переговори 9—10 січня 1654 р.

«В начале изволь, Твоє Царское Величество, подтвердити права и вольности наши войсковые, как из веков бывало в Войске Запорожском»

«Указал государь, и бояре приговорили: быть так по их челобитью». Договір 1654 р.

Світ після Переяслава. Війни, змови, зради й коаліції.

«Гетманство запорожское, шляхетство и староство, которое твоей милости в Украйне полюбитца». Реакція Варшави на Переяславську угоду

Пригадуючи «ті всі великі часи, коли могли хліб і сіль разом їсти, як брат з братом». Дипломатична боротьба за Крим

«Білоруський фронт» російсько-польської війни за Україну

«Не можна було розгледіти, кого рубали: хто наш, а хто ворог». Немилосердна січа на «Дрожи-полі»

«Доки козацька шабля зайшла, доти також мусить бути й козацьке панування». Українська перспектива в світлі шведського Потопу Речі Посполитої

«А без воєвод в черкаських городах бути негоже». Складні питання українсько-російських взаємин 1656—1657 рр.

«Медовий місяць царської вірності закінчився»? Курс на Фейєрвар і Стокгольм

Перший план поділу Речі Посполитої та участь у ньому України

«Сміливим Марс допомагає». Сподівання та тривоги кінця 1650-х

«Скоро вітатимемо Вас у Варшаві». Участь козацьких полків у здобутті столиці Корони Польської

Білорусь у складі Української держави

«А царська де величність над ним, гетьманом, і над усім Військом Запорозьким вчинив був немилосердя своє»

Гетьман помер — нехай новий гетьман? Україна на переломі: виклики осені 1657-го

Гетьманувати «за» чи «проти» царя? Чи стояла така дилема перед Виговським?

Протигетьманська опозиція в Україні та Москва: взаємодія заради чого?

«Коло куф горілчаних засівши, вже не сподівалися відміни своєму щастю». Мало переможців — багато переможених у громадянському протистоянні першої половини 1658-го

«Козаки хочуть собі бути Голландією чи Швейцарією». Приваби Гадяцької унії 1658 р.

«Ти зі смертю приїхав і смерть мені привіз». Проблеми ратифікації унії

«Густо поля встелили трупом і рідко хто втік до табору». Конотопська битва 1659-го

Війна берегів. Пролог початку 1660-х

Чи можна увійти двічі в одну й ту саму річку? Переяславська рада 1659-го

«Всегда от старшини и полковников был поносимый и стужаемый». Важкий початок гетьманування молодого Хмельничченка

Слободищенські жахіття Хмельницького

«Люди близькі, а в недалекому минулому — товариші по борні». Чуднівське дежавю 1660-го

«І старшина, і козаки, і чернь хитаються, а говорять, хто буде в силі, того де і ми, Черкаси». Україна поділена: версія початку 1660-х

«Розумний і статечний» Сомко, впливовий Золотаренко чи «цікавий у річах» Брюховецький? Хто виявиться найспритнішим у гонитві за булавою

«Берегти накріпко, щоб Брюховецького не втратити, а він насправді вірний». «Чорна рада» 1663-го

«А старшини жупани кармазиновіе на серяги миняли». Соціальна революція літа 1663-го?

«Буде все так, як було при Виговському». Неочікувані метаморфози гетьмана Брюховецького

«Через одні ворота впускали поляків, а через інші — московітів». Дивна війна на Лівобережжі 1663—1664 рр.

«Ніколи ще Україна не палала таким страшним бунтом, як тепер». Содом і Гоморра на Правобережжі початку 1660-х

Гетьман, воєвода, сенатор і «промотор всіх нинішніх бунтів в Україні». Катарсис Івана Виговського

«Ныне на Украйне... ничего доброго нет, всяк в свой нос думает». Сум'яття 1665-го

«Хочу на Москві одружитися». Загравання гетьмана Брюховецького з царем і його наслідки

«Бачити пресвітлі царські очі». Дипломатичні церемонії, ранги та люди першого гетьманського посольства до Москви

Контроверсії епохальних Московських статей 1665-го

Аби «де его государ пожаловал, не женя, не отпущал». Загадки одруження гетьмана-боярина

«У нас де в предках бояр не бувало». Реакція українських станів на домовленості гетьмана з царем

«А то де толко за гетманом и дела, что ведми зжот». Середньовічне мракобісся в ранньомодерному Гадячі

Війна берегів. Трагічна розв'язка 1670-х

Давид проти Голіафа. Провокування гетьманом Дорошенком війни з Варшавою

«Усім козакам некорисний Андрусовський торг»

«Мова йде не про ремінчик, але про цілу шкуру нашу». Війна з Москвою на Лівобережжі

«Забит правильно». Остання рада гетьмана Брюховецького

Глухівський компроміс 1669-го

Османський еялет на землях України в часи правління короля-українця

Швидкоплинна переяславська велич гетьмана 1674-го: ціна возз'єднавчої авантюри Івана Самойловича

Іван Сірко, яким ми його не знаємо: війна з Москвою, сибірська неволя, різанина одноплемінників

«Паде, паде Украйна тогобочная малоросийская... аки Вавилон». Чигиринські походи та Чигиринські оборони другої половини 1670-х

У відблисках козацької слави. Гетьманат наприкінці XVII — початку XVIII ст.ст.

«Ще перо на трактатах не висохло, а лівобережний гетьман перейшов на Правобережжя». «Вічний мир» 1686-го та Коломацька змова 1687-го

«Золотий кафтан на соболях», або Неприступний Крим князя Голіцина

Іван Мазепа — життя «за» царя

«Населення Козацької України живе у добробуті й приспівуючи»

Чужа війна. Українське козацтво в боротьбі Москви за вихід на Балтику

«Диявол його сюди несе. Всі мої плани перевернув». Чому Карл XII попрямував на Москву через Полтаву?

«Братія, прийшла наша пора». Гетьман проти царя

«Этот очень хитер, может Мазепе уравниться». Вибори без вибору 1708 р.

«Изменническое гнездо разорено и искорено!»  Російсько-шведське змагання за Запорозьку Січ

«Тріщать, бряжчать шаблюки голі, грім із гармат заклекотів». Полтавська битва

Катастрофа під Переволочною

Не допустити корупції в Україні. Військо без держави, Конституція — для майбутнього

«Це той Первий, що розпинав нашу Україну, а Вторая доконала.» Лівобережжя як поле реформаторських експерементів Петра I та його наступників

«У Івана — плахта, а в Насті — булава»? Україна в «післяполтавську» добу

«На их место определить добрых и верных». Кадрова політика Петра І в Україні

«Не Мазепа проклятий Іуда, а нинішній гетьман проклятий Іуда, що не стоїть за Украйну і москалі її розоряють»

«Слинного сала по розсмотренію». Чому царю не смакувало українське?

«От Полуботка правленню надлежащему быть я не надеюсь, ибо он совести худой»

«Вот я вас согну так, что и другие треснут». Російський бригадир у боротьбі з українськими автономістами

«Как всем известно, что со времен первого гетмана Богдана Хмельницкого, даже до Скоропадского, все гетманы явились изменниками»

«Знаю, що мене, за московським звичаєм, чекають кайдани». Скарби гетьмана — уявлені та справжні

Золота осінь козацької державності. Ще одні вибори без права вибору, та гетьман, котрому немає альтернативи

«Гетьману надалі бути не мислиться, а бути Правлінню в шести персонах». Друге скасування гетьманства російською владою

«Москалики-соколики, поїли ви наші волики, А вернетесь здорові — поїсте й останні корови». Україна в Російсько-Турецькій війні 1730-х рр.

Пастух, президент Академії наук, гетьман, граф і камергер. Неймовірна гра долі Кирила Розума

«Ты Великая, а я Малая, живем в смежных странах». Проекти ушляхетнення України

«Коли в Малоросії не буде гетьмана, то треба намагатися, щоб і назва гетьманів щезла». Ліквідація Гетьманату Катериною II

Ілюстрації