Друздев Олег

Іван Мазепа

Олег Друздєв

Іван Мазепа

Від автора

Від Богдана до Івана не було у нас гетьмáна.

Українська приказка

Свого часу Володимир Винниченко писав, що українську історію не можна читати без брому, бо вона вся — «безупинний, безперервний ряд повстань, війн, пожарищ, голоду, набігів, військових переворотів, інтриг, сварок, підкопування». Із цим важко посперечатись, адже, будучи розташованою між двох світових потуг, Україна повсякчас ставала об’єктом їхніх нападів, почергово змінюючи орієнтацію на Захід орієнтацією на Схід і навпаки. Були спроби розірвати це зачароване коло орієнтацією на третю силу, якою найчастіше виступала Османська імперія, та ці спроби закінчувалися ще більшим розоренням України. За таких обставин на перший план виходили постаті князів, гетьманів та інших лідерів, які брали на себе відповідальність за подальшу долю країни. Показовою в цьому плані є постать Богдана Хмельницького, який за своє гетьманування змінював орієнтири не раз, орієнтуючись то на Річ Посполиту, то на Туреччину, то на Москву. Навіть перед самою смертю, знаючи, куди може привести Україну союз із Московським царством (саме так до часів Петра І називалася теперішня Росія), він знову вирішив змінити орієнтири, та не встиг… По його смерті в Україні розпочався період, який ідеально точно назвали одним словом — «Руїна». Роздерта на два береги Україна стала ареною протистояння між Польщею та Московським царством. До цього протистояння періодично долучалась Туреччина (часто за проханням самих гетьманів) безпосередньо або за посередництвом Кримського ханства. Звісно, несамостійне становище України щоразу призводило до сумних наслідків. І Польща, і Московське царство, і Туреччина використовували українців для досягнення своєї мети, поступово, але цілеспрямовано скорочуючи «права та вольності» Гетьманщини — української козацької держави. Особливих «успіхів» у цьому досягло Московське царство, яке крок за кроком на основі сфальсифікованих Переяславських статей Хмельницького узалежнювало українських гетьманів від своєї волі. Таке урізання прав у сполученні зі зневажливим ставленням московського уряду призводило до того, що майже кожен гетьман завершував своє правління явною або непрямою опозицією Москві. Розуміючи це, царський уряд лобіював практику доносів, що стали майже звичним явищем для того часу, про який буде наша розповідь. Саме завдяки доносу своїм гетьманством поступився Іван Самойлович (1672—1687) нашому героєві Іванові Степановичу Мазепі (1687—1709).

Про Мазепу написано багато: від наукових праць до поем, портретів, політичних карикатур тощо. Ним захоплювались та присвячували йому свої твори такі світові генії, як Ференц Ліст, Віктор Гюґо, Джордж Ґордон Байрон, Ежен Делакруа, Еміль Верне та інші. Так само, як любили, його й ненавиділи. Ім’я Мазепи багато років було символом зради та лицемірства, його ім’ям російська пропаганда таврувала все, що було символом незалежності та окремішності українського народу. Мабуть, тому він став настільки близький українському народові, що дискусії навколо його особи не вщухають дотепер.

Отож ким був Мазепа? Героєм, який став до боротьби за волю свого народу, чи зрадником? Як визначитись в цьому питанні та низці інших історичних питань? Насамперед варто звільнитись від стандартизованих і далеких від правди кліше, якими користуються в школі та на телебаченні. Зроблені з конкретною метою та з певної точки зору, вони часто спрощують весь хід історії в її різнобарв’ї до майже вульгарного. Історія не буває чорною чи білою, бо вона складається з життів багатьох звичайних людей, з усіма їхніми суперечностями. Тому забудьте про однозначні висновки. Також варто пам’ятати, що всі історичні діячі, незалежно від того, ким вони були, є звичайнісінькими людьми, такими ж, як і ми. Вони теж кохали, робили помилки, мали свої амбіції та наміри. Тому, перш ніж судити ту чи іншу персону, спитайте себе: «А як би вчинив я в цій ситуації?» І на завершення: читайте й порівнюйте прочитане, бо, як казав класик: «Правда десь посередині». Одна книжка — це лише одна думка, яка не завжди може бути вірною. Тільки зіставивши різну інформацію, ви отримаєте більш-менш об’єктивні відомості.

Усе це необхідно знати, щоб зрозуміти причини того, чому про героя нашої оповіді досі ведуться суперечки й досі виголошуються «полярні» міркування.

Ім’я Мазепи довго залишалось прихованим від широкого загалу, а коли й згадувалось, то тільки в негативному контексті, з беззаперечним осудом. Пам’ять про нього активно винищувалася, за наказом Петра І по всій Україні прокотилася хвиля арештів симпатиків Мазепи та ліквідації всього, що могло нагадувати про нього. Нищили все: від книг і картин до різьблень на камені. Саме тому питання про зовнішній вигляд Мазепи залишається не остаточно з’ясованим. Не вдовольнившись фізичною ліквідацією, цар Петро І наказав церковним ієрархам ще й піддати Мазепу анафемі (за іронією долі це зробив один із його прибічників). З того часу щороку священики по церквах виголошували знову і знову анафему козацькому гетьманові. Та пам’ять в народі знищити було нелегко. Дійшло навіть до того, що жителі села Пересічного під Харковом побилися з місцевим дяком, який виголошував церковне прокляття, приказуючи: «Добре було життя за Мазепи — нехай кісточки його святяться». Церковне прокляття було знято аж за два століття завдяки наступникові наступника Мазепи Івана Скоропадського — Павла. Відбулося це 10 липня 1918 року. Та прийдешня радянська окупація відновила те саме ставлення до гетьмана Мазепи, що панувало за часів Російської імперії. Знову в офіційній історії виник образ зрадника. Очевидно, що противники російського шовінізму, якими були українські самостійники, виходили з протилежного, беззаперечно вважаючи Мазепу героєм. Так історичні оцінки набули полярності: Мазепа-зрадник або ж Мазепа-герой, який боровся за незалежність України. А в крайнощах, як відомо, правди мало. Мазепа зрадником не був, бо й зраджувати не було кого чи що, та й героєм, у сучасному розумінні цього слова, він теж не був, оскільки переслідував не тільки загальнодержавні, але й власні цілі. Хоча це не зменшує ні в якому разі його заслуги перед Україною. Фактично його виступ став останнім вагомим і відомим акордом у прагненні нашої країни стати вільною. Як це відбувалося, ким був Мазепа і якими мотивами він керувався, переходячи до табору ворога свого сюзерена Петра І, шведського короля Карла ХІІ, та про інші подробиці ви, шановний читачу, дізнаєтесь, прочитавши цю розвідку. Сподіваюсь, вона дасть вам відповіді на якомога більше питань, які виникають щодо одного з найвидатніших і найвідоміших синів України — гетьмана Івана Степановича Мазепи-Колединського.

Принагідно хотів би висловити подяку, хай і заочно, усім авторам, із працями яких я мав нагоду познайомитись під час роботи над цією книжкою, яка є спробою узагальнити відповідно до того бачення в одній праці існуючі знання про Мазепу. Декотрих я згадав у списку літератури, декотрих ні, але кожен із них вніс вагому лепту в цей твір. Жоден факт чи думка, наведені в книжці, не взяті з уяви. Уся книга від початку до кінця ґрунтується на дослідженнях фахівців з цієї теми, зокрема Сергія Павленка та Тетяни Таїрової-Яковлевої, праці яких стали «кістяком» для мене при написанні цієї книги. Окремо хочу подякувати моєму науковому керівникові професору Володимиру Степановичу Александровичу за ті думки і судження, на які мене навели його поради, а також моїй коханій Насті-Марії, яка надихала мене протягом всього часу, поки я працював над цим твором.

Тож запрошую до знайомства з гетьманом Іваном Мазепою!

Дитинство і юність Мазепи

XVII століття в історії України було чи не найбурхливішим. Низка козацьких повстань, війна під проводом Богдана Хмельницького та Руїна, яка настала по ньому, змінили традиційний політичний і життєвий уклад на українських землях. Щодалі більшої політичної й соціальної ваги почало набирати українське козацтво, яке мало провідну роль на політичній сцені того часу. Із цього прошарку вийшло немало політичних, культурних та церковних діячів, одним з яких був і наш герой.

Іван Степанович Мазепа-Колединський народився, найімовірніше, 20 березня 1639 року (є відомості, які роблять його молодшим на десять років) на хуторі Кам’янець (тепер с. Мазепинці Білоцерківського району Київської області) у сім’ї Адама-Степана Мазепи-Колединського та Марії Мокієвської. Імовірно, родина майбутнього гетьмана мала шляхетське коріння, адже друга частина його прізвища «Колединський» має або литовське коріння (з династії Гедиміновичів-Корибутовичів), або ж пов’язана з його родовим гербом, що веде своє походження з полоцької гілки Рюриковичів, з Волині. Перша частина прізвища, «Мазепа», швидше за все, має родову характеристику, адже означає «неповороткий», а сам Іван мав спадкову подагру, яка під час загострення утруднювала ходьбу.

Про предків майбутнього гетьмана відомо небагато. Перша документальна згадка про них датується 1544 роком, коли польський король Сиґізмунд подарував Михайлові Мазепі за вірну службу хутір в місцевості Васильків (поблизу Білої Церкви) на ріці Кам’янець, яка була притокою ріки Рось. Мабуть, у цій службі далекий родич нашого героя вбачав можливість кар’єрного росту та збагачення, адже мало хто хотів йти на небезпечну, але важливу службу. У ті часи Біла Церква й прилеглі райони були фактично пограниччям зі степом, звідки приходили татари. Тому сюди часто направляли людей для вартової служби. Хутір Мазеп був облаштований як опорний пункт замку, що прикривав один з напрямів можливого нападу ворога. Михайло ніс службу при білоцерківському старості та часто їздив зі своїми людьми в степ на вартування. Паралельно з цим відбувались жваві спроби заселити край, людей з інших регіонів заманювали на поселення різними привілеями. І це, незважаючи на татарську небезпеку, коли люди змушені були «однією рукою тримати чепігу, а іншою — меч», вдавалося, бо вже до кінця XVI ст. хутір Мазеп перетворився на невелике поселення, яке згодом отримало назву Мазепинці.

З розростанням містечок і селищ поблизу Білої Церкви відпала потреба в оборонному будівництві самого хутора. 1574 року Михайло-Микола Мазепа отримав від короля Генриха ІІІ Валуа, який перебував на польському престолі, ще одне поселення — Пасічне на Волині. Імовірно, саме з цього часу Мазепи породичалися з волинським княжим родом Колединських, про що вже 1688 року згадував письменник Іван Орновський у творі «Муза Роксоланська», пишучи, що Іван Мазепа був з роду «давніх княжат Волинських». І саме на білоцерківській службі шляхетський рід Мазеп познайомився з таким явищем, як козацтво, що тоді тільки зароджувалось. Забігаючи наперед, скажемо, що згодом саме Біла Церква, за висловом польських діячів, стала prima sedes (головним осередком) козацтва. Для цього була дуже проста й логічна причина. Доля роду Мазеп дуже схожа на долі інших шляхетських православних сімей, таких як Хмельницькі, Виговські та інші. Високоосвічені, талановиті, з міцними господарствами, вони мали всі шанси і перспективи стати провідниками свого краю. Та польський егоцентризм не давав їм цього зробити. Єдиним виходом було «навернення» в козацтво і його підтримка. Тому й не дивно, що Мазепин рід швидко покозачився і став одним з найвідоміших козачих шляхетських родів.

Та повернемось до Михайла Мазепи. У нього було два сини — Федір і Микола. Федір Мазепа за свою участь у повстаннях Косинського, Наливайка та Лободи був страчений 1596 року, про Миколу відомостей немає. Імовірно, саме він став батьком Адама-Степана Мазепи (в ті часи одна з частин подвійного імені вказувала на батька, але траплялись винятки). Адам-Степан теж мав гарячу кров і брав активну участь у повстанні Остряниці 1638 року, в ході якого вбив польського шляхтича, за що після поразки повстання був засуджений до інфамії (позбавлення шляхетських прав) та смертної кари. Однак вирок не був виконаний, а через деякий час сторони замирились після сплачення компенсації родині вбитого (така практика була досить поширеною). Приблизно в той самий час Адам-Степан одружився з вісімнадцятирічною Марією з Мокієвських, яка теж була знатного роду і, за деякими свідченнями, зіграла певну роль у вирішенні конфлікту з польськими шляхтичами. Справа в тому, що за тогочасними звичаями вбивцю прощали, якщо за нього погоджувалась вийти заміж молода дівчина. Тому фактично своїм вчинком майбутня мати гетьмана України врятувала його батька від загибелі. Десь за рік після одруження народився і герой нашої оповіді.

Сім’я майбутнього гетьмана, відомого чи не на весь світ, була досить освіченою і заможною. Першу освіту, як і багато його однолітків, Іван здобув удома. Цьому сприяла велика освіченість його матері, яка навіть вступила до Луцького Хрестовоздвиженського братства, а згодом стала ігуменею монастиря. Марія Мокієвська відіграла значну роль й у формуванні духовного світу Івана, який змалечку був дуже побожним і ревним захисником православ’я. Ревність до православ’я була настільки сильною в родині, що завадила шлюбу дочки Олександри зі шляхтичем Яном Войнаровським, який був католиком.

Материнський ореол оберігав Мазепу аж до смерті матері, яка сталась напередодні доленосних подій в житті її сина. Але до цього було ще далеко, а поки завдяки статкам сім’ї, яка ще століттям раніше була найбагатшою в околиці, Івана відрядили до найкращого тодішнього навчального закладу на наших теренах — Києво-Могилянської академії. Академія була організована на кшталт провідних європейських вузів. Тут наш герой оволодів основами граматики, риторики, поетики, математики, астрономії, музики, познайомився з класичними творами, які згодом полюбляв цитувати. Саме в Могилянці молодий Мазепа отримав нагоду вчитись у Інокентія Гізеля, Лазаря Барановича та Іоаникія Галятовського. Останній полюбляв читати студентам Нікколо Макіавелі, який був своєрідним виразником «духу епохи». По завершенні навчання Іван недовгий час студіював філософію у столиці Польщі — Кракові, де досконало опанував поетику і риторику, якою пізніше вміло користувався. Згодом він їздив за кордон вчитися на кошти фонду при Краківській академії, створеного шляхтичем Вартоломеєм Новодворським.

Після початку війни під проводом Богдана Хмельницького становище роду Мазеп покращилося. Батько примкнув до повсталих і вже в документах 1654 року згадується як білоцерківський отаман. Певний час у Білій Церкві розташовувалась резиденція гетьмана Хмельницького, що сприяло розширенню зв’язків Адама-Степана серед гетьманських урядовців. Оскільки батько перебував при чільних діячах Гетьманщини, син мав нагоду познайомитися з видатними особами того часу, серед яких був і Юрій Немирич — видатний інтелектуал та ідейний творець Гадяцького проекту. Ймовірно, саме завдяки Юрію (або вищезгаданому Вартоломею Новодворському) молодого Мазепу було відряджено до голландського міста Девентер для артилерійських студій. По завершенні студій Іван отримав нагоду рік провчитись у Полоцьку та одному з єзуїтських колегіумів Польщі, після чого відбувся перший значний кар’єрний поворот у його житті. Завдяки знайомствам батька та допомозі київського єпископа Лещинського Мазепа, після скинення Виговського, потрапляє до королівського двору, стає пажем та повіреним самого короля. Сам гетьман згодом згадував, що батько послав його «навчитися поводженню з людьми біля королівської особи, а не де-небудь у корчмах».

Через Мазепу тоді став здійснюватися зв’язок між гетьманськими урядовцями та польськими зверхниками, а також між польськими можновладцями, які перебували в Україні та Варшаві. Це підвищувало значимість молодого козака у власних очах, що спричинило болючу, злу історію.

Тут варто зробити маленький відступ, щоб пояснити важливу деталь. Справа в тому, що ще з часів середньовіччя практично кожне суспільство розподілялось на дві верстви: нобілітет (шляхетського походження або заможні люди) та так званих «посполитих», тобто простолюдинів. Була й третя — духовенство. Цей нобілітет мав свою ієрархію та свої правила, дотримання яких було обов’язковим для всіх. Це були справжні вершки суспільства, тому стати одним з представників нобілітету (особливо вищого, тобто оточення короля) прагнули всі, хто був рангом нижче. Прагнув увійти до лав цієї верхівки і Мазепа, який понад усе бажав визнання себе рівним до інших вельмож королівського двору. Та цього не трапилося. Польська аристократія з погордою ставилась до «козака Мазепи», пам’ятаючи про його походження. І це найкраще виявилось в одному маловідомому випадку, що мав всесвітньовідомі наслідки.

У середовищі Тишовецької конфедерації виникла опозиція до короля, яка становила певну загрозу його правлінню. Для боротьби із цією опозицією король відряджав самого Мазепу на перемовини як із козаками Тетері, так і з кримським ханом. Мазепа, завдячуючи королю своїм становищем, вірно йому служив, тому, запідозривши одного з придворних — Яна Пасека у симпатіях до опозиції, одразу ж сповістив свого патрона. Пасек зумів виправдатись від звинувачень, але цього кроку не подарував Мазепі, шукаючи нагоди йому помститись. Така нагода випала незабаром.

Будучи пажем, Мазепа перебував в передпокійній короля. Пасек під приводом візиту до монарха прийшов до Мазепи і вдарив його в обличчя. Іван у запалі вихопив шаблю, що було заборонено в передпокої, та його зупинила інша прислуга, ставши на бік Пасека. Така їхня поведінка надзвичайно вразила юного козака: він зрозумів, що, незважаючи на те що правда була його, придворні стали на бік його ворога тільки через те, що Мазепа був нижчого походження, ніж вони.

Та цим помста Пасека не обмежилась. Маючи неабиякий письменницький хист і знаючи, що юний Іван користується популярністю в жіноцтва, він вирішив написати поему про нібито любовні пригоди Мазепи із дружиною шляхтича Фальбовського. Суть поеми полягала в тому, що Іван часто навідувався до дружини шляхтича Фальбовського і між ними виник роман. Коли роман із шляхтянкою було викрито, розгніваний чоловік наказав роздягнути юнака і, прив’язавши до коня, відправити в Україну. Цей романтичний сюжет ліг в основу сили-силенної художніх творів: від славнозвісної поеми Джорджа Ґордона Байрона до картини Ежена Делакруа, але ніякої правдивості в ньому не було. Ця історія була хай і романтичною, але вигадкою. Приводом для цього твору Пасека слугувала історія розлучення володимирського судді Яна Загоровського та його молодої дружини Олени, у якої чоловік знайшов подарунки від Мазепи. Оскільки цього було замало, він звинуватив дружину та її залицяльника в замаху на його життя, проте доказів знову не було. Тоді він звинуватив дружину в любовних зв’язках з іншими і домігся розлучення. Як би там не було, але жодного прив’язування до коня не сталося, хоча ця історія є таким самим «символом» Мазепи, як і подальші не завжди щасливі події його життя.

Його походження зіграло з ним ще один злий жарт, коли король відрядив його послом до правобережного гетьмана Павла Тетері. Той образився, що важливу місію король поклав на настільки незначну людину, «молокососа», як висловився гетьман, та все ж визнав, що юнак має неабиякий хист в дипломатії і красномовстві. Ці події вразили честолюбні почуття молодого Мазепи, який вирішив будь-що стати рівнею нобілітету. Та до цього ще було далеко.

1665 року король польський вирішує здійснити похід на Лівобережжя, щоб повернути втрачені землі. Під час цього походу він зупиняється в маєтку Мазеп, що свідчить про їхнє багатство. Приблизно за тих самих років родове село Мазепинці стало спадковою власністю сім’ї Мазеп за клопотанням колишнього гетьмана Івана Виговського. Тут же юний козак вирішує відійти з королівської служби і залишитись при батькові, який доживав останні дні. Після його смерті до Івана перейшла батьківська посада чернігівського підчашого, також, можливо, посада керівника військової частини в Білій Церкві (якою, згідно спеціального розпорядження Яна Казимира, керував колись його батько) та маєток Ольшанки-Шавулини, котрий подарувала йому його родичка за материнською лінією, яка стала законницею Києво-Печерського монастиря. По смерті чоловіка в монахині постриглася і мати нашого героя — Марія Мокієвська. Вона стала ігуменею Вознесенського Печерського монастиря (1683—1707 рр.) та до кінця свого життя зберігала серйозний вплив на сина. Пост, що вона його посіла, свідчив про неабияку освіченість Марії, яка передалась вповні й синові. Згодом Іван ще на два роки повернувся на службу до короля, обіймаючи військовий пост. Однак це тривало недовго, а після відходу з королівської служби життєві перипетії юного козака тільки починались…

У таборі самостійників

Після повернення додому Мазепа усвідомив, що дороги назад, у польський світ, уже немає. Та вона була йому й не потрібна. Там, у Варшаві, він був хоч і шляхтичем, але все ж чужим, «козаком з ніг до голови», як тоді зневажливо називали його польські нобілі. Інша справа — тут, в Україні, де він був хоч і не таким відомим і впливовим, як би того хотілось, та все ж своїм, козаком. Заради правди варто сказати, що тавро «поляка» у свідомості простих козаків на Мазепі лишалось аж до скону. Опинившись в Україні, наш герой зрозумів, що починати доведеться все спочатку, і це при його амбіціях та честолюбстві! Але, як кажуть, «хто шукає, той знайде»…

Середина 60-х років XVII ст. видалась дуже напруженою. 1665 року гетьманом Правобережної України на заміну пропольському Павлу Тетері був обраний Петро Дорошенко — онук славного гетьмана та соратника Петра Конашевича-Сагайдачного — Михайла Дорошенка. Петро, який пройшов за Хмельницького практично всі щаблі військової кар’єри, був виразником ідей соборності України під владою єдиного гетьмана. Такі ідеї йшли врозріз із прагненням як польських королів, так і московських царів, тому війна була неминуча. Безпосереднім поштовхом до неї стали перемовини Московської держави з Річчю Посполитою в селищі Андрусів про мир та поділ України між ними. Розуміючи, що це призведе до остаточного поділу країни на дві частини, гетьман вирішив завдати превентивного удару Польщі, щоб поставити її (а заразом і Москву) перед фактом існування самостійної України. Знаючи, що власних сил буде замало, він іде торованим шляхом своїх попередників — звертається до Кримського ханства (а відтак й до Османської імперії, яка була сюзереном ханства) по допомогу, погоджуючись визнати протекцію турецької держави. Допомогу було надано, і вже в грудні 1666 року Дорошенко разом з татарами розбив під Браїловим, що на Брацлавщині, шеститисячний загін польської армії під проводом Себастьяна Маховського.

Наступного року козаки Дорошенка разом із татарами вдерлись у Галичину, але зазнали поразки й підписали перемир’я. Бої затихли, та ненадовго… Ось за таких тривожних обставин — війна, постійні зміни та непевність — на службу до Дорошенка потрапив і наш герой. Потрапив не зовсім випадково. Справа в тому, що в 1668 році Іван одружився. Його обраницею стала Ганна Фридрикевич, дочка Семена Половця, який за Хмельницького був білоцерківським полковником, за Дорошенка ж став спершу генеральним осавулом, а згодом і генеральним суддею. Ганна була удовицею і мала двох дітей. Її першим чоловіком був Самуїл (Самійло) Фридрикевич, білоцерківський полковник за часів Тетері й Опари, він загинув у бою 1665 року. Та найголовнішим сімейним зв’язком, який став у пригоді Мазепі, стало заміжжя сестри Ганни за самим Дорошенком. Оскільки сама Ганна була старша за Івана, можна сказати, що шлюб був укладений з розрахунку, хоча, до честі Мазепи, своїй дружині він був вірним аж до її смерті. Учинок честолюбний, та навряд чи в історії були видатні політичні й військові діячі, позбавлені цього почуття. Як би там не було, породичавшись із гетьманською родиною і маючи неабиякі здібності, Мазепа стає близькою та довіреною особою Петра Дорошенка. Цей крок став остаточним розривом з «польським» минулим і ставкою на «козацьке» майбутнє. Саме в цей час наш герой переживає певну метаморфозу, перетворившись із запального юнака, який з легкістю брався за шаблю і їхав виконувати різні доручення, навіть якщо не мав достатньо можливостей, на тонкого й розумного прагматика, котрий, за висловом французького посла Жана Балюза, «надавав перевагу мовчанці або говорив так, щоб не сказати». Такий Мазепа і є загадкою для істориків.

Прийшовши на службу до гетьмана, Мазепа одразу взявся до втілення гетьманських планів. А плани ці вимагали миттєвої реакції та холоднокровного розрахунку. Ситуація змінювалась із шаленою швидкістю. 1667 року Москва та Варшава таки підписали Андрусівський мир, за яким Україну поділили по Дніпру майже навпіл, не враховуючи інтересів ні лівобережного, ні правобережного гетьмана. У такій ситуації Дорошенко, як ми вже згадували, звертається до кримського хана, отримавши допомогу від якого розпочинає похід і на Лівобережжя.

Лівий берег Дніпра теж був неспокійний. Промосковський гетьман Іван Брюховецький, намагаючись вислужитись перед царською владою, провів перепис населення, щоб посилити податковий тиск на народ. Це викликало спротив. Розуміючи, що в такій ситуації може втратити булаву, Брюховецький пориває з Москвою і теж звертається до Кримського ханства з проханням допомоги. Коли Дорошенко вступив на Лівобережжя, він вислав гінця з пропозицією скликати раду під Диканькою для вибору єдиного гетьмана — та не встиг на неї…

Сталось непередбачуване. У переддень ради Івась (як його називали) Брюховецький був заживо роздертий лівобережними козаками за запроданство Москві. Дорошенко, до слова, наказав гідно поховати покійного екс-гетьмана в гадяцькій Богоявленській церкві. Тут став у пригоді дипломатичний хист Мазепи, який виконав роль, в буквальному сенсі цього слова, зв’язкового між гетьманом і татарами. Крім постійних доручень дипломатичного характеру, Іван брав безпосередню участь у військових кампаніях Дорошенка. Так, зокрема в 1672 році під час спільного походу на Галичину, Іван боронив Крехівський монастир, що біля Львова, від своїх же союзників, якими були татари й турки. Обставини того випадку досі до кінця не з’ясовані, але, скоріш за все, Мазепа, будучи ревним християнином, не міг залишитись осторонь, коли християнська святиня опинилася під загрозою сплюндрування. Під час того бою було вбито ханового небожа. Та все ж сили були явно нерівні. Облога монастиря завершилась контрибуцією, яку монахи сплатили за відхід турецько-татарських військ.

Але навіть таке однозначно важливе становище при гетьмані неоднозначно відбилось на кар’єрі Івана: йому довіряли, його цінували, та жодної офіційної посади не давали. Фактично єдиною вагомою посадою, яку він обіймав із 1669 року, була посада ротмістра надвірної хоругви, тобто керівника особистої охорони гетьмана, що робило його вже офіційно наближеною особою. Однак це не заважало йому й далі виконувати важливі доручення, зокрема 1673 року він знову їздив до Криму та Молдавії (яка, як відомо, була васалом Туреччини) з дипломатичною метою, перед тим вів переговори між Многогрішним і Дорошенком.

Постать Многогрішного епізодична, але достатньо символічна. Як соратник гетьмана, він потрапив на Лівобережжя, де був залишений за наказного гетьмана, та при наступі переважаючих сил Московського царства був змушений прийняти підданство царів. Однак його політика не задовольняла старшину (серед якої був і сам Самойлович разом з Родіоном Дмитрашком-Райчею, про якого ще згадаємо нижче) — її члени написали на нього донос царській владі, результатом якого стало заслання до Сибіру. Там його доля склалась теж дуже цікаво, але це вже тема іншої розповіді. Поки варто сказати, що старшинський фактор відігравав значну, а подекуди й визначальну роль у становищі України.

Наразі Іван Мазепа став настільки довіреною особою гетьмана, що, коли 1674 року в Переяславі мала відбутись загальна рада для обрання нового і єдиного керманича обох берегів, гетьман відрядив туди саме його діяти від свого імені. Мине зовсім небагато часу, і цей епізод згадають… на допиті. Та поки що наш герой вірою і правдою служить гетьману, а з ним і справі вільної України. Узагалі з Дорошенком було важко знайти спільну мову, та його ідеал самостійної України, виголошений у Гадяцькому трактаті, став для Івана тим дороговказом, яким він користуватиметься до кінця своїх днів.

Однак це в майбутньому, а поки ситуація в Україні знову погіршувалась. Безперервні бойові зіткнення між ворогуючими сторонами виснажували Україну. Розчарувавшись у перспективах Дорошенка, частина старшини полишила його і перейшла на лівий берег, де після падіння Дем’яна Многогрішного до влади прийшов Іван Самойлович. У такій складній ситуації Дорошенко розпочинає подвійну гру: відряджає Мазепу, як уже вище писалось, до Криму і Молдавії для переговорів із турками, а згодом і до Самойловича.

Дорошенко розумів, що вистояти самому в цій боротьбі йому не вдасться, тому активно шукав силу, на яку можна було б спертись. Знаючи про ненадійність турків, він почав схилятись до підданства Москві й навіть вів активне листування, в якому пропонував московським урядовцям об’єднати Україну під скіпетром царя й булавою гетьмана. Проте така пропозиція зустріла гостре несприйняття з боку Самойловича, який побоювався сили свого візаві та робив усе, щоб до об’єднання не дійшло. Логіку Самойловича зрозуміти можна: сильна постать правобережного гетьмана не обіцяла його владі нічого доброго, тому єдиним шляхом був опір будь-яким ідеям єдності. Після тривалих роздумів така позиція знайшла відгук і в московських можновладців, котрі відмовились від пропозицій Дорошенка.

Знаючи про важке становище правобережного гетьмана, активізував свою діяльність король Речі Посполитої Ян ІІІ Собєський. Він вислав на переговори до столиці правобережних козаків ротмістра Ожеховського з умовами підданства. Згідно з ними, по-перше, мала бути створена комісія для розслідування кривд, яких завдали православним уніати. По-друге, козацька автономія мала обмежуватись Київським і Брацлавським воєводствами, окрім того, козацтво повинно було сплатити певне грошове відшкодування шляхті цих воєводств. По-третє, польське військо відкликалось із вищевказаних територій. По-четверте, Дорошенко, як підданий польського короля, мав відіслати турецькі бунчуки до Варшави, в обмін на це король обіцяв вивести польську залогу з Білої Церкви. Ці умови були неприйнятними для Дорошенка, та йому була конче потрібна допомога. Тому він знову звернувся до татар (а відтак і до турків) і вкотре відправив на цю місію Мазепу разом з козаками, які мали стати заручниками татар як гаранти дотримання умов союзництва Дорошенком. Мазепа також віз із собою цілу пачку послань гетьмана до кримсько-турецьких вельмож, серед них були листи: до кримського хана Селім-Гірея, до ханського візиря Субан-Кази-Аги, до султана Джамбет-Гірея, до візиря Сулемен-Казал-Аги і посла Кара-Аги. Головна мета цього всього — отримати поміч хоча б у десять тисяч татарського війська. Фактично від місії Мазепи залежала подальша доля гетьманства Дорошенка.

Ось так на початку червня 1674 року Іван знову вирушив у дорогу. Та цього разу доля вирішила все по-своєму. Одинадцятого червня при переправі через річку Інгул на групу, у якій перебував посланець, напали запорізькі козаки ще одного славнозвісного козацького ватажка — Івана Сірка. Життю Мазепи ще ніколи не загрожувала така небезпека. Козаки Сірка перебили в бою татарську охорону Мазепи, звільнили заручників та взяли його в полон.

Дорога на Січ для майбутнього гетьмана була нелегкою. Він знав, що там на нього чекала розправа, адже він вів християн в неволю до «бусурман», та ще й служив нелюбому козакам Дорошенку. Хтозна, яким шляхом би пішла подальша історія нашої країни, якби запорозькі козаки Мазепу вбили. Та Іван народився під щасливою зіркою. За легендою, за нього вступився сам Сірко, який звернувся до січової громади зі словами: «Панове-браття, прошу вас, не вбивайте цього чоловіка, може, ще колись й він стане в пригоді нашій Батьківщині». Не знав кошовий отаман у той час, наскільки він був правий, якщо дійсно це казав.

Сірку смерть Мазепи не була вигідною ні з яких міркувань, адже це означало б фактичне оголошення війни Дорошенку, з яким він буквально місяць-два тому домовлявся про співпрацю. Плани отамана порушив відомий вже на той час московський воєначальник Григорій Ромодановський, котрий дізнався про те, що запорожці схопили настільки важливу людину, яка могла дати вагомі свідчення, і висунув вимогу видати його владі. Сірко спершу не підкорився, та, коли Ромодановський арештував у Харкові його дружину, виконав вимогу. Як згодом згадував сам Мазепа, в січовиків він пережив один з найважчих періодів у своєму житті і набув палкої нелюбові до них, яка тривала аж до днів його гетьманства.

Та головні випробування були ще попереду. Сірко відрядив Мазепу до Самойловича, після чого Івана мали забрати на допит до Малоросійського приказу. У лівобережного гетьмана були свої міркування щодо того, як використати здобич січовиків. Він однаково не любив і навіть побоювався Дорошенка та Сірка (за його продорошенківські настрої), тому така ласа здобич, як Мазепа, стала свого роду подарунком, що його він мав намір використати сповна. Знання полоненого про правобережного візаві Самойловича, який часто виряджав посланців до Москви з пропозиціями об’єднання обох берегів Дніпра під владою одного гетьмана (очевидно, що його, а не Самойловича), могли стати в пригоді гетьману, який відверто побоювався втратити владу. Керманич Лівобережжя мав надію, що свідчення «дорошенківця» на допиті в Малоросійському приказі (де його допитував особисто голова приказу боярин Артамон Матвєєв) остаточно поховають думки про план Дорошенка, тому виявив до Мазепи значну прихильність і відправив разом з ним листа до Ромодановського з проханням відрядити бранця до нього, щойно допит скінчиться. Та надії не зовсім справдились. Мазепі не було чого сказати такого, що могло зашкодити його правобережному сюзерену.

К. М. Устіянович. Мазепа на переправі через Дніпро. 1873

Становище Дорошенка на той час стало практично безнадійним: ще від початку року його полишали полковники та інша старшина. Зокрема, відреклись від нього генеральний обозний Іван Гулак, генеральний осавул Яків Лизогуб і ще семеро полковників. Свідчення, які міг дати на допиті Мазепа, могли вплинути хіба що на ставлення царів до самого Дорошенка і аж ніяк не на долю його справи. Окрім цього, того ж року сам Мазепа їздив з таємною місією до московської влади домовлятись про умови переходу правого берега України під протекторат Московського царства. Отож сподівання Самойловича на те, що свідчення Мазепи стануть важливим козирем у його спробах утримати владу, були даремні.

Повернувшись із допиту до Самойловича, Мазепа опинився перед новою реальністю. Отримавши з допомогою Самойловича дозвіл для родини оселитися на лівому березі Дніпра, Мазепа починає все спочатку…

Герой-коханець

Кохав я і коханим був…

Та ви ще слабкість цю солодку

Не відчували — так я чув…

Ну що ж! То я скінчу коротку

Свою поему мук і втіх.

Джордж Ґордон Байрон. Мазепа[1]

Видатні люди теж кохають. І кохання принесло Мазепі не меншу славу, ніж його військово-політична діяльність. Та що там казати, не меншу, а в кілька разів більшу. Світ знає Мазепу не як союзника Карла ХІІ, котрий зазнав поразки під Полтавою влітку 1709 року; світ знає Мазепу як палкого юнака, який через своє кохання багато натерпівся. Завдяки коханню нашого гетьмана про нього написано десятки віршів, прозових творів, картин, його іменем названі поселення в найнесподіваніших куточках світу та ще багато чого іншого, про що ви, шановний читачу, дізнаєтеся з останньої частини цієї книжки.

Та про все по порядку. Про справжню зовнішність Мазепи відомо небагато, бо після полтавської поразки оскаженілий Петро наказав вогнем винищити будь-яку згадку про колишнього союзника. У петровських вогнях згинули практично всі прижиттєві портрети українського гетьмана, виконані на найрізноманітніших носіях: гравюри, полотна тощо. Лише в останні роки завдяки копіткій праці українських науковців вдалось віднайти матеріали, що залишились з власне мазепинських часів і дають нам уявлення про те, який він мав вигляд. Достеменно відомо, що він був досить імпозантним чоловіком. Французький посол Жан Балюз, який не раз мав нагоду особисто спілкуватись із козацьким керівником, у своїх документах описував його так: «Вигляд у нього суворий, очі блискучі, руки тонкі й білі, як у жінки, хоч тіло його міцніше, ніж тіло німецького рейтара, й їздець із нього знаменитий». Цей опис згодом підхопили інші європейські письменники, зокрема відомий на весь світ Вольтер, у документах якого (вони, до слова, зберігаються в Паризькій національній бібліотеці) збережено такий опис українського керманича, зроблений, скоріш за все, або по згадках, або шведським офіцером, котрий перебував при монаршій особі Карла ХІІ: «Мазепа був вельми негарний на обличчя й виглядав приблизно так, як малюють у римській історії великого Манлія. Але ваші очі полоняли його білі руки, тонкі, повні грації, та його горда голова з білими пуклями, довгі обвислі вуси, а понад усім цим величність, почуття гідности й суворість, яку злагіднювала елєганція».

Достеменно відомо, що Мазепа користувався значною увагою жіноцтва. І ніби на підтвердження цього, один з найвідоміших поетів Англії, Джордж Ґордон Байрон, уклав в уста героя своєї однойменної поеми, якій судилося стати безсмертною, такі слова:

Вродливий красень з мене був.

Як сімдесятий рік минув,

Тоді признатися не гріх,

Що на світанку днів моїх

З чоловіків ніхто красою

Не міг би зміритись зо мною.

Я мав і молодість, і міць,

Рум’янець повний серед лиць

І шкіру ніжну, молоду…

Мазепа справді був улюбленцем жінок, та їх в його житті було не так багато, а тих, кого він любив, ще менше. Перша «любовна» пригода, яку ми вже вище згадували, сталася з ним ще при дворі короля Яна Казимира. Її автором став польський шляхтич Ян Хризостом Пасек, котрий у своєму творі з метою помсти змалював таку історію.

У місцевого шляхтича, пана Фальбовського, була дружина Тереза, досить молода порівняно зі своїм чоловіком. І ось між двома молодими людьми, таємно від чоловіка Терези, розгорівся роман. Мазепа часто навідувався до пані Фальбовської, дарував їй подарунки, що, безумовно, дратувало її чоловіка. І ось одного дня, сказавши дружині, що їде надовго з дому в справах, чоловік причаївся неподалік, очікуючи коханця своєї жінки. Пані Фальбовська відрядила служника, щоб той повідомив майбутнього гетьмана про сприятливий час для зустрічі. Затим дорогою до своєї коханої юний Мазепа опинився перед чоловіком-рогоносцем. Пан Фальбовський перестрів юнака разом зі своїм слугою, який підтвердив, що юний козак приходив до пані Терези стільки разів, «скільки волосся на голові». Опинившись у безвиході, юнак визнав свою провину.

Гніву Фальбовського не було меж. Але помститися, згідно твору Пасека, він вирішив оригінально. Короткий переказ твору з праці Теодора Мацьківа: «Він наказав слугам схопити його, роздягнути наголо і посадити лицем до хвоста, а ногами до кінської голови на його власному коні, заздалегідь знявши з нього сідло. Руки юнака зв’язали за спиною, а ноги підв’язали попід черевом коня. Коня чимдуж налякали, вдаривши батогами, зірвавши йому з голови ковпак і стріливши над ним кілька разів. Наляканий кінь погнався додому, як шалений. Дорога була нелегка, територія була лісиста, тому їхати прийшлось через густі корчі, глід, ліщину, грушину, тернину, і не простим шляхом, а стежками. Кінь знав цю дорогу, бо часто нею ходив, як звичайно буває, коли їздять потай манівцями, а не головною дорогою. Отже, можна собі уявити, скільки дісталося поранень голому вершникові, беручи під увагу, що прудкий і переляканий кінь від страху й болю летів наосліп, куди його несли ноги, поки перебіг через ліс. [Фальковський] затримав двох чи трьох друзів, що їхали разом з Мазепою, щоби не було кому його врятувати. Добравшись до дому увесь поранений, Мазепа почав кричати: “Сторожа!” Пізнавши його голос, воротар відчинив ворота, але, побачивши опудало, знову зачинив їх і втік. Мазепа кликав усіх, кого знав, з двору. Слуги заглядали у віконця через ворота і хрестилися. Тоді він крикнув, що це він справді їхній пан. Вони не йняли віри, але нарешті його впустили, знеможеного й змерзлого, що майже не міг говорити». Поговорювали, що саме після такої ганьби Мазепа вирішив не повертатись до Варшави, де йому було соромно дивитись в очі своїм колишнім друзям.

Як ми вже згадували, відхід Івана від королівського двору був зумовлений абсолютно не цією подією, та й загалом цей твір не мав нічого спільного з реальністю. Однак саме він надихнув багатьох видатних митців на творіння, які навіки уславили майбутнього гетьмана. Із твору Пасека легенда перекочувала до іншого польського мемуариста-хронікера Еразма Отвіновського, який мав сумнів у причетності дружини Фальбовського до перелюбу, тому описав цю ж пригоду вже з іншим шляхтичем — генералом артилерії Мартином Конським. Мабуть, для оригінальності свого твору Отвіновський додав до кари коханця ще й пір’я, яким його обсипали перед тим, як відпустити на коні в степ.

Твір Пасека та переказ Отвіновського набули неабиякого поширення в Польщі тих часів — оскільки Пасек жив до 1701 року, йому, мабуть, муляло гетьманство його колишнього ворога, тому єдиним способом помсти було поширення наклепницького твору. Завдяки популярності ця фальшивка потрапила на сторінки мемуарів французького посла при Карлові ХІІ та Станіславові Лещинському Жака Луї д’Уссона й до подорожнього щоденника Даніеля Крмана. Однак справжнім успіхом «легенди» стало її відображення на сторінках твору «Історія Карла ХІІ» всесвітньовідомого Вольтера. Ця праця далека від об’єктивності у висвітленні подій, хоч загальні тенденції і причини переходу Мазепи до табору шведів викладено вірно. Та до цього ми ще повернемось.

Варто зазначити, що саме завдяки Вольтеру історія горе-коханця Івана Мазепи стала відомою в Європі. Мабуть, саме від свого французького колеги історію кохання майбутнього гетьмана України дізнався англійський поет Джордж Ґордон Байрон, який написав у 1818 році поему «Мазепа», що прогриміла на весь світ. Далі один за одним виходять поетичні та художні твори за мотивами цієї історії. Що поробиш, доба Романтизму дуже прихильно ставилась до людей, які терпіли приниження через кохання, та все ж, всупереч долі, підводились із колін і досягали мети. Саме таким бачили Мазепу європейські художники, поети й композитори. Одним з перших живописців, які зобразили на полотні вигадані Пасеком події, був відомий французький живописець-графік Теодор Жерико (1791—1824). Йому належить полотно «Мазепа. Переправа вплав через Дніпро». У той же час побачила світ картина іншого, не менш відомого художника Ежена Делакруа (1798—1863) з аналогічною назвою. Ознайомившись із цими роботами, свою версію історії страждань молодого юнака подав і відомий французький художник-баталіст Орас Верне (1789—1863), який написав аж п’ять картин: «Мазепа і табун диких коней», «Мазепа, переслідуваний вовками» тощо. Справжню славу завдяки українцю здобув Луї Буланже (1806—1867) зі своєю картиною «Кара Мазепи», яка, у свою чергу, надихнула відомого письменника Віктора Гюґо на поему «Мазепа». Гюґо чітко вказав на причину художньої популярності Мазепи у своїй поемі, написавши:

Падеш… ось край… ще раз зібрав ти свої сили,

Встаєш, ти — володар![2]

Наскільки влучно він описав Мазепу! Хай і думав він про іншу, вигадану історію, але цими рядками влучив у ціль. Мазепа дійсно падав, і не раз, та все ж знаходив сили встати й досягнув свого. Навряд чи Ян Пасек думав, пишучи свій твір, який мав нашкодити українцю, що власними руками робить невмирущу славу йому.

Далі затишшя… Причиною цього стало одруження із Ганною Фридрикевич. Як згадувалось вище, вона була старшою за нього, мала дітей і, скоріш за все, це був шлюб з розрахунку. Та за час їхнього спільного життя ми не знаходимо жодного натяку на інтрижки та зради чоловіка. Мазепа був людиною честі і зраджувати дружину не хотів. Померла вона 1702 року. Після цього в Мазепи трапились два романи. Перший, до кінця не з’ясований, із польською шляхтянкою княгинею Анною Дольською.

Княгиня Анна була дочкою львівського стольника Кшиштофа Ходоровського та Катажини Яблоновської і народилась в Галичині близько 1663 року. Була двічі заміжня. Першим її чоловіком був свояк Яреми Вишневецького Константин, від якого вона отримала великий фінансовий спадок і трьох дітей. Другим чоловіком став Ян-Карл Дольський, який був литовським маршáлком. Завдяки його зв’язкам княгиня Анна стала доволі впливовою особою в королівському палаці Варшави. Та її сімейне щастя довго не тривало, і в тридцять років вона вже вдруге стала вдовою, хоч і з великим статком та силою впливу в політиці. Овдовівши, вона скерувала свою увагу на синів, один з яких — Януш — став краківським воєводою, а другий — Михайло — великим литовським гетьманом. Із цим сімейством добре знався Мазепа, який був, незважаючи на належність до іншої конфесії, хрещеним батьком дочки Януша.

Загалом княгиня Анна відігравала велику роль в політиці Речі Посполитої, особливо в буремні часи першої половини XVIII ст., коли королем став Станіслав Лещинський — союзник Карла ХІІ, якому вона доводилась тіткою. Про характер стосунків між гетьманом і княгинею судити важко. Свідчення про їхню любов випливали здебільшого з чуток, люди тоді поговорювали про те, що Мазепа та Анна ось-ось мали оголосити про заручини (гетьману було вже за шістдесят), та цього не сталося.

Вони активно листувались. Листування не збереглось, бо велось таємно, і зміст листів відомий був лише їм двом і частково Пилипові Орлику, який був головним довіреним гетьмана. Згодом, на еміграції, сам Орлик висловлював припущення, що думка про розрив з Москвою зародилась в голові старого гетьмана саме під час зустрічі з княгинею в Білій Криниці. Чи так це було, чи ні — судити важко, достеменно відомо, що Анна зіграла ключову роль у відносинах гетьмана з антимосковською коаліцією Карла ХІІ — Станіслава Лещинського. Саме завдяки цьому листуванню майбутні союзники дійшли згоди й полтавська авантюра стала реальністю. Були вони закохані чи ні — достовірно невідомо, та, як то кажуть, не буває диму без вогню. Документальних свідчень про це немає (окрім даних з допиту племінника Мазепи Андрія Войнаровського, який сказав, що княгиня обіцяла вийти заміж за його дядька), але є вони про інші стосунки…

Стараннями українських письменників, зокрема Богдана Лепкого, до нас дійшла історія кохання гетьмана до своєї… похресниці. Похресницю звали Мотря Кочубеївна, вона була дочкою генерального судді Василя Кочубея. Народилась на Полтавщині в 1688 році. Уперше побачила гетьмана в родинному маєтку Ковалівці в шістнадцятирічному віці, і вже тоді між ними пробігла іскра почуттів. Та на заваді їхньому можливому щастю став не тільки юний вік дівчини, але й той факт, що Іван був хрещеним батьком своєї коханої. Та, перш ніж осудити Мазепу, треба врахувати одну вагому річ: почуття немолодого чоловіка були взаємними. Збереглись кілька листів закоханих, які будуть наведені нижче.

Стосунки цих двох розвивались бурхливо й тяжко. За два роки по смерті дружини Мазепа посватався до Кочубеївни. Батьки відповіли категоричною відмовою. Їх можна зрозуміти: Мазепа аж ніяк не годився на роль чоловіка такої молодої дівчини, та й їхнє власне ставлення до нього було вкрай негативне. Василь Леонтійович (батько Мотрі) все ще не міг змиритись із тим, що після Коломацької ради гетьманська булава дісталась не йому, представникові знатного козацького роду, а малозначному на той час Мазепі. А тут він ще й сватається до дочки Кочубея, накликаючи на того ганьбу. Певно, саме це сватання стало останньою краплиною, яка змусила його вдатися до давнього й випробуваного засобу зміщення гетьманів — доносу царю. Правда, цього разу донос, написаний у співавторстві з полтавським полковником Іваном Іскрою, не досяг мети. Змовники, які намагались донести Петру І інформацію про зносини гетьмана з польським королем Станіславом Лещинським (а відтак і з Карлом ХІІ), не врахували тої ваги, яку мав старий гетьман в очах царя. Їхньому доносу не повірили, і за царським указом Іскра був страчений разом з Кочубеєм. Згодом, після того, як виявилось, що вони казали правду, їх обох реабілітували, та, як відомо, життя вбитому не повернеш. Однак до цього доносу було ще кілька років, а поки за наполяганням матері Любові Кочубей юну Мотрю відправили до монастиря. Та дівчина виявилась хитрішою і по дорозі втекла до Мазепи. Сміливий крок, як на шістнадцять років, заради кохання до пристаркуватого гетьмана!

На жаль, не завжди почуттів достатньо для щастя. Іван розумів, чим може обернутись такий хід подій, і відправив дівчину назад до батьків. Розпочалось листування закоханих, яке тривало аж до одруження Мотрі з Іваном Чуйкевичем. Листувались таємно, через довірених слуг Мотрі та Мазепи. Через них же Мотря Кочубеївна одержала від гетьмана на знак уваги цінні подарунки — діамантову каблучку і книжечку. Взамін юна кохана гетьмана передала пасмо свого волосся, намисто з шиї та свою нічну сорочку — у середньовічній Європі такі знаки уваги з боку дами були досить поширені.

Після страти батька Мотря разом з чоловіком залишилась на боці Мазепи й потрапила в полон до московських військ. Завдяки родинним зв’язкам з Василем Кочубеєм подружжя не стратили, а тільки вислали до Сибіру, після повернення звідки Мотря доживала свого віку у Вознесенському жіночому монастирі під Полтавою. Ось так і закінчилась історія палкого кохання між похресницею і хрещеним батьком.

Вибрані листи з листування Мотрі Кочубей та Івана Мазепи

Моє сердечне кохання!

Тяжко засумував я, почувши, що катиця не перестала Вашу милість мучити, як це і вчора те вчинила; я сам не знаю, що з нею, гадиною, чинити; то моя біда, що з Вашою милістю слушного не маю ж часу про все переговорити; більш од жалю не можу писати, тільки те: коли щось станеться, а поки живий буду, тебе сердечно любити і зичити всього добра не перестану, і повторно пишу — не перестану, на злість моїм і твоїм ворогам.

Моє сердечне кохання!

Бачу, що Ваша милість у всьому відмінилася своєю любов’ю колишньою до мене — як собі знаєш, воля твоя, чини, що хочеш, будеш того жалувати, пригадай тілько слова свої, які дала мені клятвою в той час, коли виходила од мене з покою мурованого, коли я дав тобі перстень діамантовий, над котрий найліпшого, найдорожчого у себе не маю, що «хоч сяк, хоть так буде; а любо» межи нами не одміниться.

Моє серденько!

Бодай того Бог з душею розлучив, хто нас розлучає!

Знав би я, як над ворогами помститися; тільки ти мені руки зв’язала; я з великою сердечною тоскницею жду од Вашої милості відомості, в якім ділі, сама добре знаєш; прошу вельми тоді: учини мені скору відповідь на сеє моє писання, моє серденько.

Моя сердечна коханая, наймильшая, найлюб’язніша Мотроненько!

Вперед смерті на себе сподіваюся, ніж такої в серці Вашому одміни. Спомни тільки на свої слова, спомни на свою присягу; спомни на свої рученьки, котрії мені не наоднократ давала, що мене (хоч будеш за мною, хоч не будеш) до смерті любити обіцяла.

Спомни на останок люб’язну нашу бесіду, коли ти бувала в мене в покої: нехай Бог неправдивого карає, а я — хоч любиш, хоч не любиш мене, — до смерті тебе, згідно слова свого, любити і сердечно кохати не перестану, на злість моїм ворогам. Прошу і вельми, моє серденько, в будь-який спосіб побачся зі мною; що маю з Вашою милістю далі чинити, бо вже більш не буду ворогам своїм терпіти, конечно відомсту учиню, а яку, сама побачиш.

Щасливші мої листи, що в рученьках твоїх бувають, ніж мої біднії очі, бо тебе не оглядають.

Моя сердечна кохана Мотронько!

Поклон мій віддаю Вашій милості, моє серденько, а при поклоні посилаю Вашій милості гостинця книжечку і обручик діамантовий, прошу теє завдячне прийняти, а мене в любові своїй неодмінно ховати, нім, дасть Бог, з ліпшим привітаю, а за тим цілую уста коралевії, ручки біленькі і всі членики тільця твого біленького, моя любенько коханая.

На службі Самойловича

У тридцять чотири роки життя для Мазепи знову починалося спочатку. Тепер уже на лівому березі. Для утримання сім’ї йому було надано хутір Малий Самбор у Прилуцькому полку. Життя на Лівобережжі на початку нової кар’єри не було легким. Фінансове становище родини Івана було настільки поганим, що навіть для обробляння землі довелось об’єднуватись із багатшим сусідою. Залишивши дружину на господарстві, сам Мазепа поїхав до гетьманського двору для виконання доручень. А їх було багато… Щоб зрозуміти суть подій та становища, в якому опинився наш герой, варто хоч би коротко поглянути на його середовище. Гетьман «обох берегів» (номінально) Іван Самойлович отримав булаву як кандидат, який був вигідний старшині. Будучи сином священика, він до кінця свого гетьманування вів майже безперестанну боротьбу проти родової козацької верхівки, що розглядала його як своєрідного, кажучи сучасною мовою, «технічного кандидата», який задовольняв усі сторони: і старшину, і московську владу. Старшина, яка оточувала гетьмана і з якої фактично при зміщенні попередника він і обирався, являла собою родинне переплетення кількох десятків прізвищ, достатньо багатих і впливових на Лівобережжі. Тут вона дивним, хоч і природнім чином наслідувала своїх попередників — польську шляхту, яку вони або їхні батьки вигнали із цих земель під час повстання Хмельницького. Фактично після утворення Гетьманщини на місце колишніх польських поміщиків-шляхтичів прийшла нова еліта, яка тільки формувалась — козацькі полковники та інші військово-адміністративні чини. Усвідомивши своє значення для держави, що потребувала структурної соціальної вертикалі, і отримавши виховання в польському (а відтак в європейському) дусі, вони пішли торованим шляхом — шляхом боротьби за свій авторитет і владу. Можна навіть сказати, що ця старшина та її амбіції зіграли чи не ключову роль в постанні Руїни в Україні. Маючи достатню економічну та політичну владу, члени старшини прямо втручались в державні справи й завдяки практиці доносів створювали хаос у функціонуванні держави.

Заради справедливості варто сказати, що свій гонор старшина мала, і саме уявлення про своє значення та окремішність на своїй території змушувало старшину на чолі з гетьманами поставати проти того чи іншого сюзерена, коли їхні права обмежувались. Цей пункт є принципово важливим для розуміння подальшого розвитку подій, зокрема і майбутнього вчинку Мазепи.

Кілька слів про оточення, в якому опинився наш герой. Потрапивши до двору гетьмана, Іван «познайомився» з лівобережною старшиною, яка являла собою своєрідну піраміду, на чолі якої стояв Леонтій Полуботок — переяславський полковник. Далі йшли Василь Дунін-Борковський — генеральний обозний, чернігівський полковник Яків Лизогуб, полтавський полковник Федір Жученко (який доводився тестем Василю Кочубею) та низка інших. З ними всіма, окрім Лизогуба, згодом зустрінеться наш герой, вже в ролі гетьмана, як з опонентами. Були на Лівобережжі й колишні дорошенківці, з якими теж склались різні стосунки. Наприклад, із генеральним суддею (ним він був у Дорошенка) Михайлом Вуяховичем у Мазепи були досить добрі відносини, і надалі він підтримував Мазепу. А от інший дорошенківець, Василь Кочубей, став найбільшим його ворогом аж до кінця своїх днів.

Урешті Іван Мазепа опинився в практично цілком неприязному оточенні, типово шляхетському за поведінкою та економічним статусом. Шляхетського роду та багатства Мазепі бракувало, тому покладатись йому довелось хіба що на себе і свій талан. І він його не зрадив.

Знаючи можливості Мазепи та маючи особливу прихильність до нього, Самойлович робить його наближеною особою і доручає різні дипломатичні завдання. (Обоє вони вчились у Києво-Могилянській академії, були прихильниками ідеї об’єднаної України та походили з незнатних родів.) Уже 1676 року, за півроку після його «появи» на Лівобережжі, головним пунктом призначення його поїздок стає Москва. Ці поїздки виявились дуже корисними для самого Мазепи та його кар’єри. Він привіз до Москви відомості про калмицько-татарські відносини. За його відомостями, татари мали у калмицькому оточенні свою людину — Юсупа Мурзу, який відраджував їх воювати з татарами. Оскільки московський уряд вже багато років використовував калмиків як противагу татарам для безпеки свого кордону, ця інформація була надважливою для московитів. Очевидно, що таку інформацію могла добути лише людина, яка мала зв’язки в татарському середовищі і знала татарську мову, а Іван не раз бував з візитами у хана. Тому значення Мазепи, а відтак і його кар’єра, стрімко пішли вгору.

Уже наступного року в чині «знатного військового товариша» Мазепа знову вирушає до Москви — тепер вже для пояснення причин розправи Самойловича над кількома членами своєї опозиції (зокрема над ніжинським протопопом Симеоном Адамовичем, одним з авторів доносу до Москви на Самойловича. Прикметно, що за непевності гетьман відряджає саме Мазепу, котрий встиг завоювати славу доброго дипломата, який буквально «зачаровує» співрозмовників своїми манерами.

Того ж року Мазепа бере участь в так званих Чигиринських походах, в ході яких його попередній сюзерен Дорошенко склав клейноди й відбув на заслання до Вятки, а згодом знову перебрався до Підмосков’я, де одружився з Агафією Єропкіною, представницею тамтешнього боярства. За іронією долі його правнучка, Наталія Гончарова, стане дружиною Олександра Пушкіна, який свого часу напише поему про Мазепу…

Під час походів Мазепа познайомився з Василем Голіциним — персоною, котра зіграла чи не найважливішу роль в його житті. Голіцин, людина вельми освічена, прозахідних настроїв, одразу помітив інтелект та знання Мазепи, який вільно володів кількома європейськими мовами. Пройде зовсім небагато часу, і це знайомство круто розверне життя обох…

Далі майже щороку, а подеколи й кілька разів на рік, герой нашої оповіді їздив із різними дипломатичними дорученнями до Москви, здебільшого зі звістками про очікувані набіги татар та пропозиціями щодо оборони від них.

Як і за часів Дорошенка, Мазепа не одразу отримав високий чин, хоч і вправно виконував обов’язки деяких генеральних старшин, які не користувалися довірою Самойловича. Свій офіційний чин осавула він одержав аж 1682 року, коли Леонтій Полуботок був підвищений до генерального осавула. Але ці чини фактично й не були потрібними йому. Він користувався цілковитою довірою гетьмана і був у курсі всієї політики уряду. Ба більше, мав певний вплив на цю політику, особливо в 1680-х роках, коли на обрії з’явились так звані Кримські походи.

Мазепа мав неабиякий хист до дипломатії та відчуття моменту. Жодна з поїздок до Москви не була даремною. У 1679 році Самойлович відряджає його до Малоросійського приказу, щоб він «просив військ для захисту Києва». Перемовини велись безпосередньо з керівником приказу Ларіоном Івановим, і на них Мазепа виявив глибоке знання ситуації в регіоні й навіть внутрішньополітичних розстановок в самій Москві. Згідно збереженого тексту перемовин, посланець Самойловича дозволив собі кілька різких випадів в бік московських бояр, які керували військовими діями під час Чигиринських походів, натякнувши на те, що кожен з них, прагнучи керувати діями одноосібно, лише вносить даремний «галас» та хаос у військо. Окрім участі в цій розмові, за два місяці перебування у столиці Московської держави Мазепа познайомився ще й з думним дяком Василем Григоровичем Семеновим, який був головою Розрядного приказу. Тобто фактично завдяки своїм частим візитам до Москви Мазепа розширював коло знайомств, що в подальшому зіграло йому на руку не раз.

Узимку 1680 року він знову їде за дорученням гетьмана до Москви із завданням домогтись поширення влади останнього на Слобожанщину, куди прямувало українське населення, зігнане з правого берега, та Москва категорично відмовила в цій справі.

27 квітня 1682 року помер цар Федір Олексійович. Наслідком цього став початок стрілецьких бунтів, в ході яких були закатовані Ларіон Іванов, Григорій Ромодановський та низка інших ключових постатей «старої Московії», що їх особисто знав Мазепа. Московське царство на деякий час поринуло в політичний хаос.

Слабкість центральної влади Самойлович сприйняв як можливість посилити свою владу, домігшись призначення свого зятя Федіра Шереметьєва київським воєводою. Далі Самойлович припустився значної, як на політика такого рангу, помилки. Він втратив почуття міри, маючи значні статки, перестав зважати на настрої старшини та суспільства, поводився мало не як повноправний правитель Гетьманщини. Яскравим прикладом стала золота карета, куплена у Гданську, в якій його діти роз’їжджали Україною. Така поведінка згодом дорого йому обійшлася…

Відчувши нестабільність у Московській державі, активізувались і поляки. Ян ІІІ Собєський з надією відірвати Лівобережжя від Московщини й повернути Речі Посполитій посилає до Гетьманщини В. Іскрицького, який мав провести переговори щодо повернення лівобережного козацтва на польський бік. Характерно, що в списку осіб, з якими мав провести зустрічі Іскрицький, згадується і Мазепа. У спільній розмові вони згадували молодість, коли Іван ще служив польській короні. Іскрицький намагався навернути його на думку, що краще повернутись до старих дідичних вольностей, за котрих він народився та жив, ніж бути під московською, чужою владою.

Можливо, такі аргументи здаватимуться на перший погляд дивними, та на той час вони мали сенс. Справа в тому, що неприйняття московського світу було широко розповсюджене в Гетьманщині. Парадоксально, але навіть католик-лях був ментально набагато ближчим до козацтва та українського поспільства, ніж одновірний московит. Фактично ще з часів Хмельниччини, коли постало питання про союзництво з Московським царством, чи не єдиною спільною точкою опори сторін було православ’я, і то українське духовенство дуже довго опиралося перепідпорядкуванню Московському патріархату. Якщо поглянути на документи тих часів, можна дійти цікавого, хоч і трохи скандального, як на теперішній час, висновку: правобережне духовенство, залишене сам на сам з католицизмом, було змушене прийняти унію (наприклад, Львівська єпархія), а лівобережне через сильний опір із часом було зломлене та підпорядкувалось Московському патріархату. Тому апеляція до повернення в стару ментальну «орбіту» мала своє підґрунтя. Та надії польського короля виявились марними. Мазепа знав, що таке вірність, і вірою й правдою служив Самойловичу. До того ж у нього не було причин змінювати протекцію.

Поїздки до Москви не завжди були безпечними. Так, наприклад, 19 березня 1683 року під час чергової поїздки на Мазепу було здійснено напад. У документі, який свого часу знайшов історик Ю. Мицик, читаємо: «У цих днях Івана Мазепу, осавула війська гетьмана запорозького сіверського, котрий приїздили з дарунками до царів їх милостей, приносячи гетьманську дочку з зятем Шереметом (Шереметьєвим — авт.), а сина визволяючи з закладу, коли він їхав уночі з учти від одного боярина, слуги князя Троякурова, кілька разів рубнули в голову і в руку. За це їх було бито батогами, а за сина дворецького, відкуповуючи від шибениці, заплатили півчверті тисячі рублів».

Окрім дипломатичних поїздок Мазепа виконував і суто приватні доручення гетьмана. Так, у березні 1685 року він відвідував дочку гетьмана Параску, видану заміж за київського воєводу, боярина Федора Шереметьєва, яка через два дні після його відвідин померла. Мазепі довелось організовувати її похорон в Михайлівському монастирі. Про це згадує російський офіцер шотландського походження Патрик Ґордон: «Мазепа сказав зі свого боку духовенству, що його світлість гетьман не забуде святого місця і винагородить їх за їхні труди».

Та на цьому неприємні місії осавула не завершились. Самойлович вирішив повернути все, що подарував зятю й дочці на весілля. І доручив цю справу саме Мазепі. Як писав той же Ґордон: «5-го числа Мазепа і бунчужний були прислані гетьманом у Київ, щоб, згідно з царським наказом, отримати дорогоцінні коштовності, гроші, одяг та інші речі, які гетьман дав своїй дочці при її вступі у шлюб. Вони пред’явили великий список грошам, які гетьман в різний час посилав своєму зятю, і в тому числі навіть ті, які призначалися для війська, що склало 7714 рублів».

Крім того, Мазепа був змушений докластись до ще однієї абсолютно неприємної місії — виборів митрополита. Самойлович був достатньо корисливою і владною людиною; перебуваючи під протекторатом царів, він все ж шукав нагоди зміцнити свою владу у всіх сферах, і коли з’явилась можливість поставити свою людину ще й на релігійну посаду, він нею скористався. Ідеальною кандидатурою був Гедеон Святополк-Четвертинський, який погодився стати слухняним знаряддям у справі переведення Київської митрополії з юрисдикції Константинопольського патріархату до Московського.

На вибори не прибуло багато церковних ієрархів, що робило цю елекцію недійсною, але за «наполегливих вимог депутатів гетьмана», як напише згодом у своєму щоденнику П. Ґордон, вибори відбулись. І скільки б не писав згодом гетьман до Василя Голіцина із запевненнями, що не давав вказівок своїм посланцям, заперечити факт прямого свого втручання він не міг. Адже в такій важливій справі без вказівки свого керівника ні Мазепа, ні інші полковники, які прибули з ним на вибори, впливати на хід подій не наважились би. До цього варто додати, що свого неприхильного ставлення до митрополита Мазепа не позбувся, навіть коли вже був гетьманом.

Хід подальших подій визначила зовнішня політика. Князь Василь Голіцин, будучи людиною вельми освіченою й прозахідною, почав проводити політику внутрішніх реформ та орієнтації на Європу. Одним з важливих її пунктів стало входження Московської держави до так званої Священної ліги, головним ворогом якої була Оттоманська Порта (Туреччина). Така політика означала пряму конфронтацію з Кримським ханством, а це, у свою чергу, не відповідало інтересам України. Прелюдією до цього став Вічний мир між Московією та Річчю Посполитою, який фактично закріпив роздільність України й поставив хрест на досягненнях Хмельницького. Маючи амбіції гетьмана «обох берегів», Самойлович відрядив до Голіцина Мазепу. Той мав переконати царського фаворита, який визначав політику держави, у недоцільності даної угоди. А у випадку, якщо рішення стосовно неї ухвалено, запропонувати низку додаткових положень про статус Запорізької Січі як такої, що мала підпорядковуватись царю (а за фактом гетьману), та суто релігійне положення, за яким не мали переслідувати православних Правобережжя.

Однак головною проблемою, яку приніс власне Вічний мир, стала ініціатива Польщі стосовно московських походів до Криму. При опорі цій ідеї Мазепа знову проявив себе чудовим стратегом і знавцем ситуації в регіоні. У своїх аргументах він виходив з дуже простої логіки: подолати кочовиків одним ударом буде практично неможливо, а тактика захоплення фортець по дорозі на півострів є неефективною, оскільки через нестачу продовольства в регіоні утримати їх буде неможливо. Більше того, татари отримають чудовий шанс атакувати власне московські землі. Мазепу не послухали, і дарма, згодом всі його перестороги справдились із феноменальною точністю.

Самойлович ще не раз опирався ідеям Голіцина, котрий розглядав Гетьманщину як засіб здійснення своїх планів і мав образу на гетьмана за те, що той підтримав колись Ромодановського в суперечці з ним та не підтримав його власні плани. Того ж року він сам відмовився посилати своїх послів для переговорів із поляками. У приватній розмові з думним дяком Українцевим взагалі прямим текстом сказав, що «Криму ніякими методами не завоюєш і не втримаєш».

Наступного року до Москви вирушив вже Кочубей з проханням до царів домагатись збереження за ними прав на Правобережжя, на що кремлівський уряд відповів відмовою, мотивуючи тим, що це порушить перемир’я з Річчю Посполитою. Самойлович не здавався й за рік відрядив Мазепу зі своїм сином Григорієм переговорити з «потрібними людьми», щоб не допустити розв’язання війни з Кримом та домогтись закріплення Правобережжя за Польщею. Та ця таємна місія знову зазнала поразки. Погляд уряду залежав від погляду Голіцина, який його і уособлював, а він дивився на південь, на Крим. Голіцин знав про опозицію з боку Самойловича. Це йому категорично не подобалось. За цю опозицію згодом і поплатився козацький гетьман…

Період Самойловича став для Мазепи своєрідною школою великої політики, інтриг та боротьби, що зробили з нього людину, яка не довіряла практично нікому та вміла вести свою гру так, як цього не вмів жоден інший. Чи можна його за це засуджувати? Сказати, що він був хитрим і підлим? Уявіть себе політиком в середовищі недовіри й сили-силенної доносів, які могли вартувати життя, чи змогли б ви бути чесним і відкритим з іншими? Мабуть, і Мазепа не міг. Та головні перипетії його долі тільки починались…

На шляху до булави

«У політиці немає друзів, є ситуативні союзники» — ця нехитра істина справджувалась не раз у світовій історії, справдилась не раз і не два в українській. Укладений 1686 року Вічний мир передбачав оборонно-наступальний союз проти Кримського ханства та Туреччини. Похід російських військ на Крим був запланований на наступний, 1687 рік. Навесні 1687 року московське військо, яке налічувало до 100 тисяч солдат, вирушило в похід, біля річки Самари його зустрів гетьман Самойлович зі своїми 50 тисячами козаків. Був у поході й Мазепа. Верховне командування взяв на себе сам ініціатор походу — князь Василь Голіцин.

Іще не розпочавшись, похід був приречений на провал. Окрім суто організаційних промахів, найбільшою помилкою був час, котрий обрали для походу. Замість того щоб виступити рано навесні, московське військо вирушило в похід у травні, коли степова спека була доволі сильною. Розрахунок Голіцина зустріти татарське військо в степу і таким чином поставити хана перед фактом повної поразки не здійснився. Головне татарське військо, на чолі з Селім-Гіреєм, стало біля Перекопу в очікуванні ворога. Однак татарам не судилось його побачити. Використавши спекотну пору, татари підпалили степ. Московсько-українські війська опинились у страшній скруті: пожежа виснажувала солдатів, фуражу для коней не вистачало, і вони почали масово гинути. Військо Голіцина дійшло тільки до річки Карачекрак, що всього лиш за двадцять кілометрів від Січі, і змушене було зупинитись. Загальне невдоволення, яке поширилось військом, доповнилось, як це завжди буває, чутками. Згадуваний нами Патрик Ґордон з цього приводу писав у своєму щоденнику: «Розповсюдилась чутка, що козаки з наказу чи в усякому разі з гетьманського дозволу самі запалили степи з метою перешкодити московитам вторгнутись у Крим». У цієї чутки була логічна підстава, старшина і сам гетьман не раз протестували проти походу, який загрожував Гетьманщині. Справа в тому, що, доки існувала кримська загроза, московський уряд мав нагальну потребу в Гетьманщині та Запорізькій Січі, як своєрідному щиті від загрози. А оскільки Кремль потребував козаків, вони могли утримувати своєрідний статус-кво щодо своїх прав та вольностей. Значення Криму яскраво виявилось через кількадесят років, коли після завоювання півострова потреба в Січі та козацькій державі відпала й обидві формації були ліквідовані. Додав хмизу до багаття сам гетьман, який неприховано радів з того, що його прогнози справдились і московитам не вдалось досягти мети. Голіцин у безвихідному становищі змушений був наказати війську повернути назад.

Перший Кримський похід, який багато хто з істориків, особливо російських, називає «першим вагомим успіхом Москви на півдні», завершився фактично поразкою. Усвідомлюючи, що ця поразка може дорого йому коштувати, Голіцин почав шукати винних. Очевидно, що вибір його спіткав козацького гетьмана. Причин було кілька.

Першою була особистісна: Самойлович, як ми вже згадували, повсякчас виступав проти ідей князя, що тому категорично не подобалось. Голіцин давно «скоса поглядав» на гетьмана, та можливості поквитатись не було.

Жан-Мартин Берніґерот. Верховний військовий вождь запорізьких козаків Іван Мазепа. Німецька гравюра першої половини XVIII ст.

По-друге, всі знали позицію козацького зверхника щодо кримської авантюри, одначе тільки зараз його слова перетворились на конкретні дії. Точніше, бездію. Власне московські чини часто писали у звітах, що гетьман нічого не зробив, щоб попередити пожежу, не виставляв дозорних в степу, повсякчас підмовляв бояр повертати назад, ще й спалив просто під носом московської армії сім мостів через річку Самару, якими вояки мали переправлятись. (До речі, в провалі голіцинського походу були переконані й самі бояри Московської держави: напри-клад, князь Борис Долгоруков і князь Юрій Щербатов, ще не вирушивши в похід, одягли жалобу на знак майбутньої поразки. Низка інших дворян, які прагнули пониження князя Василя, щиро бажали поразки йому.) Цілком можливо, що це була звичайнісінька неузгодженість, адже в той час зв’язок тримали через гінців і, щоб доставити ту чи іншу новину з одного пункту в інший, потрібен був певний час.

Голіцин вирішив вийти з ганебної для себе ситуації, звернувши всю провину за невдалий похід на козацького зверхника. І цією обставиною швидко скористалась невдоволена поведінкою гетьмана старшина, яка бажала правити в Україні.

Старшинська верхівка на річці Кильчені написала «доношеніє» (фактично донос) на свого зверхника. У ньому старшина скаржилась на «самовладіє» гетьмана та низку інших фактів, які зачіпали внутрішньостанові інтереси старшини. Традиційно в літературі трапляється цілком логічна, на перший погляд, думка, мовляв, якщо Мазепа став гетьманом, значить, він і організував скинення свого попередника, заплативши хабара Голіцину за призначення його на вакантну посаду. Однак, якщо поміркувати глибше, у цьому можна засумніватись. Після доносу був складений документ, в якому Самойловича прямо звинувачували у зраді. Цей документ був підписаний кількома членами старшини. Першим свій підпис під фактичним вироком поставив генеральний обозний Василь Борковський. У нього були свої порахунки з гетьманом, який дав йому номінально важливу посаду і при цьому фактично усунув його від управління, що, безумовно, ображало його честолюбство. Та це була не єдина причина, чому він зважився на такий крок. Пізніше на Коломацькій раді, коли постало питання про наступника, частина козацтва почала вигукувати його ім’я, хоча згодом стихла. Очевидно, Леонтій Неплюєв, якому Голіцин доручив вийти на контакт з опозиційною старшиною, міг обіцяти йому посаду гетьмана у випадку, якщо той погодиться стати співучасником скинення ненависного йому гетьмана. Його ж персону, скоріш за все, підтримувала й козацька старшина, для якої вона була більш ніж компромісною.

Свою роль в організації скинення свого зверхника зіграв й Василь Кочубей, який напередодні ради під Коломаком доповів Голіцину і Неплюєву, що їхні накази цілком виконані. Та найактивнішу роль відіграв Родіон (Райча) Дмитрашко, який, будучи на різних посадах та беручи участь у змові проти Многогрішного, зарекомендував себе як вірного прихильника Москви. Очевидно, що Самойлович знав долю свого попередника та остерігався настільки впливового і амбітного суперника, тому й відсторонив його від полковницького уряду. Дмитрашко цього не забув. У 1676 та 1682 роках він бере найактивнішу участь в заколотах проти Самойловича, двічі невдало, хоч і двічі він був помилуваний за свою участь. Свої образи мали й інші видні діячі, зокрема Яків Лизогуб, який на Правобережжі дослужився до чину генерального осавула і кілька разів виконував роль наказного гетьмана, після переходу на Лівобережжя не отримав ніякої нагороди та посади. Фактично майже вся старшина Самойловича мала на нього якісь образи, часто це було незадоволення станових інтересів та наслідки самодержавної поведінки гетьмана. Чи брав Мазепа участь у написанні цього доносу, а згодом і чолобитної царям? Скоріш за все, ні. У самому тексті чолобитної гетьману закидається те, що він: «Людей старинных войсковых заслуженных… теснит и слова доброго не говорит. А людей мелких, незаслуженных с собою поставливал». Очевидно, що Мазепа був «людиною дрібною», походив з Правобережжя і вислужився не своїм походженням, а своїм талантом, отож не міг бути серед тих, хто писав цей донос. Для нього взагалі скинення гетьмана не було вигідним, оскільки після нього він втрачав усе: статус, привілеї, перспективи кар’єрного зростання. Скоріш за все, як наближена людина керманича, він і про підготовку скинення не знав, хоч під чолобитною є його підпис. Пояснюється це дуже просто: якби він посів іншу позицію, він розділив би долю переможених з усіма її наслідками. Згодом, вже будучи гетьманом, Мазепа писав стосовно скинення свого попередника, що той став жертвою «враждебніх клевет и лживых навітов», хоч погоджувався, що того можна було усунути через стан здоров’я і зверхнє ставлення до старшини. Як би там не було, долю Самойловича було вирішено. Питання було тільки в наступникові.

Пам’ятний камінь на місці обрання Івана Мазепи гетьманом України. Коломак. 2009

Поки військо відступало, посланець до царів, які єдині могли усунути гетьмана з посади, вже встиг повернутись. Зустрів він військо на річці Коломак. Там же і пролунав останній акорд історії Самойловича як гетьмана. Як переповідають різні автори з посиланням на безпосередніх учасників подій, гетьман зрозумів, що коїться навколо нього. Відчуваючи безвихідь, зайшов до церкви і всю ніч провів в молитвах, а на ранок до церкви, де він перебував, з’явився один зі старшини зі словами: «Пане гетьмане, тебе требує військо», — і вивів хворого гетьмана назовні. Розпочалася сама процедура розправи, яка мало не завершилась вбивством Самойловича. Його порятував Голіцин.

Гетьмана відправили на заслання, а на його місце почали обирати нового керманича. Кандидатів було двоє: один усім відомий, інший такий собі сюрприз. Явним був Василь Борковський, про якого ми вже згадували, а от «сюрпризом» став Іван Мазепа. Мазепа дійсно мав деяку підтримку, особливо серед колишніх дорошенківців, та все ж його кандидатура всерйоз не розглядалась, а дарма… Поки йшли дебати щодо кандидатур, в таборі Голіцина на повний хід йшла підготовка нових статей, на яких мав присягнути новий гетьман. Голіцин вирішив використати момент для того, щоб здійснити свій план підпорядкування України. Був складений документ з 22 статей, 14 з яких ми наведемо нижче. За назвою місцевості вони отримали назву «Коломацькі статті». Та перш ніж навести їх, звернемо увагу на самі вибори.

Голіцин був людиною розумною і хитрою. Він знав про все, що відбувається, як знала це і старшина, однак подав це як обрання згідно козацьких вольностей і звичаїв. Заздалегідь він оточив козацький табір своїм військом, щоб все відбулось за його сценарієм. На загальній Коломацькій раді було подано обидві кандидатури, однією з них був і Мазепа. Старшина не розглядала його як суперника Борковського, тому, коли князь вказав на нього, здивуванню не було меж.

У історичній літературі ще з ХІХ століття міцно вкоренився міф про те, що нібито Мазепа за своє призначення дав хабара князю. Але давайте трішки поміркуємо. Згідно оповідей, які досі кочують з книжки до книжки, Мазепа дав урядовим міністрам хабара за рекомендацію, при цьому позичив гроші у самого Борковського, які він не дав Голіцину в якості «подяки» за рекомендацію, і, заплативши князю, став гетьманом. Іншими словами, Мазепа підкупив Голіцина за кошти або Борковського, або ж самого Самойловича (адже майно Самойловича було поділене між військовою скарбницею Війська Запорізького та царською казною). Ніби все логічно, однак поставимо таке питання: чи міг звичайний генеральний осавул, наближений скинутого гетьмана, який, за висловом Самійла Величка (автор одного з козацьких літописів), був людиною «бідною та цілковито залежною від гетьмана» дати хабара князю, який фактично керував Московським царством? Очевидно, що ні. Голіцину гроші не були важливі. Гроші ні Борковського, ні Самойловича, які він міг сам повністю конфіскувати, йому не були потрібні. У чому ж тоді причина несподіваного призначення Мазепи?

Досить згадати, хто такий Голіцин. Будучи людиною освіченою, князь Василь стояв на позиціях самодержавства, за якого автономія України мала зійти до мінімуму, що дозволяло би використовувати її як знаряддя для досягнення власних цілей. Такого стану речей можна було досягти тільки завдяки особі, яка стояла б на чолі Гетьманщини і виконувала волю князя. Голіцин добре знався на старшинських справах і розумів, що фактично єдиним таким кандидатом був саме Мазепа. Мазепа, з яким вони познайомилися ще під час Чигиринських походів, справляв враження освіченої людини, подібних до його поглядів. Але культурної близькості бракувало. Князь знав, що Іван Мазепа є людиною небагатою, до того ж чужаком серед лівобережної старшини, яка відверто його недолюблювала. Це ставило його в залежність від Голіцина, від його волі. Небезпеки того, що він буде вести власну гру, як це намагався робити його попередник Самойлович, не було. Саме тому вибір генералісимуса впав на Івана Мазепу. Передаючи булаву йому до рук, князь розраховував, що він стане слухняним знаряддям в його руках. Своєрідним юридичним оформленням цього підпорядкування мали стати статті договору, на якому присягав Мазепа. Процитуємо цей документ, що складався з 22 пунктів.

Статті договору, на якому присягав Мазепа

Божею милостию пресветлейших и державнейших государей царей и великих князей Иоанна Алексеевича, Петра Алексеевича все Великия, и Малыя, и Белыя Росии самодержцев и многих государств и земель восточных, и западных, и северных отчичей и дедичей, и наследников, и государей, и обладателей. На челобитие их царского величества подданного Войска Запорожского обоих сторон Днепра гетмана Ивана Степановича Мазепы и генералной старшины, и всего Войска Запорожского на ниже писанные статьи милостивой указ.

1

В челобитье ево, гетмана Ивана Степановича и генеральной старшины, и полковников з знатным товариством и всего Войска Запорожского написано, чтоб они, великие государи, пожаловали их, изволили ево, гетмана, с старшиною, и с Войском Запорожским, и со всем народом малоросийским имети в своей государской милости и в призрении как преж сего, так и ныне и впред будущие времена при належаших их правах. И на то повелели им дать свою царского величества милостивую грамоту для посполитого народа.

И на сие ево челобитье великих государей их царского величества указ:

«Великие государи их царское величество по своей государской милости ево, подданного своего, Войска Запорожского обоих сторон Днепра гетмана Ивана Степановича и генералную старшину, и полковников з знатным товарыществом и со всем Войском Запорожским и народом малороссийским изволяют имети в своей государской милости и в призрении и обороне при прежних их стародавных правах и волностях и свою царского величества жалованную милостивую грамоту в подтвержение прежней своей царского величества грамоты дать повелели. В том бы он, гетман, и генералная старшина со всем Войском Запорожским на их государскую премногую милость были надежны».

2

Чтоб великие государи пожаловали ево, гетмана, и Войско Запорожское, повелели в Малой Росии на заплату охотницкому войску для збору в войсковой скарб денежной казны учинить аренду, чтоб от поборов денежных посполство было свободно.

И на то челобитье их царского величества указ:

«Великие государи их царское величество указали ему, подданному своему, во время съезду старшины, и полковников, и знатных войсковых товарыщей в Батурин о празнике Рожества Христова учинить раду и помыслить о той аренде накрепко, не будет ли оная посполитому народу малоросийскому тягостна и прежнему их обыкновению к нарушению. А прежде того съезду разослать по всем городом малоросийским уневерсалы и велеть объявить посполитому народу, чтоб они ему, гетману, объявили и дали о том писма за своими руками, что им путче и сноснее, аренду иметь или поборы давать, да что они, гетман, и старшина, и полковники, и знатное войсковое товарство о том усоветует и из городов посполитой народ объявит, и о том писать ему, гетману, к ним, великим государем».

3

Чтоб великие государи их царское величество указали и войско охотницкое, конные и пешие полки поставить на особных и уделных местах, на которых бы имело прокормление с общих всего малоросийского посполства запасов, как мирских, так и духовных чинов.

И великие государи их царское величество указали ему, гетману, те охотные, конные и пешие полки на пристойных местех для обороны от неприятелей поставити, а о зборе на те полки запасов и иных потреб, как с мирских, так и з духовных, учинить по своему разсмотрению, толко усматривая того, что от тех запасных поборов малоросийского посполитого народу какой тягости и излишних убытков не было и не причитали б себе они того во оскорбление.

4

Покорственно великих государей их царского величества просит, он, гетман изволения, дабы они, великие государи, их царское величество, указали ему, гетману, всех полков казаком учинить смотр и перепись и поставити то намерение крепко, кто казак, и тот бы не отходил в посполитую роспись, а мужик бы не писался в казаки.

И великие государи, их царское величество, указали ему, гетману, о розборе казаков, и чтоб всякой в своем чину и должности в Малой Росии пребывал, помышляя о том с старшиною, и с полковниками накрепко учинить по своему ж разсмотрению, однакож усматривая того, чтоб в казаках и в посполитном народе тягости и сумнения какова за то не было.

5

Запорожцы к великим государем, к их царскому величеству, не устояли в своем повиновении и помирились со общим неприятелем Креста Святого, Крымским ханом, и есть ли они посланных своих к их царскому величеству или к нему, гетману, пришлют и их принимать ли и к Москве отпущать ли или во всем отказывати. Или когда они, запорожцы, совершенно того зла поступку отступят и прилежно милости их царского величества просити будут, тогда объявить ли им прежнюю их царского величества милость в давания запасов и в показании становищей, и посколку человек посланцов их к Москве отпущать.

И великих государей, их царского величества указ:

«Великим государем, их царскому величеству извесно, что идут к ним, великим государем, из Запорожя посланцы бити челом великим государем о отпущении вины своей. И великие государи, их царское величество указали ему, гетману, выговоря тем запорожцем непостоянство их, отпустить к Москве тех, которые ныне в Путивле. А изволили они, великие государи, их царское величество учинить то милосердуя о них, запорожцах, и о народе малоросийском, для того, что от июля месяца и по се время никто к ним, запорожцем, из малоросийских городов з запасами и ни для каких тороговых промыслов, також и они, запорожцы, никакою своею добычею в малоросийские городы не пропускиваны, отчего на обе стороны учинилась во всем скудость и в промыслех помешка и умаление, буде они, запорожцы, с ханом Крымским розмирятца, и к ним обыкновенную их царского величества жаловане послано будет, также бы и он, гетман, к ним, запорожцем, годовую денежную и запасную дачу послал. А впредь есть ли они, запорожцы, будут им, великим государем, их царскому величеству служить верно и постоянно, и учнут приезжать к Москве бити челом им, великим государем, о их, царского величества, годовом жалованье, и великие государи, их царское величество указали пропущать их к Москве для того челобитья по тритцати человек, а когда оные ж запорожцы поедут к их царскому величеству со взятыми языки, и тогда пропущать их со всяким языком по два человека казаков. А о даче им зимовых становищ учинить по прежнему обычаю, однако ж, остерегая того, дабы жителем малоросийских городов тягости и излишних убытков от них не было».

6

Покорно великим государем, их царскому величеству он, гетман, бьет челом, что многие розных чинов великороссийских городов посылные люди, ездя в Богородицкой и в ыные места малоросийскими городами, подводы самоволие берут по дорогам, и по полям, хватют и корм себе чрез меру, и питье, не обявляя подорожных, правят, и войтов, и бурмистров бьют, и чтоб великие государи, их царское величество ево, гетмана, со всем Войском Запорожским пожаловали, велели им дати свои, великих государей, грамоты, за створчатыми печатми, чтоб посылные люди, имея их царского величества подорожные грамоты или воеводцкие проезжие листы, доволствовались тем, что в тех их, царского величества, грамотах и воеводцких листах написано, а лишнего б себе не имали. А у которых подорожных не будет, и те б ничего не имали.

И великие государи, их царское величество указали посланным и гонцом, всяких чинов людем, которые посланы будут для их, царского величества, дел с Москвы в малоросийские городы, и в Богородицкой, подводы в малоросийских городех давать по подорожным, а лишняго ничего никому не имать и обиды никакой не чинить, а у которого у посланного или у гонца их царского величества подорожных грамот не будет, и тем подвод не давать, и в полях коней казацких, а в дорогах купецких им не хватать. И указали великие государи о том дать ему, гетману, свою, царского величества, грамоту, за створчатою печатью. А он бы, гетман, по подорожным их царского величества грамотам приказал по всем городом давать их царского величества посланным гонцом подводы без задержания.

7

Есть таковые в Малой Росии власти духовные, которые не хотят имети в маетностях своих казаков, а казаки в них жили на своих местех свободно, совершая свои в войску службы, и есть ли в духовных маетностях казаков пришло отпустити, то немалое б учинилось в росписи войсковой умаление и противность волностем войсковым, и того ради он, гетман, их царского величества просит, чтоб в духовных маетностях казаки, издавна в росписи войсковой будучи, и ныне службы военной остерегая, на своих местех были крепки и никакова от духовных не имели отягчения.

И великие государи, их царское величество, указали тем казаком, которые наперед сего жили и ныне живут в духовных маетностях, а в войсковой росписи написаны, жить по прежнему в тех маетностях и грунтами своими и всякими угодьи владеть. А духовным особам тех казаков з грунтов их и з маетностей своих не выгонять и к своей работе и податям их не приневоливать, чтоб оттого казаком тягости не было.

8

Покорно доносит он, гетман, и то, что в Киевском, в Черниговском, Стародубском и в Нежинском полках не токмо казаки, но и посполитые мелкие люди излишисне упражняются в курени вина, имея иные по десяти казанов, с чего общему добру нет пожитку, и чтоб их царское величество указали у тех винокуров казанов убавити, и лесов пустошить не допустить.

И великие государи, их царское величество, указали ему, гетману, о тех винокурах учинить по своему разсмотрению, остерегая того накрепко, чтоб в том посполитым людем какой тягости и разорения не было, потому что по их государской милости жители малоросийских городов пожалованы прежними их правами и волностями.

9

Киевские мещаня упросили себе их царского величества грамоту о землях и сенокосех, которые им не належат, о которых землях розные киевские монастыри на них скорбят и жалуются, что они теми землями их изобидили. И просит он, гетман, чтоб посланные ево, гетманские, вместе с высланными ис Киева спорных земель и о сенокосов досмотрели и по давным правам сохранили, кому они належат издавна.

И великие государи, их царское величество, указали о том в Киев, к боярину и воеводам послать свою великих государей грамоту, чтоб он, боярин и воевода, для досмотру и розводу тех земель послал из дворян кого пристойно, да дьяка, и велел те земли и сенные покосы и всякие угодья розвесть и розмежевать по крепостям, и по старым межам и граням, и урочищам в правду тех монастырей, при властях и при мещанах киевских, чтоб впредь о том никакова челобиться и спору от них не было, и учинить тому всему книги и чертеж, и прислать к Москве.

10

Покорно он, гетман, милости у великих государей просит, чтоб никому без иво, гетманских, листов и причинных писем-жалованные их царского величества грамоты на села и мелницы были не даваны.

И великие государи, их царское величество, ево, гетмана, и старшину, и войско, и народ малоросийской пожаловали, никому малоросийских городов жителем своих царского величества жалованных грамот на села и мелницы без листов ево, гетманских, давать не указали.

11

В охотных полках конных и пеших людей в росписи умалилося, и чтоб их царское величество указали те полки новыми людми дополнить.

И великие государи, их царское величество, указали ему, гетману, в те охотные полки людей дополнить. А сколко число, и о том учинить ему по своему разсмотрении, толко того смотреть и беречь накрепко, чтоб от того малоросийских городов жителем в зборе денежной казны и хлебных запасов на дачю тем охотным полком не было тягости и болших убытков.

12

Чтоб указали великие государи, их царское величество, Новобогородицкой город доволно ратными людми и з женами населить, при которых бы ратных людех и из малоросийских городов жители зело охотнее на слободе селитися и разживатися.

И великие государи, их царское величество, указали ему, гетману, объявить, что их царского величества ратных людей в новом Богородицком городе есть ныне немалое число, айв впредь они, великие государи, в тот город ратных людей для оберегания от неприятелскаго приходу посылать укажут. А на вечном житье в том городе сколким ратным людем быть, и о том их царского величества указ впредь учинен будет. Да и он бы, гетман, служа их царскому величеству, радение свое показал, чтоб малоросийских городов жителей указное число тысячю семей поселить около того города, и о том бы он розослал по городом листы свои, чтоб охочие люди шли туды на житье без опасения.

13

Доносит он, гетман, и то, что в городех Малой Росии в Чернигове и в Переясловле ратных людей мало и чтоб указали великие государи ратных людей в те городы прибавить и послать свой царского величества указ к воеводам, а особно к переяславскому, чтоб во время подбегов неприятелских бусурманских придавали ратных людей в помоч полковником регименту ево, которые против тех подбегов на боях выходити будут.

И великие государи, их царское величество, указали в те городы, в Чернигов, и в Нежин для осторожности и бережения своих царского величества ратных людей прибавить. А в Переяславле их царского величества ратных людей здоволство обретаетца, да в Переяславле ж к думному дворянину и воеводе указали великие государи свой царского величества указ послать, чтоб он вовремя неприятелских побегов ратных их царского величества людей в помочь регименту его гетманского полковником давал и промысл над ними чинил обще.

14

Доносит он, гетман, покорне и просит их царского величества указу, есть ли будет пришлаго лета сил их царского величества военный промысл и на неприятеля поход, и рано ль или поздно и блисколь, или в далние мести быти имеет, о том бы изволили они, великие государи, ему, гетману, свой государской указ объявити.

И великие государи, их царское величество, указали ему, гетману, объявить, чтоб он, служа великим государем, их царскому величеству, по должности своей о неприятелских о всяких поведениях в которые места пристойно проведывал, посылал и, проведав, к великим государем о том писал. И буде по ведомости позовет время прибиратися ему с войском к воинскому походу, и тогда, по тому ево доношению, их царское величества указ прислан к нему будет.

Писано в царствующем велицем граде Москве, в Приказе Малыя Росии, лета от создания мира 7198, месяца сентября 20 дня.

Таковы статьи по листом закрепил дьяк Василей Бобинин, а справил Иван Бирин и отвез к гетману он же, Василей, сего ж числа.

На підтвердження виконання цих статей окрім підпису Мазепа склав особисту присягу на вірність цареві: «Я, раб Божий Іоанн, обіцяю перед цим святим Євангелієм Господу Богу всемогутньому, в Трійці Святій єдиному на тому, що бути мені у найсвітліших и державнійших великих государів и великих князів, Іоанна Олексійовича, Петра Олексійовича и великої государині благовірної царівни и великої княжни Софії Олексіївни, всієї Великої, і Малої, і Білої Росії самодержців і многих держав і земель східних и західних і північних отчичів і дідичів і спадкоємців і государів і обладателів, у їх царської величності і у їх государевих наслідників у вічному підданстві вірно і постійно і з польським королем і султаном турським, і ханом кримським не зрадити і ні про що з ними без їх великих государів і їх царської величності указу и повеління не змовлятися, і не писати, і ради з ними не мати, і постановлені і дані ними, Великими государями, їх царською пресвітлою величністю мені, Іоанну, і старшині, і всьому Війську Запорозькому, і народу малоросійському на нинішній раді в обозі, у війську на річці Коломаку, пункти в усьому держати кріпко і постійно. На тому все обіцяю виконувати і цілую сіє Святе Євангеліє і Святий животворящий хрест господній».

Плата за булаву була не грошима, а цим договором. Фактично автономія України стала майже номінальною. Гетьмана не можна було вільно обирати, на це був потрібен царський указ, селяни не могли переходити у козацький стан, а всіх втікачів, з яких найчастіше поповнювали свої ряди козаки Запорізької Січі, треба було видавати московській владі. Та найбільшою небезпекою власне для гетьмана став пункт, що забороняв зміщувати генеральну старшину, тобто Мазепа не міг обирати на важливі посади людей, яких вважав за потрібне. А якщо врахувати, що старшина була вороже налаштована до новообраного керманича, то ця заборона була фактично найбільшим ударом і найбільшою проблемою для свіжоспеченого гетьмана.

Фактично легалізовувалась практика доносів. Козакам та старшині майже наказувалось «писати царю», якщо гетьмани будуть чинити щось не по праву. Перші призначення старшини відбулись не стільки за бажанням, скільки за рекомендацією Голіцина. Так, завдяки князеві свої пости отримали В. Кочубей (генеральний писар), Ю. Лизогуб (генеральний бунчужний), М. Вуяхевич і С. Прокопович (генеральні судді). І так далі. Розуміючи, що без підтримки старшини йому не втриматись, практично одразу по завершенні процедури обрання він починає роздавати маєтності та різні подарунки генеральній старшині. З нею йому доведеться рахуватись практично протягом всього періоду гетьманування.

Гетьман обох берегів

Мрії здійснились. У неповних п’ятдесят років Мазепа став гетьманом. Правда, як видно зі статей, що їх він підписав, ця посада була явно непростою. Окрім того, старшина, для якої його обрання було несподіванкою, мала всі причини його ненавидіти і чекати на можливість скинути так само, як скинули Самойловича. А можливості для цього були, ще й юридично закріплені в Коломацьких статтях. Розумів своє хитке становище й Мазепа, тому пішов шляхом задобрення старшини і не тільки. Козакам теж перепала винагорода у вигляді чотирьох злотих на особу та різних потрібних речей: тканин тощо. Таким чином Мазепа намагався убезпечити себе від долі попередника, який подекуди відкрито ворогував з козацькою елітою. Таке ставлення новообраного гетьмана було своєрідним компромісом: задоволення станових потреб в обмін на лояльність.

Однак початок правління все одно виявився дуже складним. Частина полків виказали своє незадоволення новим керманичем, воно вилилось у збройні виступи, які були своєрідним відголоском хвилі терору проти прихильників попереднього гетьмана. Небезпека для життя була настільки високою, що новий гетьман був змушений просити у Голіцина кількатисячне військо, яке стояло в його столиці для охорони.

Нову проблему створив син Івана Самойловича — Григорій, котрий звернувся по допомогу до Криму та підняв низку заворушень у полках. Ситуація настільки вийшла з-під контролю, що Мазепа був змушений просити допомоги у воєводи Леонтія Неплюєва. Неплюєв з військом оточив бунтівників та примусив здатись. Григорій Самойлович підкорився і просив помилування, та марно, його було страчено «за измену». Це досить показовий випадок, оскільки страта відбулась без відома гетьмана, який був противником жорстких заходів. Також він часто щедро роздавав кошти на різні потреби. Основою казкових скарбів Мазепи стали гроші Самойловича. І новий гетьман це пам’ятав, тому, коли заміж виходили дочка та внучка його попередника, він дав за ними досить значний посаг. Великодушний вчинок стосовно родичів опального керманича.

Непросто складались відносини з Запорізькою Січчю. Спершу відносини були теплими. Січовики вислали значне посольство до гетьмана, вітаючи його на посаді як людину «розумну та кмітливу», просили вибачення за те, що йому довелось пережити на Січі, коли він був їхнім полоненим, та нагадували, щоб той не припустився помилок Самойловича. Мазепа з властивою йому щедрістю віддячив за такий прийом. Та скоро через дрібниці відносини почали псуватись. Зокрема, у 1688 р. запорожці просили військ для спільного походу на Крим, Мазепа дав згоду, та допомога так і не з’явилась. У відповідь запорожці прийшли зимувати кошами в міста, чим викликали незадоволення Батурина. Розпочалась низка звинувачень в офіційних листах. Та згодом тональність повідомлень пом’якшилась і запорожці почали просити фінансової підтримки для своєї діяльності.

На цьому непевність відносин із Січчю не зникла, однак на перший план вийшла кримська загроза. З надійних джерел Батурин отримав інформацію про намір татар здійснити похід на козацькі землі. Ця інформація змусила гетьмана звернутись до московського уряду з питанням організації відсічі та можливого превентивного удару. У ході перемовин одним з важливих пунктів, які розглядались, був похід на Казикермен. Однак стосовно цього згоди не дійшли. Натомість вирішили розпочати будівництво оборонних фортець на шляху до Криму, які стали б опорними пунктами для оборони та базами для майбутніх походів. Першою мала постати фортеця над річкою Самара. Це неабияк схвилювало запорожців, котрі майже миттєво відправили лист-ультиматум, в якому кошовий отаман Григорій Сагайдачний повідомляв гетьмана, що докладе максимум зусиль, «аби там жадных городов… не будовано». Запорожці вислали посольство до Москви і отримали через нього грамоту від царів, в якій ті повідомляли, що фортеця будується для оборони від татарських нападів та як база для майбутніх нападів на Крим. Згодом відповідного листа написав і Мазепа і підкріпив його потрібними для Січі речами: гарматами, тканинами тощо.

Окрім занять військовою політикою Мазепа почав активну культурницьку діяльність. Під безпосереднім впливом матері, яка на той час вже була ігуменею монастиря, гетьман роздавав великі пожертви церковним інституціям, зокрема монастирям. Про розміри пожертв, які дав гетьман в різні роки свого правління, можна судити за списком, укладеним по його смерті:

1) позолочення бані Печерської лаври Успенської великої церкви — 20 500 дукатів;

2) мур довкола Печерського монастиря і церков тощо — 1 млн;

3) великий дзвін і дзвіниця до Печерського монастиря — 73 000 золотих;

4) великий срібний свічник для Печерської лаври Успенської великої церкви — 2 000 імперіалів;

5) золота чаша і така ж оправа Євангелія для неї — 2 400 дукатів;

6) золота митра для неї — 3 000 дукатів, поминувши прикраси і пожертви для неї;

7) позолочення бані митрополичого Софійського собору в Києві — 5 000 дукатів;

8) золота чаша для нього — 500 дукатів;

9) віднова його — 50 000 золотих;

10) церква Київської (Могилянської) колегії з гімназіями й ін. — понад 200 000 золотих;

11) соборна церква Св. Миколи Київського з монастирем тощо — понад 100 000 золотих;

12) віднова (соборної) церкви монастиря Св. Кирила за Києвом — понад 10 000 золотих;

13) вівтар у Межигірському монастирі — 10 000 золотих;

14) фундація новозбудованого єпископського (Вознесенського) собору в Переяславі з монастирем тощо — понад 300 000 золотих;

15) церква в Глухові (мурований Успенський собор Глухівського монастиря) — 20 000 золотих;

16) рефектар (трапезна) Густинського монастиря — 10 000 золотих;

17) рефектар (Лубенського) Мгарського монастиря — понад 8 000 золотих;

18) церква Св. Трійці в Батурині — понад 20 000 золотих;

19) незакінчена церква Св. Миколи в Батурині — 4 000 золотих;

20) монастирська (Покровська) церква в Дігтярах (Дігтярівці) — 15 000 золотих;

21) монастирі Бахмацький, Каменський (Успенський), Любецький (Антоніїв), Думницький (Різдва Богородиці) з церквами тощо — невідомо скільки;

22) віднова (Борисоглібського) кафедрального монастиря в Чернігові — 10 000 золотих;

23) докінчення будови (монастирської соборної) церкви Св. Трійці там само — 10 000 золотих;

24) Макошинський монастир із церквою Св. Миколи — понад 20 000 золотих;

25) на відбудову монастиря Св. Сави дав у Батурині архимандритові, пізнішому патріархові — 50 000 золотих;

26) на докінчення будови цього ж монастиря й до інших місць Палестини вислав тому ж патріархові — 30 000 дукатів;

27) чаша з чистого золота, лампа та срібний вівтар для Божого Гробу — 20 000 золотих;

28) срібна рака з п’ятьма срібними свічниками на мощі Св. Варвари — 4 000 імперіалів;

29) вівтар для церкви у Вільні — 10 000 золотих;

30) підмога православію на руки луцького єпископа Жабокрицького — 3 000 золотих;

31) Євангелія в арабській мові для александрійського патріарха — 3 000 золотих;

32) дерев’яні церкви: чернігівська Св. Івана Євангеліста з вівтарем — понад 5 000 золотих;

33) дві батуринські, Воскресенська й Покрови Богородиці з приналежностями — понад 15 000 золотих;

34) церква в селі Прачі — понад 15 000 золотих;

35) церква Св. Івана Хрестителя в Рильську — 2 000 золотих.

У одному Києві, за даними митрополита Димитрія (Рудюка), Мазепою було відбудовано такі церкви: Св. мучениць Софії, Віри, Надії й Любові (1689), Петропавлівську (1691), Різдва Іоанна Хрестителя з дзвіницею (1691), Прп. Варлаама (1691), Борисоглібську (1692), Іллінську (1692), Св. Катерини (1690-ті), Петропавлівську трапезну (1694), Трьохсвятительську Василівську з 1695 р., Різдва Богородиці (1696), Троїцьку (бл. 1696), Воскресенську (1698), Феодосіївську з теплим вівтарем на честь вмч. Іоанна Воїна (1698), Воскресенську (1698) з вівтарем в ім’я св. ап. Петра і Павла, Всіх Святих (1696—98), Миколаївську лікарняну (кін. 1690-х), трапезну Покрови Богородиці (кінець 1690-х), Хрестовоздвиженську (1700), Онуфріївську (1698—1701), Іоанна Кущника (1698—1701), Спаську трапезну (1696—1701), Вознесенську (1701—05); муровані собори: Троїцький Києво-Кирилівський (1695), Миколаївський (1690—96), Богоявленський (1693), Софійський (1697—1700), Георгіївський (1696—1701), Успенський (1690-ті); триярусну дзвіницю та мури Софійського монастиря (1699—1707), мури Києво-Печерської лаври (1698—1701), триярусну дзвіницю Пустинно-Миколаївського монастиря (друга пол. 1690-х). І це далеко не повний перелік.

Окремою сторінкою його культурницької діяльності було сприяння видавничій справі. А сприяння було потрібне: між українським і московським православ’ям було дуже багато відмінностей. Однією з них було ставлення до освіти і книгодрукування. Якщо московське православ’я було консервативне і закрите до зовнішніх впливів, то українське — навпаки. Багато українських церковних ієрархів отримали освіту за кордоном і після повернення впроваджували деякі «латинські новинки» в освіті і науці, цим же пояснюється і більша освіченість українського духовенства в порівнянні з московським.

Цю різницю розумів і московський патріарх Йоаким, коли для протистояння новим освітньо-науковим віянням запросив двох братів-греків, які очолили так званий гурток «мудроборців». Та це було ще не все. За вказівкою патріарха усі українські книжки, створені ще з часів Петра Могили, були оголошені єретичними. Продовжуючи свій наступ на українське книгодрукування (а відтак і на освіту та науку), патріарх вислав догану архімандриту Києво-Печерської Лаври Варлааму Ясинському за те, що той дозволяв друк книг без попередньої згоди «згори». Архімандрит звернувся по допомогу до Мазепи, який в свою чергу звернувся до Голіцина, щоб той зупинив цей тиск.

Окрім цього, Мазепа активно допомагав опозиціонерам митрополита київського Четвертинського, серед яких був Ясинський. Загалом гетьман намагався протистояти московському тиску та промосковським тенденціям в освіті, культурі та церковних справах. Так, зокрема, він допоміг Лазарю Барановичу отримати назад свої протопопії, які у нього відібрав Четвертинський, чим фактично сприяв послабленню централізаторських тенденцій, що вели українське православ’я у повну залежність від московського. Узагалі внесок Мазепи в збереження та розвиток української культури переоцінити важко.

Та повернемось до політики. Щоб зрозуміти логіку подій і становища українського козацького Гетьманату, варто поглянути на геополітичне положення молодої держави. Україна практично всю свою історію була розташована між трьома значними політико-військовими потугами. Мається на увазі Річ Посполита, Московське царство та Туреччина. Ось у цьому «трикутнику» і перебували всі українські гетьмани, почергово змінюючи орієнтацію на ту чи іншу потугу, яка була потрібна фактично для того, щоб подолати іншу потугу. Головним завданням при такому розкладі сил було утримати статус-кво в регіоні, не допускаючи посилення однієї зі сторін. Але, як це завжди буває, поліваріантність політичної орієнтації призвела до розколу в стані козацтва, як наслідок — Україна після провалу Петра Дорошенка (політика його, до слова, є яскравим прикладом спроб маневрування між різними політичними силами) перетворилась із суб’єкта політики на об’єкт, інтересами якого можна було знехтувати. Що й успішно робили Річ Посполита та Московське царство. Коломацькі статті, які підписав Мазепа, були, мабуть, найяскравішим свідченням такого стану речей. Та в цьому трикутнику був один вихід, про який ми ще поговоримо. Наразі звернемо увагу на внутрішньо- і зовнішньополітичну діяльність гетьмана Мазепи в період до Північної війни.

Внутрішня політика Мазепи була достатньо прагматичною. Намагаючись тримати паритет сил між собою і старшиною, він щедро задовольняв станові потреби останньої. Однак не все було настільки просто. Як вже згадувалось, одним з важливих обмежень за Коломацькими статтями була заборона самовільно призначати або знімати старшину. Розуміючи, що це може обернутись украй поганими наслідками для нього, гетьман вирішив піти шляхом непрямого усунення з посад. Що для цього треба було зробити? Вірно, виставити небажаних кандидатів у невигідному світлі. Таким методом були усунуті або змушені припинити антигетьманську діяльність Леонтій Полуботок, Родіон Дмитрашко (звинувачені у «многій шатости», тобто ненадійності), Григорій Гамалія (звинувачений у зловживанні службовим становищем) та низка інших. Натомість гетьман зробив ставку на колишніх дорошенківців та людей, яких кремлівська влада за щось карала. Таким, наприклад, був Захар Шийкевич. Засланий на Сибір ще за Брюховецького, Шийкевич був доброю кандидатурою для гетьмана, оскільки не мав жодної причини прислужувати Москві, а відтак писати доноси на Мазепу.

Тим часом, будучи учасником Священної ліги, Московська держава в особі князя Голіцина, якого ми ще не раз згадаємо, не полишала надій на успішний Кримський похід. Через провал минулого походу та завдяки порадам самого Мазепи було вирішено розпочати будівництво фортець по дорозі в Крим. Для цього було видано царський указ, за яким близько двадцяти тисяч козаків мали збудувати на річці Самарі фортецю. Фортеця будувалась під керівництвом голландського спеціаліста інженер-полковника фон Залена і отримала по завершенню назву Новобогородицька (з неї в майбутньому виросло місто Дніпропетровськ). Будівництво цієї фортеці викликало гостру реакцію з боку запорожців. На початку, коли будівництво було лише в планах, вони обмежились дипломатичними проханнями, потім пішли майже на пряму конфронтацію з гетьманом. Коли був підготовлений донос на керманича, змовники вирушили на Запоріжжя з надією отримати особливу «милість» кошового. Та з цього нічого не вийшло, тому січовики пішли іншим шляхом: намагались дискредитувати Мазепу в очах московських властей, звинувачуючи його у всіх мислимих злочинах проти них. Більше того, коли гетьман відрядив своїх людей для підпалу сухої трави в степу перед Кримським походом, щоб не допустити повторення минулого невдалого походу, вони затримали посланців. Для врегулювання конфлікту було відправлено посланців Мазепи на Січ. Їх зустріли украй ворожо, про що було донесено Голіцину.

Водночас пішли чутки про те, що січовики на раді постановили помиритись з кримчаками. Цей прецедент дав Мазепі привід для економічної блокади Січі. Він видав універсали, в яких забороняв допускати січовиків у міста. Таким чином він почав політичну гру, пишучи на Запоріжжя, що таке обмеження викликане бажанням не допустити поширення моровиці, яка була зафіксована на Січі. Голіцину ж він написав, що видав ці універсали задля виконання царського указу (уряд цариці Софії теж був категорично незадоволений поведінкою низового товариства, тому видав практично ідентичний до Мазепиного наказ). Така політика дозволяла досягти одразу кількох цілей: по-перше, навести лад в країні, заспокоївши постійно бунтівне Запоріжжя, по-друге, створити всі умови для майбутнього походу і, по-третє, убезпечити себе від мережі ворожої гетьману агентури, переважно польського походження.

Політика Мазепи багато в чому продовжувала політику Самойловича, зокрема у ставленні до Вічного миру та Польщі. Причина цього абсолютно зрозуміла: будь-який мир з поляками ставив хрест на мріях про повернення Правобережжя під владу одного гетьмана. Мазепа, будучи прихильником ідеї соборної України, аж ніяк не міг відмовитись від цього, тому дуже скептично ставився до «західних союзників» Голіцина і ідеї Кримських походів. Однак, розуміючи всю міру залежності від волі кремлівського уряду, змушений був добросовісно виконувати накази «згори». Та це було нелегко. Після загострення ситуації на правому березі, де виникли вже традиційні пропольський і протурецький табори, активізувалась діяльність польської агентури. Поляки знали про конфлікт із Запоріжжям та почали активно манити останніх на свою сторону, обіцяючи їм «батьківську милість» короля. Мазепа був змушений активізувати своїх агентів, які щоразу приносили йому відомості про можливі союзи між січовиками та правобережними козаками.

Зокрема, найбільш активні були зносини запорожців з правобережним, «народним» гетьманом Семеном Палієм. Палій був хитрою особою і, подібно до Дорошенка, грав на кілька фронтів, ведучи переговори одночасно і з Мазепою, якого просив допомогти у справі переходу під протекцію царів, і з татарами. Гетьман був досвідченим політиком і розумів мотиви Палія, та все ж завдяки постійним зв’язкам з ним намагався отримати потрібну інформацію з польського табору.

Тут важливо відзначити, що Мазепа дуже хитро побудував свою зовнішню політику. Згідно Коломацьких статей він не мав права на зовнішньополітичні відносини, однак завдяки даним своїх агентів він став цінним політичним радником московського уряду, котрий заплющував очі на його діяльність. Таким чином Мазепа обійшов одне з важливих обмежень, яке накладалось на його правління. Звичайно, його зовнішня діяльність мала таємний характер, та все ж завдяки своїм можливостям він зміг обійти багато обмежень, накладених на нього. Це в майбутньому зіграло важливу роль у його долі. А поки Мазепа працював на дипломатичному фронті, намагаючись отримати якомога більше інформації про ворожий щодо нього польський табір. А новин було багато. Зокрема, ходили чутки, що поляки спробують отруїти гетьмана. Цю інформацію не було підтверджено, зате набагато реальнішою була небезпека втратити булаву через доноси.

Уже в перші два роки його гетьманування доноси посипались один за одним. Мазепі ставили в провину його відносини з поляками, зокрема писали, що він спілкується з польським королем через В. Іскрицького (який був родичем П. Полуботка) та збирається купити приватну власність на Правобережжі. Гетьману довелось писати своїм покровителям пояснення з проханням про заступництво. У своїх листах він часто нагадував Голіцину про їхнє недавнє знайомство та взаємні обіцянки, що їх дали один одному на раді над Коломаком. Голіцин дотримав свого слова і відіслав донощиків, яких звинуватили в брехні і наклепах на гетьмана, дозволяючи їх покарати. Однак гетьман вирішив цього не робити і наполіг на звичайному засланні. Чи це був хитрий політичний крок, чи така доброта була наслідком його християнського виховання, судити важко. Показати себе милостивим володарем було завжди доцільно за бажання отримати підтримку в суспільстві. Хоча не варто применшувати значення християнських цінностей, бо, якщо розглянути подальші події, Мазепа завжди добре ставився до своїх ворогів, зі всіх, хто на нього в різні часи складав доноси, страчені були тільки двоє — Кочубей та Іскра.

Та повернемось до Кримського походу. Голіцин не відмовився від свого задуму і віддав наказ війську рушати. У березні 1689 року майже 112-тисячне військо Московського царства під командуванням князя виступило в похід. Згодом, на річці Коломак, до нього приєдналися загони Мазепи з ним на чолі. Звістка про наближення настільки потужного війська змусила хана тримати все військо напоготові. Та й цього разу доля виявилась неприхильна до московської афери. Знесилене військо дійшло до Перекопу, де зіткнулось із татарами, але перемогти не змогло. Хоча чисельна і технічна перевага була на боці українсько-московського війська, та організаційні прорахунки й страх отримати удар у фланг від однієї з кочових орд (Білогородська) змусили Голіцина відступити.

Непривабливою виглядала перспектива вести війну власне на півострові, не маючи значних запасів продовольства і фуражу. Можливо, була й більш прозаїчна причина: пішов поголос, що хан просто підкупив князя і тому той віддав наказ відступити.

Треба сказати, що з Голіцина був хороший державний діяч, але просто нікудишній полководець. Як при організації першого, так і другого походу князь не послухав порад більш досвідченого українського гетьмана, що завело його врешті у глухий кут. Ще перед походом Мазепа надсилав йому своє бачення подальших бойових дій, де вказував, наприклад, що в похід слід вирушати не навесні, а ще на початку лютого, щоб до весни дійти до Криму і, поки будуть сприятливі погодні умови, вести бойові дії. Пропозиції Мазепи були взяті до уваги, та не виконані.

Однак найцікавіше в другому поході інше. Під час повернення назад до табору Мазепи приїхав відпущений з полону козак із посланням від хана, який запропонував гетьману вибір: або приєднатись до нього і разом розгромити московське військо, або просто відійти від московитів і дати це зробити хану. Спантеличений Мазепа не знайшов нічого кращого, ніж відправити це послання самому Голіцину. Більше того, разом з ним він послав чолобитну, у якій переконував свого покровителя у вірнопідданстві і просив… встановити в українських містах царські герби на ратушах. Голіцин був дуже задоволений таким вчинком гетьмана і запевнив у відповідь у своїй прихильності. Цей вчинок дуже показовий з огляду на те, що Мазепа чудово розумів наслідки для Московського царства, якби він пристав на пропозицію хана. Він мав усі шанси разом з татарами ліквідувати повністю московське військо, і далі доля майбутньої імперії багато в чому залежала б тільки від нього, одначе він не наважився на такий крок. І, як показали подальші події, дарма. Доля згодом дасть йому ще один шанс змінити все, та поки йому судилось відіграти значну роль в історії Московського царства.

Мазепа і Петро І

Поразка другого Кримського походу стала останнім акордом в діяльності Голіцина. Розстановка сил до так званого наришкінського перевороту була проста: цариця Софія за малолітства свого брата Петра була фактичною правителькою держави. Отож князь Голіцин як фаворит цариці мав вирішальний голос у політиці держави. Ходили чутки, що він мав намір одружитись із Софією для того, щоб стати царем. Але перш за все треба було домогтись єдиновладдя самої цариці.

Ґрунт для цього готувався солідний. Цариця почала частіше відвідувати офіційні заходи, щоб «призвичаїти» суспільство до своєї персони. Одним з головних пропагандистських кроків було створення портретів Софії, на яких вона зображена царівною з владними регаліями: скіпетром і державою, а також написом: «София Алексеевна Божию Милостию Благочестивейшая и Вседержавнейшая Великая Государыня Царевна и Великая княжна… Отечественных дедичеств государыня и наследница и обладательница». Нижче на портреті були зображені постаті ще двох діячів, одним, природно, був князь Василь Голіцин, а от іншим… Мазепа.

До речі, ці портрети були виготовлені не в Московському царстві, а в Україні. Причина дуже проста: тільки в Україні були майстри відповідного рівня. Виготовлені гравюри були в Чернігові в типографії Барановича. Очевидно, з відома Мазепи. Доля цих гравюр виявилась сумною — після приходу до влади її молодшого брата Петра (майбутнього засновника і першого імператора тепер вже Російської імперії Петра І) їх всі знищили. А отримав владу він доволі несподівано. У січні 1689 року позбавлена влади кілька років тому Наталія Наришкіна одружила свого сина Петра з дочкою одного з бояр Євдокією Лопухіною. Цей факт докорінно змінив розстановку сил в Кремлі. Хоч Петру було всього лише шістнадцять років, факт одруження автоматично робив його дорослим, а відтак він міг самостійно посісти трон. Розпочалася справжня боротьба за трон, де кожна дрібниця могла змінити хід протистояння. І тут Мазепа відіграв найкращу роль.

Після провалу другого Кримського походу царівна Софія спробувала подати поразку свого фаворита як перемогу: всім учасникам походу були оголошені «особливі царські милості», однак у списку нагороджених Мазепа не значився. Це було поганим знаком. Ще більше приводів для хвилювання з’явилось, коли Голіцин наказав йому приїхати до Москви. Опозиція торжествувала. Пішли чутки, що Мазепу скинуть так само, як і Самойловича. Намагаючись розвіяти ці чутки, гетьман писав на Запоріжжя, що їде до столиці не з примусу, а з власної волі. Залишивши замість себе в якості наказного гетьмана Михайла Воєховича (Вуяхевича), він поїхав разом з усією вищою старшиною до столиці. Тільки особистий почет гетьмана налічував вісім дворян, сімдесят дворових, п’ятдесят драгунів і дванадцять музик. Можна сказати, що поїздка козацького керманича була своєрідною театральною виставою, де гетьман мав відігравати роль такого собі тріумфатора, який в’їздив до столиці як переможець, а не як слуга. І щодо цього він, як показали подальші події, абсолютно мав рацію. Тогочасні автори свідчили, що Мазепу Голіцин викликав зі старшиною не для нагороджень чи покарань, а «зовсім з іншою метою». Метою була участь в державному перевороті.

Як писалось вище, у московській державі виникла гостра боротьба за владу між партією Наришкіних (і їхнім ставлеником Петром І) та царицею Софією (зі ставлеником князем Василем Голіциним). За таких обставин кожна зі сторін потребувала вагомої підтримки. Тому позиція українського гетьмана, який мав не тільки вагому військову роль, а й політичний вплив, була надто важлива. Не дивно, що практично одразу по приїзді він і почет здобули грандіозний прийом у цариці, а згодом й у патріарха. Мазепа ще не знав, що Петро втік з Преображенського села в Троїцький монастир і зовсім скоро переверне всю державу з ніг на голову.

Події складались саме на його користь. Софія разом зі змовниками спробувала захопити владу силою, та Петро теж не дрімав і почав скликати свої «потішні» та інші вірні йому частини до себе у Троїцький монастир. Ситуацію могло змінити втручання будь-якої третьої сили. Звісно, цариця покладалася на Мазепу, який був відданий її фавориту Голіцину, та якраз він першим подав приклад невтручання, розуміючи, що сам вже нічого не змінить. Відповідно, і стрільці, і гетьманське посольство теж зайняли вичікувальну позицію. Голіцин так само вичікував, оскільки йому жодна зі сторін однозначно не підходила. З одного боку, цариця, згідно різних джерел, знайшла собі нового фаворита в особі Федора Шакловитого, тому підтримувати її не було вже сенсу, з іншого — царська партія теж не була ще достатньо сильною, щоб здобути очевидну перемогу.

Нейтралітет Мазепи вирішив справу. Петро зумів залучити на свій бік більшість війська та уряду, чим остаточно позбавив царицю влади. Вона зробила спробу все врятувати, вирядившись особисто в Троїцький монастир, та в дорозі її застав наказ царя повернутись до Москви. За кілька днів до царя на аудієнцію приїхали всі значні діячі держави: сам Голіцин, Л. Неплюєв, В. Змеєв, Косагов і Українцев. Останні два були пробачені, а от Неплюєву і Голіцину не поталанило. Обох позбавили боярства та відправили на заслання. Так Мазепа втратив свого патрона.

Але тут варто згадати цікаву подробицю. На одній із зустрічей з Голіциним, присвяченій результатам Кримського походу, Петро спересердя вигукнув, що князь міг би взяти Перекоп, як йому радив Мазепа. Ці слова свідчили про те, що цар знав про поради Мазепи і його роль в отриманні важливої зовнішньополітичної інформації. Знав він і про нейтралітет, якого дотримувався гетьман в ході перевороту. Тому й не дивно, що Мазепу привітали більш ніж тепло. Спеціально для його зустрічі був поставлений намет, у якому перебував цар. Гетьман Мазепа вступив у нього разом зі своїм почтом, несучи щедрі дарунки, немов правитель окремої держави. Він подарував царю золотий хрест із коштовним камінням, шаблю в дорогій оправі й цінні подарунки для цариці Наталії та його дружини Євдокії. У появі Мазепи було щось величне, але й практичне. Він розумів, що від того, як пройде ця зустріч, залежить його майбутнє. Та все пройшло чудово. Думний дяк Українцев оголосив похвалу козакам за Кримський похід, підкресливши цим, що немилість його не стосується. Це було своєрідною подякою козацькому керманичу за допомогу в отриманні трону. Парадоксально, але ставленик Голіцина, який брав безпосередню участь в пропагандистській діяльності, що мала на меті встановлення образу цариці Софії як правительки, а також прямо протистояв патріарху Йоакиму, був практично єдиним, хто уник кари. Ім’я Мазепи, як писала Тетяна Таїрова-Яковлева, проходило «червоною ниткою крізь всі справи проти противників Петра», та все ж сам гетьман залишився на волі і навіть не було натяків на те, що його можуть покарати за підтримку попереднього правління. Доля усміхалась Мазепі, і він скористався з цього.

Ви, мабуть, спитаєте: «А що дав Мазепі прихід до влади Петра?» Відповідь дуже проста. Молодий цар, не маючи доволі знань, але маючи великі амбіції і мрії, опинився в ситуації, коли тільки досвідчений Мазепа міг бути надійним помічником і порадником. Петро був далекий від українських справ, тому цілком поклав їх на гетьмана. Окрім того, він часто радився з ним стосовно зовнішньої політики. Друзями вони так і не стали, однак Петро досить довгий час перебував під упливом гетьмана, який розказував йому про ворожі польські плани, про доцільну кримську політику та низку інших речей. Деякі дослідники пишуть, що, можливо, саме під впливом розповідей українця московський цар вирішив поїхати навчатись до Європи.

У їхніх стосунках була одна вкрай важлива річ. Гетьман домігся скасування багатьох норм Коломацьких статей (принаймні на деякий час), чим звільнив шлях до встановлення міцної особистої влади. Фактично йому вдалося втілити в життя політику свого попередника: максимально відволікти царський уряд від справ в Україні, що дозволило стати повноправним правителем Гетьманщини.

Повернення гетьмана, який був не тільки не покараний, а й щедро обдарований, викликало розчарування в опозиції. Мазепа добре розумів, чого чекали його недруги, і поквапився розіслати гінців в усі міста для того, щоб вони оголошували царські маніфести. Цим він хотів підкреслити прихильність царя до нього, а відповідно й до України. Та його вороги все одно знайшли спосіб йому нашкодити.

Розпочалась майже детективна історія, яка отримала назву «справа ченця Соломона». Передісторія цієї «провокації», як її часто називають історики, дуже проста. Розуміючи непевність свого становища під час наришкінського перевороту, Мазепа шукав альтернативних шляхів збереження гетьманства, а таким шляхом була, як завше, Річ Посполита. Розумів це й польський король Ян ІІІ Собєський, який через свою людину — французького резидента де ла Невілля передав гетьману свої пропозиції стосовно протекторату. Мазепа погодився, як він це найкраще вмів: не сказав ні «так», ні «ні». Однак зберігати відносини з Варшавою все-таки було потрібно. Тому на історичну арену вийшла постать ченця Соломона. Соломон був звичайним ченцем, який нібито прибув від Мазепи з Кримського походу, до короля Речі Посполитої Яна ІІІ Собєського з листом від гетьмана. Лист не мав підпису, однак мав велику гетьманську печатку. Місія ченця викликала шалений резонанс в польській столиці. Його затримали і розпочали слідство. Слідчі висунули три гіпотези його появи.

Згідно першої гіпотези чернець з’явився у Варшаві за наказом князя Голіцина та Самойловича. На підтримку цієї історії слідство домоглось навіть «зізнання» ченця, нібито саме Голіцин за намовленням екс-гетьмана відрядив його до столиці Речі Посполитої. Очевидно, що це було неправдою, оскільки, як ми вже знаємо, у Голіцина були хороші стосунки з Мазепою і діаметрально протилежні — із Самойловичем. Не міг чернець зустрічатися й з опальним гетьманом, який перебував за сотні кілометрів від Москви в Якутську. До того ж йому було заборонено зустрічатись із відвідувачами та писати листи. Тому ця версія абсолютно абсурдна.

Друга гіпотеза, автором якої був сам гетьман Мазепа, полягала в тому, що ченця з підробленим листом послав до Варшави Михайло Самойлович, який доводився небожем опальному керманичу. Мазепа писав до московських урядовців, що Михайло був ненадійною людиною, який навіть «бывшему гетману, дяде своему зла желал». Після повернення ченця Соломона до Москви його знову схопили та вибили вже нове зізнання, у якому той говорив, що це саме Михайло послав його зі згаданими листами. Небожа схопили й піддали тортурам, та він нічого не сказав. Скоріш за все, як свідчать дослідники, він став черговою жертвою розправи гетьмана над своїми ворогами.

А третя версія, яку з особливою прискіпливістю розглядали в Малоросійському приказі, приписувала місію Соломона самому Мазепі. Підстави для цього були. Між ченцем і гетьманом існували довгі прямі відносини, ще з часів Дорошенка, у якого обидвоє служили. Цілком імовірно, що посольство ченця Соломона було дійсно зроблене якщо не за прямої вказівки, то з відома гетьмана. По-перше, надто вже поляки намагались приховати мету візиту ченця, вигадуючи різні байки; по-друге, як колишній дорошенківець Соломон мав безпосередній доступ до персони гетьмана і, скоріш за все, був його довіреною особою; по-третє, у зв’язках Батурина і Варшави була своя логіка: реалії московських репресій проти людей, які привели Мазепу до влади, а також пропозиції де ла Невілля стосовно підданства Польщі були надто спокусливі, щоб ними не скористатись. Хоча задля справедливості варто сказати, що навряд чи Мазепа, який не мав ще повноти влади на Україні, міг погодитись на таку авантюру. Скоріш за все, це була звична для будь-якого політикуму гра на два фронти. Але ця гра могла йому дуже дорого коштувати, адже будь-який натяк на те, що це Мазепа підіслав ченця, міг коштувати йому булави в такий непевний час, навіть після того, як він отримав запевнення в лояльності до нього царя.

Однак згодом зникла сама можливість змінити протектора. Річ Посполита, яка виявилась не готовою до можливої боротьби за Україну, скерувала свої зусилля на боротьбу з Туреччиною. Тому Мазепа був змушений зупинити будь-які перемовини стосовно можливості змінити приналежність країни, та й позиція Петра його цілком задовольняла. Отримавши можливість відчути себе повноправним господарем в своїй країні та зрозумівши, що репресій з боку нової влади не буде, Мазепа вирішив сконцентруватись на внутрішніх завданнях. А їх було багато. Основною проблемою гетьмана були запорожці та їхні союзники кримські татари. Щодо татар було все очевидно. Мазепа в листах до Петра висловив ідеї і план походу на Крим і боротьби з нападами кримчаків. У 1690 році козаки Лівобережжя спільно з козаками Правобережжя напали на околиці Очакова. У 1692—96 роках у зв’язку з повстанням Петрика військова ситуація мала мінливий успіх: то татари нападали на українські міста, то козаки палили передмістя Очакова й Казикермена. Та ці бої були лише прелюдією до більшої військової офензиви, яка увійшла в історію під назвою «Азовський похід».

Г. О. Цедерстрьом. Карл XII та Іван Мазепа на Дніпрі після Полтави. 1879

Перед тим треба було заспокоїти запорізьких козаків і заручитись їхньою підтримкою. Запорожці, як вже згадувалось вище, уклали мирну угоду з татарами, та ще й напряму вели переговори з Варшавою, які могли призвести до поганих наслідків. Мазепа це розумів, тому відправив на Січ своїх посланців із царськими та особистими грамотами, у яких навіть обіцяв платити козакам зі своєї скарбниці. Усе це мало на меті змусити запорожців розірвати союз із Кримом та уберегти їх від небажаних зв’язків із поляками. Однак козаки відмовились виконувати волю гетьмана й відрядили своїх посланців до Москви зі скаргами на нього. Але Петро підтримав у цьому конфлікті саме Мазепу. Недовіра уряду до Запоріжжя посилилась, коли Мазепа сповістив уряд про таємні перемовини з королем стосовно можливої зміни підданства. Ця інформація вкотре підтвердила реноме гетьмана як знавця зовнішньополітичних справ, а відтак і незамінного порадника в політиці. Продовжуючи розвивати свою агентурну мережу, Мазепа подав царю відомості про його союзників по Священній лізі, які вирішили домовитись про мир із Портою за спиною царя. Це все підвищувало значимість гетьмана, який став незамінною персоною для Петра у проведенні зовнішньої політики. Користаючись цим, наш герой повів політику на урегулювання всіх суспільних відносин, які могли викликати заворушення всередині країни. Зокрема, йому вдалось досягти того, що не вдалось навіть Богдану Хмельницькому — він ліквідував стихійне «покозачення». Провів активну ротацію на військово-адміністративних посадах: генеральним хорунжим, а згодом і другим генеральним осавулом став Іван Ломиковський, генеральним бунчужним — Юхим Лизогуб, рід Гамалій теж отримав ряд важливих посад. Кадрові зміни зачепили й військову сферу. Наприклад, у Прилуках аж до 1709 року сотникував Яків Золотаренко, у Пирятині — Андрій Гладкий, у Сорочинцях — Іван Мартиненко, окрім того, практично у всіх інших полках були поставлені «свої люди». Це дозволило проводити активну внутрішню політику, спрямовану на укріплення стабільності держави у всіх ланках.

Досі існує упередження, нібито гетьман казково забагатів, маючи величезну кількість кріпаків. Це не зовсім відповідає дійсності. На землі, підпорядкованій гетьману, справді було понад 100 тисяч селян та під 20 тисяч поселень. Та все ж набагато ближче до правди твердження про розумну фінансову політику. Завдяки стабілізації становища країни та призначення на відповідні посади тямущих людей вдалося врегулювати фінансовий обіг в країні, що сприяло зростанню добробуту. Як і за Самойловича, період відносного спокою в державі благотворно впливав на торгівельні операції, і це сприяло стабільному надходженню податків. У свою чергу, це означало стабільно високий рівень добробуту, тому, коли спалахнуло так зване повстання Петрика, воно не зустріло підтримки населення й було легко притлумлене. Недарма ще довго по смерті гетьмана народ згадував його добрими словами, переповідаючи, «як жилося за нього». Стабільне економічне зростання спричиняло приплив населення із сусідніх держав. Тільки на Стародубщині з’явилось майже 128 нових поселень. Ці явища сприяли зростанню ролі Гетьманщини в економіці Московського царства. І цар Петро, розуміючи це, підтримував задуми Мазепи, та разом з тим слідкував за надходженнями до царської скарбниці. Царю було вигідно мати багату Україну, з якої він згодом мав намір зробити звичайну провінцію. Найкрасномовніше про те, які скарби чекали на Петра в Україні, свідчать цифри 1725 року, за якими з Гетьманщини до Росії було вивезено 244255 тис. рублів, що становило 1 257 000 золотих. Вивезено з країни, яка ще не оговталась від наслідків війни!

Довгий час між Петром і Мазепою були паритетні стосунки: цар протегував гетьмана, фактично дозволяючи йому правити так, як той вважав за потрібне, однак натомість гетьман перебував під цілковитим контролем царського уряду, який за вказівкою царя розпочав підготовку до подальшої інтеграції Гетьманщини до Московського царства. Можливо, цей план здійснився би, та на заваді стали значні зовнішні події…

Північна війна: перші сумніви

А за віру хоч помріть,

та вольність нашу захистіть.

Іван Мазепа

Навряд чи гадав Мазепа коли-небудь, що його правління стане таким багатим на важливі події. Початок змінам поклала Північна війна (1700—1721), яку вели Московська держава зі Шведським королівством за панування в балтійському регіоні. Є певні свідчення, що до війни зі шведами підштовхнув царя гетьман, який таким чином хотів відвернути увагу уряду від України й дати козацьким полкам спочинок від постійних кримських боїв. Та не так сталось, як гадалось. Цар мав гетьмана і всю Україну за своїх підданців, тож вирішив використати військовий потенціал Батурина на повну. Один за одним надходили накази готувати війська і відправляти їх в далекі землі під оруду московських воєвод для ведення бойових дій. Спочатку цар відрядив козаків у Лівонію на допомогу польському королеві Августу ІІ, якому протистояв інший претендент на трон — Станіслав Лещинський (родич княгині Анни Дольської). Згідно цього доручення в похід виступили три тисячі козаків під командуванням полтавського полковника Івана Іскри. Не встиг Іскра вирушити в похід, як до гетьманської канцелярії прибув ще один наказ Петра І Мазепі. У ньому цар наказував готувати ще десять тисяч козаків для відправлення до Прибалтики. Тільки-но зібравши козаків, гетьман отримав розпорядження скасувати похід. Із полегшенням Мазепа віддав наказ розпустити по домівках вояків, та знову царська забаганка змінює його плани: цього разу цар наказав зібрати козацький корпус з дванадцяти тисяч, причому гетьман мав залишатись у своїй столиці. Замість нього на війну як наказний гетьман поїхав Іван Обидовський разом з Ніжинським (три тисячі козаків), Київським (тисяча козаків), Чернігівським (чотири тисячі козаків), Стародубським, Миргородським та Прилуцьким полками (разом дві з половиною тисячі вояків). Цей корпус не встиг взяти участь у провальній для московського війська битві під Нарвою, однак своє завдання у формі рейдів по тилах ворога для нападу на продовольчі запаси шведів він отримав і виконав успішно. Так, наприклад, перемогами закінчились сутички зі шведами під Дерптом, Нейгаузеном та іншими містечками. Це були далеко не єдині сутички, у яких брали участь козаки, і на цьому їхня місія в Прибалтиці не завершилась, та після того, як цар Петро І уклав з польським королем Августом ІІ у Биржах угоду про союзництво, акцент української участі змістився на південь.

Згідно угоди цар мав надати своєму союзнику військову допомогу в розмірі п’ятнадцяти—двадцяти тисяч війська. Звісно, що цю умову цар збирався виконати за рахунок козаків Мазепи. Через деякий час після укладення угоди гетьман отримав наказ відправити семитисячний корпус у Прибалтику, куди вирушив із військом Михайло Борохович. Ще сімнадцять тисяч вояків Мазепа був змушений передати під командування Шереметьєва.

У цей час додому повертались козаки Обидовського, який помер незадовго до цього (до речі, він доводився найближчим племінником Мазепі і з його смертю ідея передати владу найближчому своєму родичеві теж відійшла у вічність). Вояки скаржились на жахливе поводження з ними з боку московського командування, на образи та надмірне використання у боях. Це змусило гетьмана написати до уряду листа, у якому він скаржився на утиски, що чинились козакам.

Не краще склалась доля корпусу Бороховича, який опинився аж під Ригою і взяв участь в кількох баталіях, де поніс відчутні втрати. І навіть вони не були винагороджені. Після успішного бою з корпусом шведського генерала Шліппенбаха, де козацька кіннота доклала чи не найбільше зусиль для перемоги, було влаштовано церемонію нагородження за бойові заслуги. Борис Шереметьєв (в розпорядженні якого перебували українські козаки Апостола) отримав звання фельдмаршала, нижчі офіцери — цінні нагороди, навіть солдати отримали грошові виплати, а от козакам довелось вдовольнитися контрибуцією з Естляндії та Ліфляндії. Та й цього вони не отримали, оскільки московські вояки почали відбивати те, що по праву мало належати українським. Дійшло до того, що деякі вояки з корпусу переходили на бік ворогів, щоб «підзаробити промислом». Очевидно, що про це стало відомо Мазепі, і він не міг ігнорувати такі факти. Але й вдіяти нічого не міг.

Більше того, після укладення союзу з поляками ті висунули певні територіальні претензії, які стосувалися Правобережжя, а саме Трахтемирова, Стайок, Трипілля та низки сіл Стародубського полку. Петро, як завше, вирішив спитати поради у Мазепи, для чого послав думного дяка Бориса Михайлова. Гетьман із дипломатичною опосередкованістю висловив свою думку стосовно того, що можна було віддати, а що ні, демонструючи свою важливість для зовнішньополітичних справ московської держави.

Та основні рішення все ж диктувала війна. 1702 року козаки отримали наказ виступати в Ліфляндію, а дванадцятитисячний корпус під командуванням Миклашевського мав атакувати литовські землі. Бойові дії тривали кілька років. У ході боїв було взято поселення Тарту. Хоч козаки цього разу отримали достатню винагороду (за цим пильнував сам Шереметьєв), та суперечності з московським військовим керівництвом, яке і далі вдавалось до приниження козаків, давалися взнаки. Подекуди доходило до дрібних сутичок, що показували ступінь напруженості в українських військах, які були незадоволені отриманим в походах, частково відібраним московитами, а відтак незадоволені й гетьманом. Про це все знав Мазепа, він був змушений писати Петру І про небезпеку заворушень в Україні та військах, що були задіяні на фронтах. Додавав хмизу у вогонь і кримський хан, який вів активну діяльність для залучення запорожців до антипетровської коаліції, писав він і Мазепі, та гетьман був вірний своєму сюзеренові, хоч і розумів всю складність становища, в якому опинився.

Знову про себе нагадало Запоріжжя. Спершу, мляво збираючись у похід на заклик царя, запорожці по дорозі до фронту, до якого так і не дістались, пограбували місцеве населення України та Московії. Згодом напали на грецьких купців. Ця обставина неабияк розлютила турецького султана, з яким буквально нещодавно був укладений мир. Він висунув вимогу повернути награбоване. Розуміючи, що новий фронт із Туреччиною стане величезною проблемою для країни, яка не могла подолати Швецію, московський уряд вирішив якомога швидше усунути цю кризу. Для цього цар направив до Січі людину з Посольського приказу для розслідування того, що сталось. Паралельно із цим були надіслані листи до Мазепи з проханням дати пораду, що робити з бунтівними запорожцями. Гетьман розумів всю делікатність ситуації, тому, як завше, «відповів без відповіді», щоб не брати на себе відповідальність за наслідки цього конфлікту.

З огляду на це уряд вирішив діяти самостійно. Спершу були заарештовані запорізькі посли, після чого на Січ було відправлено наказ повернути все награбоване. За невиконання наказу погрожували стратити послів та припинити виплату грошей з царської казни. Запоріжжя відповіло відкритим бунтом, звернувшись до хана по допомогу. Більше того, загострилася ситуація на фронті: отримавши новини з батьківщини, багато запорожців почали переходити на бік шведів. Щоб зупинити цей перехід, Шереметьєв наказав розформувати бойові частини, а самих козаків відправити на будівництво ладозького каналу. Ситуація виходила з-під контролю.

До Мазепи знову направили посла і знову за порадою, що робити з бунтівниками. Гетьман посів помірковану позицію, висловивши думку, що варто лиш посилити гарнізон фортеці, поблизу Січі, але саму Січ не чіпати. По-перше, не вистачить сил для її взяття; по-друге, в такому випадку запорожці остаточно перейдуть до хана, а у разі руйнування Січі ще й перейдуть у його володіння, де спричинятимуть ще більші труднощі, ніж були до того. І в цьому розрахунку керманич Гетьманщини знову виявився абсолютно правим.

А ситуація з козаками розв’язалась ще простіше. На Січі замість попереднього отамана, через якого все це почалось, обрали Костя Гордієнка. Турки теж не палали бажанням воювати. Замість войовничо налаштованого візиря Алішана Гусейна, котрого усунули, був поставлений більш прагматичний Мегмет-паша, який одразу вирішив докласти максимальних зусиль, щоб не допустити нової війни. У такій ситуації конфлікт із Запорізькою Січчю зводився нанівець, тому, коли туди був направлений спеціальний посол для приведення козаків до присяги царю, вони відмовились, посилаючись на те, що вже одного разу присягали йому й досі не зрадили цю присягу.

Та це був далеко не кінець. Наступного року поширились чутки про можливий похід запорожців разом з татарами на самого Мазепу. Ніби на підтвердження своїх планів, запорожці атакували московський роз’їзд, побили стрільців та забрали коней. Запорізька проблема набирала обертів, про це свідчать листи Мазепи до Петра, у яких він пропонував вирішити конфлікт мирним шляхом, однак якщо не вдасться і запоріжці не погодяться на мир, пропонувалось атакою на Січ примусити їх до цього. Січ підкорилась і без застосування сили, однак на цьому неприємності не скінчились.

Тим часом Північна війна розгорялась із новою силою. Зазнавши поразки під Ригою, Август ІІ «впустив» до Речі Посполитої Карла ХІІ. Сприятливу ситуацію використали деякі польські магнати (на чолі яких стояли представники роду Сапєг) для переходу на бік шведів. Завдяки такому стану речей за дуже короткий час здалися два головних міста держави — Варшава і Краків. Король звернувся по допомогу до царя, який знову ж таки надав її за рахунок козаків корпусу Миклашевського. Вони розвернули бойові дії на білоруських землях.

Незабаром після завершення операції гетьману стало відомо про зв’язки Миклашевського з каштеляном Михайлом Казимиром Коцелем, який був палким прихильником ідеї федеративного союзу України, Польщі і Литви. Очевидно, що такий проект передбачав розрив з Московією та війну з нею ж. Для гетьмана у той час така перспектива була надто небезпечною. Додав проблем і полтавський полковник Іван Іскра, який вів переписку з татарами про союз та війну з московитами. Розуміючи всю небезпеку, яку становили такі дії полковників, Мазепа добився дозволу усунути обох, але не відряджати до Москви. Розірвавши прямі зносини своїх підданих з поляками, яким він ніколи не довіряв, гетьман… був змушений налагодити їх особисто.

У зв’язку із загостренням ситуації в Речі Посполитій Мазепі було надіслано інструкцію: розпочати переписку з номінальним київським воєводою Потоцьким, а згодом і з іншими коронними гетьманами. Більше того, поляки самі оголосили про своє бажання воювати проти шведів саме з Мазепою. Перед гетьманом відкрилася спокуслива перспектива утвердити свій титул «гетьмана обох берегів» у дійсності. І шанс не забарився.

Уже в березні 1704 року надійшов наказ виступити на Правобережжя для допомоги Августу в боротьбі проти його опозиції. Перетнувши кордон, гетьман став обозом на Київщині, звідки відправив далі вглиб тільки полковника Апостола з кількома тисячами війська. Поява багатотисячного війська лівобережного гетьмана змінила політичне розташування сил на Правобережжі на користь Августа. Поляки висловлювали щирі надії, що гетьман не тільки залишиться на їхній території, а піде далі вглиб країни, щоб розправитись з непокірною королю шляхтою. Та він не поспішав цього робити, лиш надіславши кілька підрозділів до коронного та московського війська. Саме ці підрозділи, зокрема корпус полковника Мировича, змусили шведські війська відступити зі Львова, який вони взяли 6 вересня 1704 року. Але й тут не обійшлось без проблем. Мирович скаржився Мазепі на ставлення до них із боку поляків та московитів, які використовували їх для «чорнової» роботи. Додав хмизу у вогонь випадок з перепідпорядкуванням козацьких частин командиру Паткулю, який зневажливо поставився до козацької старшини й запровадив військову муштру на німецький манір. Дійшло навіть до того, що у Познані невдоволений муштрою полк був оточений саксонськими частинами і роззброєний. Мирович із гіркотою писав Мазепі про знущання, яких козаки натерпілись за час перебування під польською орудою. Ясна річ, що гетьман не міг так просто залишити цю справу і після повернення до Батурина написав до Малоросійського приказу, заявляючи про категоричне невдоволення позицією та поведінкою Августа ІІ стосовно козаків. Та цей лист, як і інші намагання Мазепи пом’якшити долю своїх підлеглих, не отримав позитивної відповіді. Москва й далі дивилась на козацьку Україну як на свій додаток, за рахунок якого можна вирішувати власні проблеми.

Е. Делакруа. Мазепа на коні, який вмирає. 1828

А тим часом невдоволення серед козаків все більше зростало. 1705 рік позначився новими походами, на цей раз цар наказав виступати на Волинь, Сандомир і Брест. Окремий підрозділ мав вирушити до Литви. У ході мобілізації вдалось набрати майже сорок тисяч війська, яке швидко дісталось до Волині. Згідно домовленості з королем гетьман видав наказ спустошити маєтності тих дворян, які належали до партії суперника Августа — Станіслава Лещинського, однак ні в якому разі не зачіпати селян, більшість яких були українцями. Маючи достатньо військової потуги, щоб протистояти будь-якій армії, Мазепа за час свого перебування на Правобережжі зумів добитись зміни розстановки сил на користь Августа. До табору гетьмана почали один за одним приходити польські магнати, щоб заявити про вірність королю Августу. Очевидно, що більшість із них лукавила, прагнучи перш за все зберегти свої маєтки, про це писав й сам гетьман у листах до Малоросійського приказу.

Простоявши біля Старокостянтинова до 4 серпня, козацьке військо рушило далі на захід і 14 серпня підійшло під Львів. Тут під Львовом згодом Мазепа брав участь у нарадах Петра І стосовно військових кампаній Північної війни. Найпевніше, наради проходили в Жовкві, де якийсь час перебував і цар Петро І. Цілком можливо, що й до самого Львова міг завітати гетьман, хоча надійних свідчень про такий візит немає. Відомо достеменно, що у Львові бував цар, причому приїздив тричі. Причиною приїзду були переговори з польською шляхтою.

Однак набагато важливішою є саме Жовква, яка певний час була своєрідною ставкою царя. Існує думка, що під час однієї з військових нарад, на якій був присутній гетьман, Петро І висловив ідею ліквідації автономії Гетьманщини та перетворення козацького війська на регулярне московське з перепідпорядкуванням його московським воєводам. Чи було це несподіванкою для Мазепи? Скоріш за все, ні: незважаючи на особисті хороші стосунки із царем, він бачив напруженість у відносинах між козаками і московськими офіцерами та стрільцями. Оскільки козаки були нерегулярним військом (окрім спеціальних підрозділів компанійців), соціальне напруження швидко передавалося на місцевий рівень. Свої причини недолюблювати московитів мали й старшини, які давно відчували себе такими самими державними і шляхетськими родами, як і московські бояри, тому погордливе ставлення останніх викликало категоричне несприйняття перших. І це були далеко не всі причини та вияви українсько-московського антагонізму. Мазепа добре розумів, що самодержавні амбіції молодого царя рано чи пізно мали привести або до конфлікту, або до «тихої» ліквідації Гетьманщини. Ні перше, ні друге його не влаштовувало, до розриву з Москвою він ще не був готовий, але й дозволити пропасти державі, що її очолював, він теж не міг. Тому, скоріш за все, він спробував знайти альтернативний варіант вирішення проблеми. Таким виходом стали підпільні зв’язки з табором противників Петра І.

За легендою, саме з Жовкви гетьман відправив свого посланця, перевдягнутого ченцем-домініканцем, для встановлення контактів з Карлом ХІІ. Чи стало це початком «зради»? Поки що ні, до остаточного переорієнтування на шведський табір мав минути деякий час, скоріш за все, це була звичайна підготовка запасного варіанту на випадок непередбачуваних подій. Це був крок людини зі здоровим глуздом, значним політичним досвідом і розумінням своєї окремішності та влади. Крім того, переговори з поляками тривали ще 1703 року. Як ми вже знаємо, під час другого Кримського походу до Мазепи звертався хан із пропозицією укласти союз та розбити деморалізоване й пошарпане в боях московське військо. Гетьман відмовився. Згодом до гри приєдналися поляки в особі коронного гетьмана Ієроніма Любомирського, який робив енергійні спроби сформувати польсько-кримсько-турецьку коаліцію проти Московії. Звісно ж, українського питання обійти не можна було ніяк, тому поляки почали налагоджувати контакти з гетьманом щодо його переходу з-під московської протекції до польської. Та Мазепа знову виявився більш лояльним до царя, ніж схильним до інтриг проти нього, і відіслав ці листи до царського уряду.

Найбільшого розголосу отримала вищезгадана історія з полковником Миклашевським, який навіть обговорював можливі умови переходу під протекторат короля. За основу цих переговорів знову було взято Гадяцький договір Виговського-Немирича. Хороші справи живуть довго, як то кажуть… Можлива небезпечність наслідків цих переговорів змусила Мазепу прохати усунути Миклашевського з посади. Хоча саме він і дав йому маєтності та повернув на минулу посаду. Навряд чи це було б зроблено, якби їхні погляди щодо майбутнього України розходились надто сильно…

Очевидно, що корінь справи лежав глибше, десь у свідомості старшин і Мазепи зокрема. Відправною точкою для розуміння всіх кроків козацької верхіки є вищезгадана апеляція до своєї шляхетності.

Суспільство ранньомодерної України (і не тільки її) було доволі чітко поділене на стани. Кожен стан мав свій «гонор» (тобто своєрідний світогляд і правила поведінки), який ревно оберігав. Вихована на польській традиції шляхетських вольностей (як ми вже знаємо, навіть сам Мазепа в юності довгий час був при дворі польського короля), козацька верхівка сама опинилась у ролі цієї самої шляхти, яку не так давно зганяла з українських земель вогнем і мечем, тому що прагнула закріпити їх за собою. Із часом це прагнення ставало спадковим. Так, зокрема вже на час, про який ми ведемо мову, в середовищі козацької верхівки було кілька старшинських родин в другому-третьому поколінні. Ті самі Кочубеї, Апостоли та інші мали всі підстави вважати себе верхівкою суспільства. Маючи великі земельні наділи, які приносили значний прибуток, а також вагомі державні посади, вони цілком справедливо дорівнювали себе до польських і московських «колег».

Яскравим виявленням цієї козацької «шляхетності» є те, як сприйняли (і сприймали надалі) Мазепу: дрібний шляхтич невідомого походження без значних статків і впливу явно не був рівнею родовитому козацтву. Не дивно, що його обрання на гетьманство викликало глухе обурення. Та ж доля спіткала і його попередника — Івана Самойловича, який був сином священика й до кінця своїх днів носив зневажливе прізвисько «Попович». Така показна шляхетність, з одного боку, сприяла атмосфері внутрішнього протиборства, коли всі сторони вважали себе вищими за решту, з іншого — була основою, на якій трималась українська автономія. Історія гетьмана Івана Мазепи стала найкращим свідченням цього.

Шведський поворот

Доля завжди випробовує людей, випробовувала вона і Мазепу. Тягар Північної війни, аж ніяк не потрібної Україні і не дотичної до її інтересів, усе більше ускладнював життя гетьману. Та це ще можна було знести, якби мати справжнього союзника, але такого в Гетьманщини не було. Замість союзника мала сюзерена, який всіляко намагався використати ресурси своєї васальної країни для перемоги, що була потрібна тільки йому. Така модель відносин, коли один керує, а інший, хто міг спокійно керувати сам, виконує, вочевидь мала призвести до конфлікту.

Сутність цього конфлікту сягала ментальних основ обох держав і виходила з першого офіційного контракту обох — Переяславських статей Богдана Хмельницького, на яких базувались усі відносини козацької України з Московським царством, а згодом з новоутвореною Російською імперією. Українська сторона, вихована в європейських традиціях, сприймала Переяславську угоду як рівноправну угоду двох сторін, у якій підданство Гетьманщини було лише номінальним. Московська сторона, виходячи з реалій свого світогляду, дивилась на це інакше. Визнаючи принцип сильної автократичної влади, московити розглядали надані права як ласку і подарунок царя, що його можна відібрати кожної хвилини. Відповідно, гетьман у свідомості московської еліти був на рівні з боярами і князями, але аж ніяк не міг розглядатись як рівня цареві. Іншими словами, він був таким самим царським холопом, як і решта. Україна була не самостійною одиницею, а лиш додатком, чи то частиною єдиної держави, яка знову ж таки вважалась власністю царя. Звідси й випливає зневажливе ставлення до козацької верхівки та самих козаків, а також практично абсолютне ігнорування інтересів України на геополітичній карті. Її інтереси враховувались лише тоді, коли цього вимагала напружена ситуація в самій країні, як, наприклад, в часи наришкінського перевороту, чи загрози внутрішніх заворушень після скинення Самойловича, чи кримських походів. Така поведінка рано чи пізно мусила призвести до конфлікту і призводила до нього. Практично всі попередники Мазепи кінець кінцем набували антимосковської орієнтації й шукали ту силу, що могла б допомогти звільнити Україну з-під протекції Москви. Така сама доля була наготована й Мазепі…

Спокуса влади завжди велика. Повноправний володар цілої країни не міг спокійно дивитись на те, як цар та його уряд постійно скорочують і звужують автономію України, якою він керував. Але й піти на конфронтацію з Петром І Іван не наважувався. Причини можна шукати довго, а перераховувати ще довше. Це і внутрішнє становище Гетьманщини, і малочисельність війська (у порівнянні з московським), і значна старшинська опозиція, що тільки й чекала можливості донести на нього цареві, щоб посісти гетьманський пост. Не дивно, що Мазепа за таких обставин не довіряв нікому. Але робити щось він мав. Незважаючи на його вік, честолюбство, обставини змушували його реагувати і ухвалювати важливі рішення.

Таємний діалог з представниками Речі Посполитої вели вже кілька років. Пропозиції до переходу на сторону антимосковської коаліції звучали щораз привабливіші. Так, зокрема після своєї коронації у 1705 році, ставленик шведського короля — Станіслав Лещинський розпочав активну кампанію із залучення лівобережного гетьмана на свій бік. Для цього він вислав до нього свого посла з інструкціями, у яких було вказано наступне:

1. Апелювати до попереднього гетьмана, який був «вірним сином своєї вітчизни». А відтак мав би прагнути до її добробуту, якому заважає його підтримка короля Августа ІІ.

2. Провести переговори та попросити гетьмана надіслати свої умови переходу до антимосковської коаліції, для того щоб «король знав, чи вирушати йому проти козаків».

3. Мазепа за «вірну службу вітчизні» мав отримати будь-яку бажану винагороду.

4. У випадку досягнення згоди пункти угоди між королем і гетьманом мали бути внесені першим пунктом у мирний договір з Москвою після її поразки.

5. Мазепа мав повне право визначити, скільки війська буде потрібно для перебування в Україні, і ці відомості були б передані королю.

Однак Мазепа не тільки не погодився на ті умови, а й знову передав усі документи в Москву, посланця ж відправив на допит. Однак така відданість цареві не отримала гідної подяки. Цар Петро продовжував політику визискування потуг України для Північної війни зі всіма наслідками, про які ми вже говорили вище.

Мазепа розумів, що політика Москви стосовно України не зміниться, тому переглянув своє ставлення до контактів з Річчю Посполитою. Якщо до цього ініціативу тримала польська сторона, то зараз уже сам Мазепа почав користуватись тими зв’язками, які вже існували, для налагодження контактів з антимосковською коаліцією.

І тут на політичну й життєву арену історії України вийшла жінка… Цією жінкою була княгиня Анна Дольська, про яку ми вже згадували в цій книжці. Як ви вже знаєте, княгиня була родичкою короля Станіслава Лещинського й добре знала Мазепу. Цілком ймовірно, що поворотним моментом для гетьмана стали відвідини хрестин онуки княгині в маєтку під Дубно. З того часу між ними почалась доволі жвава, хоч і таємна та шифрована переписка. Переписка стала чи не найцікавішою сторінкою правління Мазепи до остаточного переходу до шведського табору. Фактично вона стала тим «мостом», який дозволив гетьману зробити цей тяжкий вибір. А вибирати доводилось швидко. Царська політика уніфікації козацьких полків на зразок регулярної армії щороку ставала все виразнішою. Так, ще у Жовкві цар недвозначно натякав, що вартувало б козацьке військо перевести на основу компанійських полків з відповідною виплатою грошей. Очевидно, це був лише перший етап ширшої програми реформ.

Та найбільший удар Мазепа отримав у формі інформації від княгині Дольської. У одному з листів до гетьмана вона описала цікавий випадок, свідком і учасницею якого вона була. У Львові в товаристві Бориса Шереметьєва та Рена вона за обідом згадала похвальним словом козацького гетьмана. Почувши це, Рен їй відповів, що «добрий і розумний Іван» ще не знає, що князь Олександр Данилович (Меншиков) риє під нього яму та хоче сам стати гетьманом. Княгиня запитала, чому про це ніхто не скаже самому Мазепі, і отримала відповідь, що це неможливо, бо «час такий».

Мазепу така інформація засмутила, але він уже був готовий до неї, бо до цього все йшло. Він чудово розумів, що надання йому титулу князя Священної Римської імперії було лише способом удовольнити його особисті претензії як високоповажної людини. Істинні задуми московської влади були набагато гіршими. Розуміла це і старшина, яка, почувши про намір реформування козацького війська в компанійське, забила на сполох. Ця реформа означала одне: кінець козацьким вольностям і перетворення їх, шляхетних, родовитих козацьких старшин, на звичайних офіцерів, які мали обмежені права та могли бути усунені в будь-який час.

Невдоволена старшина почала збиратись у генерального обозного Ломиковського для обговорення планів захисту своїх прав. І тут на очі їм потрапив принесений миргородським полковником Апостолом текст Гадяцької угоди Виговського з Річчю Посполитою. Вибір для старшини став очевидним. Події навколо планів Петра ліквідувати Україну набирали обертів. Невдоволення старшини щораз зростало. Ще за рік перед цим Горленко і Апостол висунули вимогу гетьману стати на захист прав і вольностей країни. Тепер до них приєднувалось усе більше людей. І що найцікавіше, фактично всі, хто був проти планів царя і прагнув захисту, були тими людьми, на яких спирався гетьман, коли будував Гетьманщину. До 1707 року все оточення гетьмана однозначно стояло на позиціях захисту прав і свобод гетьманської України. Спонукав до пришвидшення ухвалення рішення й хід військових дій. Станом на 1707 рік Карл ХІІ фактично завоював усе, що потрібно було для початку вторгнення в Московське царство. За таких обставин позиція українського гетьмана була принципово важливою і вирішальною. Та він ще зволікав, сумнівався й вів таємні переговори, щоб максимально убезпечити себе. Та марно — уже в тому ж таки 1707 році від княгині надійшов лист, яким вона намагалась пришвидшити відповідь гетьмана. Гетьман вагався, та нові дані про московські плани і знущання над козаками вирішили справу остаточно. Мазепа став абсолютно відкритим для переговорів з противниками Петра.

Починаючи з 1707 року контакти гетьмана з польським, а згодом і польсько-шведським табором стають регулярними. Посередником між двома сторонами став ректор єзуїтського колегіуму у Вінниці Заленський, який був капеланом графині Дольської. Мазепі теж була потрібна довірена особа, яка не видала б його московській владі, оскільки загроза передчасного викриття була надто великою. Такою особою став Пилип Орлик.

Як полюбляють писати різні історики, Мазепа за допомогою листів княгині довго випробовував Орлика. Кожен раз, як приходив лист від неї, він просив Орлика зачитати його, а після цього підхоплювався з місця й розгнівано кричав, що «ця скажена баба задумала погубити його». Очевидно, що це була гра й таким чином він перевіряв свого наближеного на вірність. Як відомо, Пилип зберіг більше, ніж особисту вірність. Він став активним послідовником справи гетьмана. Але це все станеться в майбутньому. Поки що події навколо Мазепи розгортались із шаленою швидкістю. Один за одним приходили листи від княгині, у яких вона знову і знову просила поквапитись із виконанням домовленостей, та козацький лідер не поспішав. Як писав Орлик Лещинському, здійснити справу цю було не так просто з кількох причин: перша причина полягала в тому, що «Киев и иншые фортецы в Украйні великими гарнизонами осажены»; другою причиною була значна наближеність основних сил царя до України і, відповідно, віддаленість шведської армії; третьою причиною була значна неоднорідність у думках і орієнтаціях українського суспільства. Як писав Орлик, «что в Украйні и начальные и подначальныи, и духовныи, и мирские, як розные колеса, не в единомысленом суть согласии, и едны благоволят в протекции московской, другие склонны суть к протекции турецкой, третии смакують себі побратимство татарские, чинячи тое з врожонной к полякам антипатии».

У цих словах ховалася вся суть проблеми геополітичної орієнтації України не тільки тих часів, а й фактично всіх років мало не досьогодні. Надто великою була поліваріантність політичних орієнтацій, які між собою слабо поєднувались. А це, в свою чергу, породжувало ефект знаменитої байки про Лебедя, Рака і Щуку — кожен тягнув у свій бік, не намагаючись дійти компромісу з іншою стороною. Надто добре цей факт розумів і Мазепа, щоб не летіти стрімголов назустріч шведській стороні, яка була ще надто далеко, щоб допомогти Україні у випадку відповіді Москви.

Ще однією причиною, яка відлякувала гетьмана від однозначної та відкритої позиції щодо нових (краще сказати, потенційних на той момент) союзників, була шляхетська фронда в самій Речі Посполитій. Надто великою була небезпека опинитися в таборі переможених ще до приходу Карла ХІІ, адже становище його ставленика, короля Станіслава Лещинського, було надто непевне. Зважаючи на це все, гетьман волів налагоджувати контакти не стільки з поляками, яких ніколи не любив і яким не довіряв, як із самим шведським Александром Македонським. Однак для молодого шведського короля так звана «козацька проблема» була явно неактуальна, і він до неї не входив глибоко, залишаючи це питання на компетенцію свого ставленика. Карл знав про військову спроможність козаків, одначе не зовсім їм довіряв, оскільки, за його словами, «вони були здатні полишити свого союзника для власної безпеки».

Незважаючи на всі причини, які могли зірвати угоду зі шведами, переговори тривали. Карл і далі проводив політику інформування, намагаючись скоординувати можливі дії та отримати якомога більше інформації з московської сторони, Мазепа ж мучився сумнівами. У вересні того ж року в Печерському монастирі гетьман разом із лояльною до нього старшиною зустрічався з ректором Заленським, котрий практично вперше виступив на такому рівні (хай і на таємній зустрічі) із закликом не боятись шведів, які йдуть не з Україною воювати, а на Москву. Це повідомлення було дуже важливе, оскільки ще однією причиною, чому гетьман схилявся до союзу зі шведами, була їхня військова сила, яка наводила страх на всю Європу.

На той час шведській армії не було рівних і багато хто був упевнений у негайній поразці Петра в разі вторгнення Карла. Мазепа розумів, що Україна має всі шанси або стати театром військових дій, або ж головним резервом московської армії, що означало постійну мобілізацію та відправку всіх ресурсів на війну. Союз же зі шведами, за сподіваннями Мазепи, міг убезпечити Україну від спустошення. Це був правильний розрахунок з огляду на реалії того часу. Залишалось тільки узгодити умови, на яких козацька Україна погодилась би пристати до польсько-шведської коаліції. Цими умовами, як зазвичай, були умови Гадяцького трактату часів Виговського, за яким Україна входила до складу Речі Посполитої як третя, рівна з поляками й литовцями, частина держави.

Із доносу Кочубея стає очевидним, що Мазепа разом зі старшиною в Києві детально вивчали положення цього договору. Та головною проблемою була відсутність прямого контакту з Карлом, як того бажав Мазепа. З українським гетьманом постійно вів переговори Станіслав Лещинський, котрий мав на меті одне: відновити велику Річ Посполиту, до якої, на його думку, «з дідичних часів» належала Україна. У низці універсалів до гетьмана і старшини польський король виступав із закликом повернутись «до батьківщини та славних вольностей козацьких», які були даровані ним і його попередниками. Така позиція категорично не вдовольняла Мазепу — він не мав жодного наміру змінювати одне ярмо на інше. Тому всі посланці польського короля, які їхали із завданням чимскоріш навернути гетьмана до виступу проти Петра, поверталися з відмовою. Опір Мазепи непевній справі майбутнього союзництва був настільки великий, що сам Лещинський ще в 1708 році писав до Карла ХІІ, що козаки можуть виступити проти них, коли ті прийдуть на землі Московського царства. Зрозуміти гетьмана можна — надто великою була небезпека викриття ще до приходу шведів і надто малими були гарантії, що Україна в разі перемоги отримає свободу.

Не останню роль в такому ставленні до Лещинського відігравали й амбіції Мазепи як гетьмана обох берегів. Козацький зверхник послідовно продовжував курс Дорошенка і Самойловича на возз’єднання обох берегів Дніпра під однією булавою. Та цим планам на заваді став Петро І, який ще на нараді в Жовкві 1707 року повідомив про своє рішення віддати Правобережжя під владу польських магнатів, які залишились вірними королю Августу. Для цієї справи мала бути створена спеціальна комісія, причому інтереси та думки гетьмана не враховувались. Єдине, що йому пообіцяли, — це те, що до його відома поставлять час її створення й початок її діяльності. Очевидно, це перекреслювало всі плани Мазепи і не могло не відбитись на його ставленні до царя, який чітко дотримувався курсу на «тиху» інтеграцію України і перетворення її на звичайну провінцію.

Однак відкрито виступити проти цих задумів заважали сумніви. Поки гетьман сумнівався, невдоволення старшини досягло свого піку й виплеснулося у вигляді знаменитого доносу Кочубея. Із Кочубеєм, як ми вже зазначали, відносини були не прості. Зробивши кар’єру за Дорошенка і Самойловича, обидвоє мали великі амбіції, єдине, що їх відрізняло — це походження. «Богат и славен Кочубей», як про нього згодом напише О. С. Пушкін… Він був людиною, яка належала до так званої козацької «шляхти», тож недивно, що під час Коломацького перевороту, одним із найактивніших учасників якого він був, мав усі шанси стати гетьманом або посісти інший значний пост. Але цього не сталось, як ми вже знаємо, і це дуже зачепило станові почуття Кочубея. Проте цього було замало для відкритого виступу проти гетьмана. Замало було й уже хрестоматійної історії за участі його дочки Мотрі, до якої сватався гетьман. На час написання доносів вона (Мотря) вже була у шлюбі з Василем Чуйкевичем й невдале сватання гетьмана вже дещо підзабулось.

То що ж керувало Кочубеєм, коли він хотів організувати скинення гетьмана? Більшість істориків сходяться на одному: Кочубей був лише своєрідним «інструментом», завдяки якому старшина прагнула скинути гетьмана, котрий її не влаштовував. Мазепа, на думку членів старшини, дещо інертно поставився до загрози, яку містили в собі московські плани стосовно реформації українського війська та України загалом.

Таке невдоволення вперше серйозно виявилось ще наприкінці 1706 року, коли низка членів старшини на чолі з миргородським і прилуцьким полковниками висунули вимогу-ультиматум більше морального характеру, та все ж надто показового. Як переповідають, прилуцький полковник сказав Мазепі: «Як мы всегда за душу Хмельницкого всегда Бога молим и имя его блажим, что Украину от ига Ляцкого освободил, так противным способом и мы і діти нашив о вічные роды душу и кости твои будем проклинать, если за гетьманства свого по смерти своїй в такой неволи зоставиш». Таких закликів згодом було ще багато. Гетьман фактично нічого не відповів на них, чим ще дужче розлютив старшину, яка не могла пасивно спостерігати за запущеним в дію процесом руйнування автономії України, що й так була в рази скорочена в порівнянні з тим обсягом прав і привілеїв, що їх закладав ще Хмельницький.

Оскільки Мазепа виявився в очах старшини неспроможним до активних і, що головне, ефективних дій проти царських планів, старшина вирішила вдатись до перевіреного кроку — доносу на гетьмана, що призвів би до його скинення. Ось тут і вийшла на арену постать Кочубея. Звісно, не до кінця зрозуміло, на що сподівалися змовники, адже навіть у випадку, якби Мазепу таки усунули, шансів на полегшення ситуації було б іще менше, ніж за нього, — однак про всі їхні плани ми так і не дізнаємось, скоріше за все.

Про донос відомо доволі багато. Наприклад, відомо, що за доносом стояли впливові люди, які були в опозиції до гетьмана мало не з перших днів його правління. Одним з таких людей був миргородський полковник Данило Апостол, котрий мав беззаперечний авторитет у Гетьманщині як військовий і державний діяч. Пройшовши тривалу військову службу ще за часів Самойловича та прославившись завдяки вдалим боям у Ліфляндії, він мав усі шанси на те, щоб у разі скинення Мазепи посісти його місце.

Власне, доносів було два, причому другий був навіть подвійним: своїх посланців вислав і Кочубей, і його спільник Іван Іскра, якого незадовго до цього сам Мазепа усунув із посади. Рівень доказів «зради» гетьмана був настільки низький, що донос одразу зарахували до категорії наклепів і навіть цар вирішив не брати його до уваги, відклавши до «вільного часу». Головними пунктами звинувачень, які висував Кочубей Мазепі, були такі:

1. Мазепа має зносини з королем Речі Посполитої, основна їхня мета зводиться до умов, на яких козацька Україна пристане під зверхність поляків.

2. Одного разу в Батурині Мазепа очікував на приїзд царя з думкою, що той його заарештує, тому наказав своїм сердюкам у випадку якогось заворушення чи ознак небезпеки для нього стріляти в кожного. Коли ж приїхав не цар, а урядовець Кікін, гетьман розпустив сердюків.

3. Гетьман нібито підбурює запорожців можливими скороченнями прав і вольностей, щоб підняти їх проти царя.

Інші не менш «вагомі» докази Кочубей мав передати особисто. Як бачите, навіть зараз виникає сумнів у достовірності цих доказів та їхній важливості для справи. Якщо про перший донос Мазепа дізнався через деякий час після його отримання та оголошення, цього разу його реакція була блискавичною. Практично одразу після надходження інформації про донос, яку, до речі, надав, за деякими джерелами, сам цар, гетьман відправляє депутацію до Москви. На чолі цієї депутації стояв недавно призначений стародубський полковник Іван Скоропадський (предок майбутнього гетьмана часів революції 1917—21 рр. Павла Скоропадського). Скоропадський їхав не сам і далеко не з порожніми руками. Мазепа, намагаючись убезпечити себе від наслідків можливого розкриття, зробив усе, щоб справу розслідування навіть не починали. Домігся він цього, очевидно, грішми. Так, зокрема царю Петру він подарував дві тисячі дукатів, князю Меншикову — тисячу дукатів і шість срібних бутелів, Головкіну подарував таку саму суму, Шереметьєв та Шафіров отримали по півтисячі дукатів, а князь Долгорукий — шістсот. Значна сума, як на той час, але іншого виходу не було. Щоправда, розслідування й без того не розпочиналось. Царський уряд був зайнятий набагато важливішими справами, ніж перевірка слабко сформульованого доносу від людини, яка мала особисті причини не любити українського гетьмана.

Північна війна палала все більшим та яскравішим вогнем, європейське суспільство говорило про неминуче вторгнення Карла ХІІ в Московське царство, що неабияк непокоїло Петра, який всі сили кинув на відсіч можливим нападникам. Додало головного болю цареві й повідомлення Мазепи про можливе приєднання до антимосковської коаліції турецького султана, а також події на Дону, де розгорталось повстання Булавіна, для придушення якого цар намагався використати українських козаків. Тому такий крок гетьмана був швидше запобіжним, ніж основним. Якнайкращим свідченням прихильності царя став його ж лист до гетьмана, у якому він повідомляв імена авторів доносу та про наказ спіймати їх.

Навряд чи варто пояснювати, наскільки це полегшило життя українському керманичу. Та він знав, що донос Кочубея-Іскри — це лише верхівка айсберга, і вони, вочевидь, діяли не самі. Після того як змовників спіймали, на допиті вони виказали головних своїх спільників, серед яких крім Кочубея та Іскри були Чуйкевич, Черниш та Апостол. Вочевидь, їх було більше, та нагнітати ситуацію гетьман не хотів. Більше того, він намагався залагодити справу й відвернути покарання авторів доносу. Йому навіть вдалося це зробити стосовно всіх, окрім самого Кочубея та Іскри, які були страчені за царським указом 14 липня 1708 року в козацькому таборі під Борщагівкою (теперішня Київщина). До речі, це була чи не єдина публічна страта за майже двадцятилітнє правління гетьмана. Але й тут Мазепа виявив свою великодушність, подарувавши значну суму грошей родині страченого.

Провал доносу й інших спроб усунути «боягузливого» гетьмана не змусив змовників відмовитись від своєї мети. Але тут на допомогу їм прийшов сам Мазепа. Гетьман до останнього коливався щодо зносин із царем та переходом до табору противників, однак його сумніви розвіяв цар зі своїми наближеними. Своєрідною останньою краплею в чаші терпіння козацького вождя була звістка про наказ Меншикова компанійському полку перейти на нове місце дислокації, а згодом і царське повідомлення, що у разі шведського нападу він, гетьман, мав перейти під загальне командування вищеназваної персони. Такої наруги літній керманич вже терпіти не зміг.

У 1708 році під час однієї з нарад із невдоволеною старшиною він показав їй універсал короля Станіслава Лещинського, листи канцлерів та інших високопосадовців. Після цього опозиція стихла, фактично нарешті козацька верхівка виявилась практично сконсолідованою навколо однієї справи — захисту своїх прав, заради яких і передбачався розрив із Москвою.

Хоч практично всі люди, які мали стосунок до політики в Гетьманщині, розуміли, що розриву з царем або як мінімум конфлікту уникнути не вдасться, Мазепа все ще не поспішав до шведського табору. Найпершим, що його стримувало, була постать польського короля Станіслава Лещинського, якому він категорично не довіряв. До того ж шведи-протестанти були в свідомості православного козака не надто надійними партнерами.

Практично до останнього моменту, коли вже чекати не було найменшої можливості, гетьман шукав найкращий вихід із ситуації. Одним з таких виходів була спроба домовитись із коронним гетьманом Адамом Сенявським, який був на боці Августа ІІ, про умови переходу під польську корону, а володів би нею… сам Сенявський. Гетьман практично з 1708 року вів із ним активне листування, де прямо підштовхував його до захоплення корони у свої руки, запевняючи в підтримці своїй та царській.

О. Верне. Мазепа. 1826

Як свідчать деякі історики, цар справді розглядав можливість підтримки Сенявського у разі його претензій на трон, оскільки постать Августа ІІ як союзника його не зовсім задовольняла. Та цей задум не здійснився. Натомість час великої бурі наближався.

Похід Карла через Смоленськ виявився невдалим. Тактика спаленої землі давала свої плоди: війську «останнього вікінга», як його називали того часу, не вистачало ні харчів, ні фуражу для коней. Почався голод та хвороби, що змусили славного короля повернути на Україну, яка була «переповнена медом і пшеницею». Побачивши рух ворога, Петро І наказав Мазепі спалити всі населені пункти та поля в Стародубському полку, а також відправити кілька полків козацького війська до Смоленська і Пропойська. І тут на перший план вийшла старшина, яка категорично відмовилась виконувати наказ, заявивши, що краще «померти на Україні, ніж будь-де інакше».

Зібравши старшину, гетьман спитав поради, чи варто виконувати наказ царя. Ті відповіли категоричною відмовою й висунули вимогу відправити гінця до шведів із проханням протекції. Гетьман розгнівався на реакцію старшин, розуміючи, що така поспішність могла б значно зашкодити і йому, і всій Україні. Гетьман все ще сподівався, що військові дії Північної війни оминуть його державу і в нього не буде потреби в радикальних рішеннях. Узагалі, розглядаючи факт «зради» Мазепи, варто згадати його ж вислів: «Без крайньої на те потреби не зраджу царя». У цьому полягала вся суть і значення ситуації, у якій опинився Мазепа. Він не мав наміру зраджувати царя, але й залишатись із ним він теж не міг через всі зазначені вище утиски, які чинились із боку московської влади. У цьому й полягала його трагедія.

Ситуація на театрі бойових дій Північної війни змінювалась дуже швидко і не на користь Мазепиних задумів. Не маючи можливості продовжувати бойові дії на Смоленсько-Московському напрямку, як ми вже сказали, король повернув на південь. Дізнавшись про це, гетьман спересердя вигукнув свою знамениту фразу: «Диявол його сюди несе!»

У цьому вислові була не гра, як подекуди пишуть історики, а справжнє розчарування. Тепер часу в нього зовсім не залишалось, але й військ теж. Ще перед цим Мазепа писав канцлеру Головкіну, що його козацькі війська розкидані по різних територіях і боронити Україну в разі нападу ворогів не буде кому. Московський уряд відписав йому, що на захист України буде відправлений князь Шереметьєв, що аж ніяк не потішило гетьмана.

Ситуація була не сприятливою для нього. Переважна більшість військ перебувала під московською орудою в різних регіонах, під його ж орудою залишалось не більше кількох тисяч війська. Додавали складнощів та вимагали швидкості ухвалення рішення й наполегливі запрошення гетьмана на царську військову нараду до Глухова. Мазепа не поїхав, пославшись на свою хворобу. І це було правдою.

Як нам вже відомо, гетьман хворів на подагру, яка під час загострення давала великі ускладнення та больовий синдром. На додаток до цього, як інформував князь Меншиков царя, старий керманич захворів на епілепсію. Це дало підстави московській верхівці думати, що скоро їхній союзний козацький зверхник помре. Такі думки навіть призвели до того, що ще за його життя був обраний його наступник — стародубський полковник Іван Скоропадський, теж чоловік у літах.

Та зарано московські сановники поховали хитрого Мазепу. Розуміючи безвихідь і те, що йому таки доведеться робити вибір між Петром і Карлом, гетьман скликав старшину, востаннє з нею порадився й дав указівку написати статті договору зі шведами, про які згодом згадує Пилип Орлик. У статтях було зазначено:

«Стаття І. — Його Королівська Величність зобов’язується боронити Україну й частину Краю козаків, приєднаного до неї, і післати туди негайно на поміч війська, коли це буде необхідним або коли князь (Мазепа) і Генеральна Рада будуть цього підмагатись. Ці війська, ввійшовши в край, будуть під командою шведських генералів. Та як довго будуть їх там уживати, його Величність передасть їх під провід князя або його наслідників, а вони будуть уживати їх так довго, як довго бачитимуть у цьому потребу. Його Королівська Величність буде оплачувати їх, а козаки постачати їм харчі.

Стаття II. — Все те, що буде завойоване на давніх московських володіннях, належатиме згідно з правом воєнним до того, хто займе це як переможець. Та все те, що буде признане як колишня власність українського народу, буде передане або збережене для українського князівства.

Стаття III. — Український князь і Генеральна Рада будуть панувати надалі згідно з правом, яким користувалися досі на всьому просторі князівства і частин, до нього приєднаних.

Стаття IV. — Іванові Мазепі, законному князеві, ніяким робом не будуть перешкоджати у володінні цим князівством. Після його смерті, яка, як надіємося, не прийде швидко, буде забезпечена свобода для української землі, згідно з її правами і давніми законами.

Стаття V. — Що торкається гербу і титулу українського князя, то не буде ніяких змін у досі прийнятих звичаях. Його Королівська Величність не зможе засвоїти собі того титулу ані того гербу.

Стаття VI. — Для більшої забезпеки так цього договору, як і України, князь і Генеральна Рада відступлять його Королівській Величності на час цієї війни, як довго триватиме небезпека, кілька своїх міст, а саме Стародуб, Мглин, Полтаву, Батурин і Гадяч».

Ці статті, без підпису й печатки щоправда, були відправлені Карлові на затвердження. Скоріш за все, існувала ще інша угода, підписана у квітні 1709 року поблизу Великих Будищ, у якій зазначалося, що король не буде укладати мир із Московською державою, допоки не звільнить усі українські землі, разом із Запорізькою Січчю, а також, імовірно, детальніше обговорювались умови сюзеренітету шведського короля над Україною. Вибір було зроблено, і основну роль при цьому грав не Мазепа. Фактично саме однозначна позиція старшини, яка висловила категоричне бажання приєднатись до короля, і вирішила його долю. Звісно, він теж мав вагоме слово в підготовці переходу від царя до короля, але, якби не його оточення — хто знає, чи погодився б він здійснити свої задуми. Буря Північної війни прийшла на Україну й не принесла нічого хорошого для неї…

Катастрофа

У рішенні Мазепи перейти до табору Карла ХІІ не було нічого дивного або ж унікального. Більше того, можна сказати, що це був абсолютно природний крок. Напружені відносини між монархом і васалом побутували в усі часи, цьому немає чого дивуватись, адже монарх завжди прагнув до утвердження своєї влади, що вело до конфлікту з васалом, який прагнув зберегти, а за можливості і примножити свої вольності. Узагалі в Європі антироялістські повстання не були рідкісними. Щоправда, різниця в розвитку західної і східної частин все ж давалась взнаки: коли на заході основна хвиля антимонархічних повстань уже минула, у Східній Європі вона тільки починалась. У 1697 році повстання проти монарха з роду Віттельстах під проводом Йоганна Рейнгольда фон Паткуля розпочалось у Лівонії, через кілька років, у 1703-му, піднялось повстання під проводом Ференца ІІ Ракоці в Угорщині, спрямоване проти Габсбургів. 1704 рік приніс проблеми в Річ Посполиту, де вищезгаданий Станіслав Лещинський підняв фактично повстання проти Августа ІІ. Практично в той самий рік, що й Мазепа, виступив проти сюзерена — турецького султана — і господар Молдавії Димитрій Кантемир.

Що поєднує всі ці повстання? Їхня причина, а саме захист прав та вольностей. Прикметно, що всі повстання були спрямовані не проти монархії як такої, а проти конкретного сюзерена, котрий порушив договір з васалом. У цих повстаннях головну роль грали не стільки нижчі верстви суспільства, як про це часто розповідається в різного роду літературі, а навпаки — вищі верстви, невдоволені своїм становищем дворяни.

Подібне сталось і з Мазепою. Фактично він був Бандерою XVIII століття, не стільки самим борцем, скільки символом, якому, на відміну від його «колеги» з ХХ століття, судилось таки повоювати ще. Його повстання, як ви вже зрозуміли з вищесказаного, було не стільки суто його рук справою, скільки справою новопосталої козацької еліти, яка сформувалась остаточно із часів Хмельниччини. Її завданням було не повалення монарха (Мазепа не зазіхав на устрій Московського царства), а власна незалежність, яка вбачалась у підтриманні статусу-кво між нею та її сюзереном, хай це був би Мазепа чи Карл ХІІ.

Цього виступу могло й не бути, якби цар дотримувався хоча б умов, заявлених в Коломацьких статтях, які хай і в невигідний для України спосіб, але регулювали (чи принаймі мали б регулювати) відносини між Україною та Московським царством. Однак цього не сталось, більше того, як прямо пише російська (!) дослідниця Тетяна Таїрова-Яковлева, більшість з умов договору до 1708 року були царем прямо порушені. Тому єдиним виходом був шлях до шведів та Карла ХІІ. Шлях цей не був простим, але був добре проторованим попередниками. Фактично кожен з попередників гетьмана так чи інакше приставав кінець кінцем до антимосковського табору, пошукавши перед тим зв’язків з іншими країнами. Мазепі не треба було «вигадувати велосипед», достатньо було просто скористатися досвідом попередників.

Ситуація змінювалася щодня. Мазепу роздирали внутрішні суперечності, хоч їм уже місця не було. Переповідають, що, вирішивши одностайно рухатись на з’єднання з Карлом, Мазепа звернувся до наближених зі словами: «Не для моей приватной пользы, не для вышних гонораров, не для большего обогощения, а не для иных яковых-нибудь прихотей, но для вас всех… для общаго блага матки моей, отчизны, бедной Украины». Він не брехав. Йому не було чого брехати. Літній гетьман був одним із найбагатших людей не тільки в Україні, а, можливо, в цілому світі, мав усі титули, які треба було мати не тільки в рамках Московської держави, а й поза її межами (князь Священної Римської імперії), володіючи всім, що потрібно звичайній людині, Мазепа не міг керуватись особистою вигодою в такій ризикованій справі, тут могло бути тільки щось більше, і це, безперечно, був і патріотизм, і неможливість не підкоритись оточенню, і власні амбіції.

Ми вже згадували про станові інтереси козацької верхівки, до цього треба ще додати таке собі «спадкове» прагнення кожного українського гетьмана залишити свою владу у спадок на кшталт того, що робили володарі інших країн в усьому світі. Це все в сукупності створило історію злету й падіння Мазепи…

Ситуація складалась не на користь Карла та Мазепи від самого початку. Тактика «спаленої землі», до якої вдавалось Московське царство, а згодом і Російська імперія практично в кожній війні, посіяла непевність у шведських лавах. Як свідчать сучасники тих подій, доти впевнений у собі Карл XII  зазнав розгубленості. Він не знав, що робити далі, майже вперше в житті… За порадою одного з генералів — Гіленкрока, військо повернуло на Сіверщину. Такого кроку український керманич не очікував, що якнайкраще ілюструє засадничу проблему шведсько-українського союзу — неузгодженість дій. Більше того, союзники навіть не знали один одного до ладу. Граф Піпер у своїх нотатках згадує цікавий факт: «Мазепа був нам цілком не знаний до тієї хвилі, коли він прислав нам свого посла, і через нього запропонував Його Королівській Милості (Карлові ХІІ), що хоче піддатися». І це в умовах війни із серйозним суперником!

Неузгодженість дій і знехтувана Карлом XII можливість зв’язків із Мазепою до походу зробили свою справу. А справа складалась категорично не на їхню користь. До шведських проблем додались ще й українські. Оскільки Мазепа не міг, коли шведи були ще далеко, не підкорятись наказам царя, він був змушений відправляти один за одним свої полки під оруду московських воєначальників. Так, зокрема у Польщу були відіслані Гадяцький, Київський та Білоцерківський полки, ще з літа на полях Білорусії й Литви воювали інші чотири полки: Чернігівський, Ніжинський, Переяславський, Стародубський. Ускладнювали ситуацію й кілька внутрішніх факторів, серед яких: широка агентурна мережа царя, що достатньо чітко і злагоджено працювала, маючи всі шанси виявити змову завдяки будь-якій необережності української сторони; наявність московських гарнізонів в містах, де жоден полковник не міг оголосити мобілізацію у військо.

Фактично на момент переходу у відкриту конфронтацію з Петром Мазепа опинився практично без свого війська та без можливості впливати на ситуацію в регіоні через наявність московських військ, адміністрації тощо. Це паралізовувало його дії, і тому недивно, що на з’єднання з Карлом прийшло не те могутнє військо, яке ще не так давно вступило на Правобережжя, змінивши всю конфігурацію сил в регіоні, а лише його частина.

Не додавала оптимізму й інша визначальна складова — настрої населення. Раніше Мазепа не раз писав, що в Україні немає цілковитої згоди, з ким бути: одні тягнули до Польщі, інші — до Росії, ще інші — до Туреччини. До цієї палітри додалися ще й реалії війни: царські війська, виконуючи наказ Петра, спалювали абсолютно все, що було перед шведською армією, що наступала або відступала. Першими в Україні спалахнули Сіверянські поселення, де мешканці, не орієнтуючись в ситуації, вважали своїми ворогами саме шведів, через яких вони втратили все. Тому й не дивно, що, коли царська машина пропаганди (а з цим у Московської держави завжди було все гаразд) запрацювала на повну, її «насіння» впало на благодатний ґрунт. Не зупиняючись ні перед чим, московити почали палити наближені до району, де могли пройти шведи, населені пункти. Так, запалали козацькі поселення на теперішньому Донбасі, як-от: Бахмут (тепер Артемівськ, Донецька область), Тор (м. Слов’янськ, Донецька область) та низка інших заради однієї мети — виморити шведське військо. І це московитам вдавалось доволі добре.

Гетьманщина палала. Один за одним руйнувалися села й міста, які могли б, хай і теоретично, бути зайняті шведами. Мазепа знав про це, та вдіяти нічого не міг. Його дітище було приречене на розорення, єдине, що залишалось, — вибрати, чи бути співучасником злочину, який скоїли московити, чи своїм переходом до шведів дати надію на відновлення краю в майбутньому. Вибір, як ви вже зрозуміли, був очевидним, і 24 жовтня Мазепа, залишивши невеликий загін у своїй столиці — Батурині, вирушив назустріч Карлові. Московський уряд не одразу збагнув, у чому справа. Вважаючи, що гетьман на Божій дорозі, князь Меншиков вирушив до нього в Борзни, де той мав перебувати. На превелике здивування, по приїзді він дізнався, що «хворий» гетьман поїхав до Батурина, не залишивши ніякої звістки про це.

На шляху до Батурина Меншиков зустрів ще одного свого поплічника, полковника Анненкова, якого гетьман завбачливо відрядив нібито для зустрічі князя, та київського губернатора Дмитра Голіцина, який теж зачув недобре. Прибувши до Батурина, вони побачили, що сердюки зачинили ворота, аби не впускати їх до міста, посилаючись на наказ, який отримали. Прибулі не повірили, що це міг зробити гетьман, і вирушили до іншого міста — Коропа, де мали надію його застати. Та дорогою вони отримали важливу інформацію — спочатку від простого козака Семена Соболевського, а згодом і від мазепинського канцеляриста Семена Боровського, які за «винагороду за вірність» повідомили, що гетьман «за Десну с войском, к шведам поехал». Зрадники завжди були однією з великих бід для України…

Ця інформація дала підставу Меншикову рапортувати до Москви про зраду Мазепи, за доказ якої правив раптовий від’їзд гетьманського небожа Андрія Войнаровського зі ставки самого Меншикова. Останнім доказом, тепер вже документальним, стали листи, які віз із собою спійманий прилуцький полковник Дмитро Горленко. У них відкритим текстом писалося, що гетьман зі старшиною прибули до шведського табору, та наказувалось Прилуцькому полку збирати всі сили для оборони краю від московських військ. Ці відомості були направлені царю.

Цар, не побачивши переконливих доказів зради гетьмана, все ж видав указ про збір всіх полковників та старшини для обрання нового гетьмана та наказ якомога швидше направити війська навздогін Мазепі, щоб завадити його злуці зі шведами. Що прикметно, цар зовсім не розумівся на внутрішньоукраїнських справах, через що наказав призначити новим гетьманом… прилуцького полковника Д. Апостола, який, на його думку, був «злейшим врагом гетмана». Не знав цар, що цей полковник саме перебував з гетьманом Мазепою на шляху до шведського табору. Лише за кілька днів, 28 жовтня, Петро І отримав переконливі докази «зради» українського гетьмана. І тут в хід пішла улюблена зброя московитів — пропаганда. Буквально цього ж або наступного дня царська канцелярія видає «Указ ко всем жителям Малой Росии». У ньому читаємо: «Известно нам, великому государю, учинилось, что гетман Мазепа, забыв страх Божий и свое крестное к нам, великому государю, целованье, изменил и переехал к неприятелю нашему королю Швецкому по договору с ним и Лещинским от Шведа выбранным на королевство Полское, дабы со общаго согласия с ними Малоросийскую землю поработить по прежнему под владение Полское и церкви Божии и святые монастыри отдать во унию». Звісно, це була швидше гра на публіку, ніж реальний стан речей, хоча в розумінні Петра крок Мазепи був справді зрадою. Але ця гра була потрібна. Фактично завдяки вміло організованій інформаційній війні мазепинців загнали в глухий кут. Більша частина населення та військ, що симпатизували ідеям Мазепи, не знали про його виступ, а тому не могли до нього приєднатись. Після того як московські війська захопили Україну, згадані вояки були змушені зайняти позиції під прапорами військ Петра І. Таких людей виявилось доволі багато. Не останню роль зіграла й інформаційна «підготовка», що її вів Петро І. У тому самому указі цар виголошує наступне: «И понеже нам, яко государю и оборонителю Малоросийскаго краю, надлежит отческое попечение о вас имети, дабы в то порабощение и разорение Малой Росии, також и церквей Божиих во осквернение не отдать, того ради повелеваем всей генералной старшине, полковником и протчих вышеобъявленных чинов войска Запорожского, дабы на прелесть и измену сего изменника, бывшаго гетмана, не смотрели, но при обороне наших Великоросийских войск против тех неприятелей стояли. И для лутчего упреждения всякого зла и возмущения в Малоросийском народе от него, бывшаго гетмана, вся старшина генералная и полковая съезжалась немедленно в город Глухов для обрания по правам и волностям своим волными голосами нового гетмана, в чем крайняя нужда и спасение всея Малыя Росии состоит.

Дан сей наш царского величества указ в обозе при Десне за приписанием власные нашия руки и припечатанием печати октября в 28 день 1708-го.

При сем же объявляем, что известно нам, великому государю, учинилось, что бывшей гетман хитростию своею без нашего указу аренды и многие иные поборы наложил на Малоросийской народ, будто на плату войску, а в самом деле ради обогащения своего. И сии тягости повелеваем мы ныне с Малоросийскаго народу отставить».

Таким чином цар розігрував старі, але вірні карти «зрадника і віровідступника» гетьмана й «захисника» від лихих намірів зрадника — царя. Прикметно, що як іще більш надійний козир, що мав би стовідсотково завоювати довіру населення, була використана фраза: «При сем же объявляем, что известно нам, великому государю, учинилось, что бывшей гетман хитростию своею без нашего указу аренды и многие иные поборы наложил на Малоросийской народ, будто на плату войску, а в самом деле ради обогащения своего. И сии тягости повелеваем мы ныне с Малоросийскаго народу отставить». Це був популізм чистої води, але хто на те зважав? Дезорієнтований народ повірив тому, хто говорив приємніше і першим до нього дійшов, а це був цар Петро.

Фактично саме програш своєрідної інформаційної війни за населення і став фатальною помилкою мазепинців, яка багато в чому вирішила їхню подальшу долю. Зрозумівши свою помилку, Мазепа аж 30-го числа відправив перший універсал до свого давнього союзника, стародубського полковника Івана Скоропадського (якого, за рішенням царя, було обрано наступником Мазепи), у якому пояснював причини свого вчинку.

У листі читаємо: «Мій ласкавий приятелю, пане полковнику стародубівський! Нехай буде відомо вашій милості те, що ми, гетьман, бачачи Вітчизну нашу Малоросійську, що приходить до крайньої згуби, коли ворожа нам здавна сила московська те, що поклала була від багатьох літ при всезлобному своєму намірі, тепер почала досягати із занепадом останніх прав та вольностей наших, коли без жодного з нами погодження почала забирати малоросійські городи в своє посідання, людей наших, пограбованих і до кінця знищених, із них повиганявши, а своїми військами осаджувати… А до того не тільки маємо від зичливих приятелів таємні перестороги, але й самі те явними доказами бачачи і цілковито відаючи, що нас, гетьмана, генеральну старшину, полковників і весь керівний склад Запорозького війська, хочуть за притаманними їм звабами до рук прибрати і запровадити у тиранську свою неволю, ім’я Запорозького війська згладити, а козаків у драгунію та солдат перевернути, народ же малоросійський навіки віддати в рабство… Бачачи понад те, що московська потенція безсильна і невоєнна, завжди втечею рятується від непоборних шведських військ, прибігла сюди не боронити нас від наступу тих-таки шведських військ, але вогнем, грабунками і немилосердним мордуванням прийшла руйнувати, а міста відбирати в своє посідання; ми ж тож удалися за згодою і спільною постановою спільно з панами генеральними особами, полковниками та старшиною всього Запорозького війська в непоборну потенцію найяснішого короля його милості шведського, маючи непосоромну надію у всемогутньому Бозі, єдиному заступнику ображених, що любить правду й ненавидить лжу, що його королівська величність завжди оборонить щасливою зброєю від того московського тиранського іга Вітчизну нашу Малоросійську і Запорозьке військо звільнить, а забрані наші права та вольності не тільки приверне, але із загальною користю й з безсмертною славою Запорозького війська на майбутній вік примножить і розширить, у чому нас утвердив і упевнив своїм ніколи не змінним королівським словом і даною на письмі асекурацією».

Навряд чи можна краще описати причини переходу Мазепи від протекції Петра І до Карла ХІІ, ніж він зробив це сам. Власне, перехід, чи «зрада», як це подекуди й досі називають, був настільки непідготовлений і спонтанний, що в критичний момент не було зроблено нічогісінько з того, що треба було зробити негайно. Практично всі попередники Мазепи, пориваючи зв’язки з Москвою, видавали офіційні документи, у яких пояснювали причини свого вчинку. Той же Іван Виговський, повставши проти Московського царства, видав «Маніфест європейським державам», у якому обґрунтовував і пояснював причини та мотиви свого вчинку. Мазепа ж цього не зробив. Перші закличні універсали, на кшталт згаданого вище документа, адресованого Іванові Скоропадському, були видані вже тоді, коли московська пропагандистська машина працювала на повну. Це мало велике значення.

Шведи наступали дуже повільно. Будучи відрізаними від своїх територій, вони повсякчас потерпали від нападів із тилу. Спершу шведи спробували взяти Новгород-Сіверський, та запізнились ввійти в місто буквально на кілька годин. Це зробили московські війська. Штурм міста фактично не відбувся через повідомлення про атаку на піхотні підрозділи, яку здійснив загін під командуванням Григорія Чернишова. Згодом до міста надійшла підмога, і шведи вирішили обійти місто, не вступаючи в бій. Стратегічна ініціатива цілком перейшла до рук Петра, який вирішив ліквідувати всі можливі місця спротиву. Україною прокотилася хвиля арештів. Були виголошені укази про конфіскацію і арешт майна самого Мазепи та його найближчих прибічників. Конфісковані були навіть гроші, які призначались гетьманом для Києво-Печерської Лаври. Під час цієї ж конфіскації до рук московської влади потрапили козацькі реліквії, такі як булава, бунчук і печатка.

Однак усе тільки починалось. Усвідомивши «зраду», цар Петро наказав Меншикову напасти на гетьманську столицю — Батурин, яка незадовго перед тим зачинила перед московськими чиновниками ворота. Та зробити це було не так просто. Передбачливий гетьман залишив у своїй столиці корпус чисельністю у 8 тисяч чоловік при 100 гарматах. Це була досить значна сила, яку навіть довготривалою облогою було не подолати, зважаючи на значні запаси харчів та фуражу. Розуміючи це, московити вдались до пропаганди й розпустили чутку, що під Батурин йде сам цар зі всім військом. Та це не справило враження на батуринський гарнізон. Тоді Голіцин з Меншиковим спробували вдатись до обману, переконуючи солдат, що Мазепа їх зрадив і їм варто здатись, однак і ця затія не вдалась. Батуринці були набагато краще знайомі з ситуацією, ніж мешканці інших міст, тому так просто їх узяти було неможливо. Місто було готове до оборони, про що свідчили розібрані мости над річкою. Більше того, міщани навіть висунули вимогу Меншикову… відступити від міста, інакше вони «будуть його бить». Зі всього було видно, що єдиним способом вирішити цю складну ситуацію є бій…

На покарання Батурина прийшло доволі численне військо. Тільки з Меншиковим прибуло 14 полків чисельністю від 15 до 20 тисяч вояків. До цього додались іще війська київського губернатора чисельністю в 5 тисяч солдатів і так званий Київський драгунський полк, сформований з царедворців. Усього на приборкання Батурина було відправлено практично 30 тисяч добре озброєних військових. Цьому війську протистояв, як ми вже згадували, тільки 8-тисячний оборонний загін. Усього в місті, за деякими відомостями, налічувалось, окрім війська, 15 тисяч осіб.

Батуринська фортеця, за описами тих часів, справді вражала розмірами, як на той час. Сукупна площа її становила 19,5 гектарів, вона мала сильні укріплення. Дарма у своєму доносі писав Кочубей, що фортеця «літ з 20 стоїть без починки», не знав він, що Мазепа перед своїм від’їздом дасть наказ укріпити не тільки Батурин, а й Ромни, Гадяч, Чернігів, Стародуб і низку інших міст. Та й самі жителі, знаючи про близький прихід ворога, укріпили вали й частокіл навколо міста. Одначе головна міць полягала не в оборонних спорудах, а в гетьманській артилерії, що дісталась гетьману у спадок ще від його попередника, Івана Самойловича. До солідного арсеналу артилерії додався солідний запас пороху, на що був змушений зважати Меншиков при плануванні атаки міста. Узагалі порохівництво було однією з основних галузей військової промисловості Гетьманщини, яка навіть постачала значну частку пороху для московської військової промисловості. Для порівняння, шведське військо Карла ХІІ під час походу мало всього 40 гармат, а в сумнозвісному бою під Полтавою всього чотири (бо на інші не вистачило пороху).

Як би там не було, перед військом Меншикова стояло конкретне завдання: захопити Батурин. Після кількох спроб штурму, коли стало зрозуміло, що місто так просто не взяти, князь почав шукати інших способів. Таким «способом» став полковник Іван Ніс. Ніс за добру винагороду провів московські війська підземеллями міста аж до його центру. Потрапивши в місто, московські війська відкрили ворота іншим частинам, і почалася кривава розправа…

Батурин запалав. Війська Меншикова без жалю розправились зі всім гарнізоном та цивільними мешканцями. За різними даними, в батуринській різні загинуло близько 15 тисяч осіб. Після цього хвиля помсти прихильникам Мазепи й тим, хто був запідозрений у симпатіях до нього, буквально сколихнула Україну. Французька газета «Gazzete de France» писала на своїх шпальтах: «Страшний цар жадібний до крові в Україні… Усі мешканці Батурина без огляду на вік і стать вирізані, як наказують нелюдські звичаї московитів». Це саме повідомлення повторили інші періодичні видання, такі як «Paris Gazette», «Lettes Historiqui» тощо.

Розбивши гарнізон, московські солдати пограбували місто й спалили всі церкви. Князь вивіз до Московського царства архів, бібліотеку та інші цінності, разом із горезвісною артилерією. Ніколи ще таке славне місто не було так жахливо знищене. Навіть через двадцять років після цих подій Батурин усе ще залишався абсолютним містом-привидом.

Буквально за тиждень після різні до міста підійшли шведи разом з Мазепою. Подейкують, що, побачивши руйнацію своєї столиці, Мазепа вигукнув: «Видно, не благословляє Господь мого наміру. У нинішньому стані всі справи підуть інакше і вся Україна, Батурином залякана, боятись буде і разом з нами буде триматись».

На жаль, вийшло не так. Залякане терором та репресіями населення йшло на поводу в царської пропаганди, а дезорієнтована старшина, оточена московськими військами, була змушена підкоритись волі царя. Тим часом цар з оточенням активно розгортали пропагандистську війну проти Мазепи. Одним із її заходів була публічна «страта» опудала Мазепи в Глухові. Опудало нарядили в гетьманський костюм, пришпилили орден Святого Андрія Первозванного (який, до слова, Мазепа отримав другим в країні) та привселюдно стратили, позбавивши всіх регалій. Зважаючи на уявлення людей того часу, крок більш ніж впливовий і логічний. Не маючи інформації з іншого табору, люди вірили тому, що бачили. Ця сама схема часто діє й досьогодні.

Таким чином на час, коли Мазепа нарешті почав видавати зазивні універсали містам і селам, війну «за уми» населення було програно. Яскравим свідченням цілковитої перемоги петровської пропаганди стала «відповідь» Івана Скоропадського на закличний універсал Мазепи. У ньому читаємо: «Досить вашим милостям зголошено в поважних минулих його царської величності, всемилостивого нашого государя, грамотах і в наших універсалах про зміну боговідступну бувшого гетьмана Мазепи із ясним виказом, з яким наміром та гордим умислом він, змінник його царської величності і вітчизни нашої, учинив зміну та прихилення своє до шведського короля. А власне для того, щоб бути самовладцем над нашим малоросійським народом, віддавши його під невиносне нам польське ярмо і цей його злостивий намір виявивсь у власних його звабних універсалах, писаних під датою 10 числа листопада і розісланих в усі полки, і ті ото універсали із тих-таки полків, за належною своєю і незмінною вірністю, старшина поприсилала до наших рук, і в тих універсалах він, забувши Божий страх і погордивши монаршою милістю, яку й сам признає, не посоромився ту зміну та злість свою перед цілим світом, а особливо перед народом нашим, тим більше вимислювати невдячними помовиськами та брехливими наклепами, посмівши дотикатися превисокої достойності його царської пресвітлої величності і слави великоросійського народу… Уже на початку в своєму пасквілі передусім поклав те, неправдиво подаючи, ніби Москва, тобто народ великоросійський, завше народові нашому малоросійському ненависна, здавна у замислах своїх злостивих постановила народ наш до згуби приводити… Друге. Начебто Москва (як він, змінний, вдає), городи знищивши, почала [нас] у свою область приводити і обирати, а поработивши, із міст виганяти і в Московщину заганяти… По-третє. Явна його, Мазепина, неправда, викрита для покриття безбожної зміни, начебто він мав від царського двору царської пресвітлої величності перестороги, що хочуть його, всю генеральну старшину та полковників прибрати в руки та в неволю запровадити, а козаків у драгуни та солдати владнати, також народ посполитий поработити або за Волгу загнати, а наш край великоросійськими людьми осадити… По-четверте. Ще згадує про посилки наших військ на монаршу службу, тлумачачи, начебто для згуби і применшення народу нашого те діється…»

Не треба багато думати і знати, щоб побачити явну тенденційність цього універсалу, написаного, мов під диктовку. Скоропадському не поталанило: будучи прихильником Мазепи та маючи слабку волю, він був змушений піддатись і чинити волю, противну своїй. Однак він робив все, що міг, щоб зберегти вже в нових умовах хоч краплинку тієї автономії, яку виступ Мазепи врятував. Цікаво, що згодом той же Скоропадський чинив опір всім зрадникам справи української незалежності. Іван Ніс, через якого загинув Батурин, не отримав нічого з того, що сподівався отримати навзамін своєї зради. Та повернімось до подій війни в Україні.

Ситуація погіршувалась із кожним днем. Розуміючи, що катастрофи практично не уникнути, Мазепа починає шукати виходу. Вихід знову полягав у подвійній грі. З одного боку, він і далі вів переговори з Лещинським і Карлом XII, який аж у грудні видав універсал про прийняття українського народу під свою протекцію. У ньому читаємо: «Усім загалом і кожному зокрема, кому належить, зголошуємо, що коли ми вступили в ці межі із військами, то щоб могти відімстити нещадні шкоди, які московський цар, безсоромно зґвалтувавши мирні договори, наніс королівству та нашим провінціям і в тих краях, які до держави Московської через спосіб відомсти належали. Ясновельможний Запорозького війська малоросійський гетьман пан Іван Мазепа із найпершими старшинами свого народу покірно просив, аби ми праведного гніва, який почався від московського тиранства, на цей край та обивателів їхніх не виливали, бо вони, залишаючись під московським ігом більш неволею, аніж добровільно, змушені були послідувати неприятельській війні. Ми те розмислили, по-перше: нещасливий стан народу малоросійського, що певною мірою цар до цієї безбожної війни заживав; по-друге, бувши ублаганий проханням вищеназваного гетьмана, постановили не тільки все насильство щодо них утримати, тих, котрі супроти нас та військ наших спокійно будуть поступувати, але гетьмана, військо Запорозьке і народ увесь малоросійський прийняти в нашу оборону, відтак публічним цим універсалом, що прийняли ми, оголошуємо із тим наміром: як його, так і їх од неправного та неприязного московського панування, при Божій помочі, хочемо боронити й поти охороняти та захищати обіцяємо, поки утиснутий народ, що скинув московське ярмо, не прийде до давніх своїх вольностей».

Звичайно, це мало важило в тій ситуації, тому Мазепа розпочинає іншу гру. Він відряджає від себе миргородського полковника Д. Апостола, який був одним з найбільших противників царських реформ. Той, прибувши на контрольовану московською владою територію, доповідає канцлеру Головкіну про намір Мазепи… відновити союз із царем і видати Карла XII. Це неабияк зацікавило уряд, він навіть пропонує Мазепі «старий уряд» (тобто гетьманство). Та Мазепа розумів, що довіряти йому не можна. Мстивий цар, який не пробачав навіть родичам, навряд чи змилується над ним, тим паче після Батурина, публічної «страти» та анафеми (яку, до слова, виголошував Ф. Прокопович, близький друг самого Мазепи…). Було зрозуміло, що від колишньої міці шведського війська не залишилось і сліду, тому потреба у допомозі Мазепи відпала. Тим не менше його було взято під варту, яка випадково врятувала йому життя, спіймавши вбивцю, підісланого до нього. Як би там не велось, шляху назад уже не було. Лишалось одне — йти до своєї Голгофи.

Гетьманщина була вже програна Петрові І. Усі ті, хто мав симпатії до справи, яку розпочав Мазепа, і могли до нього приєднатись, були або репресовані, або нейтралізовані і поставлені на службу цареві. Залишалась одна сторона, що досі не брала участі в конфлікті — Запорізька Січ.

Із запорожцями в гетьмана ще з часів полонення Сірком були напружені відносини, але справа вимагала наступити на горло своїм амбіціям. Тієї ж осені до Січі було відправлено особистого слугу Мазепи — Нахімовського, який повинен був дізнатись, чи є можливість залучити запорозьких козаків до шведсько-українського союзу. Запоріжжя, на диво, відповіло, що готове прийняти протекцію шведського короля, але для цього потрібні переговори на рівні послів. Січовики розуміли всю небезпеку, що її несла в собі політика царя щодо них, і мали лише одну суттєву вимогу — ліквідацію фортець Кам’яного Затону та Самари, які свого часу сам Мазепа поставив для боротьби проти татар і контролю над самою Січчю, про що писали у своєму листі: «Прислана від вашої вельможності панської до нас, війська Запорозького низового, особа подала нам на Кіш широко виписаний ваш рейментарський універсал. Усе, що висловлено в ньому, прочитане було нами в загальній військовій раді нашій і все те нам, війську Запорозькому, відоме є. При тому великому рейментарському універсалі вашому ми отримали й особливого листа вельможності вашої, що зображає ворожість і злість московську. Та злість здавна на Вітчизну, матір нашу, аби захопити її у владу й володіння, хитро задумує, а захопивши, в містах українських людей своїх посадити бажає, а нашим людям українським незносні й нестерпні здирства й грабунки завдавши, у Московщину на вічне тяжке й невільне мордерство намагається загнати... Отже, для того, щоб не занапастити Вітчизни й не віддати її у рабство й вічне невільниче володіння московській ненаситності, а також для того, щоб зберегти всю її цілість від тієї ж московської знади, зважили й розглянули, вельможносте ваша панська, зі спільної згоди й цілковитої ради з генеральними особами, полковниками й іншою військовою старшиною, віддатися під протекцію, опіку і оборону найясніших королів, їхніх милостей шведського й польського, котрі, як пишете в листі своєму панському, прирекли своїм королівським словом, підтвердили християнською совістю і своїми засвідчувальними листами не тільки звільнити від московського тиранського ярма військо Запорозьке й народ український, а й зберегти його при стародавніх правах і вольностях. Обнадіївшись і впевнившись згаданими словами найясніших королів, їхніх милостей шведського й польського, ви пишете, ваша вельможносте, і до нас, війська Запорозького низового, зобов’язуючи своїм вірним старанням, щоб ми, як сини православної апостольської церкви, щиро й старанно постояли за милу Вітчизну, матір нашу, й для оборони й захисту її збиралися до вельможності вашої, постаравшись викоренити поблизу Січі Кам’яний Затон і самарські городки. На це ми, кошовий отаман і все військо Запорозьке низове, сим листом нашим військовим оголошуємо, що в цей час, з огляду на те, що дуже мало війська на Коші й без нього не може бути загальної військової ради, ми послали спеціально на Низ посланця нашого, щоб усе військо зібралося до Січі й разом зійшлося до наступного свята святителя Христового Миколая. Ми просимо й бажаємо, щоб до того дня, до свята святителя Христового Миколая, 6 грудня, прислали осіб від найясніших королів, їхніх милостей шведського й польського, і від вельможності вашої для словесної цілковитої умови й досконалих переговорів військових, бо ми, військо Запорозьке, віддалившись від царя московського, бажаємо знати, під ким будемо жити й кого собі за верховнійшого пана мати і щоб нам права, й вольності, і клейноди військові, й інші надання отримати, як за давніх королів польських Військо мало в себе... а також, щоб нам словесне пристойно й широко говорити й на одному постановити, аби було за що нам, війську Запорозькому, служби свої ранити в працях військових і випадках воєнних. При цьому доповідаємо вельможності вашій і про те, що в сусідстві з нами є кримські містечка і яка від вас увага буде з ними вчинити й повестися? Про Кам’яний Затон повідомляємо, що ми не можемо його без допомоги викоренити: звольте, вельможність ваша, прислати нам на допомогу війська воєнного, і тоді ми, отаман кошовий з військом, позбувшися сих городків проти гнізда нашого, скоро поквапимося до обозів ваших, де вони будуть знаходитися». Січ стала на сторону Мазепи та Карла… (Більше документів, які передають перебіг і дух війни за Україну між шведсько-українською коаліцією та Петром І, ви зможете прочитати у додатках.)

Про Мазепиного посланця миттю дізнались московити і навздогін відправили свого посла, який був побитий до півсмерті. Натомість друге посольство гетьмана Мазепи, у якому брали участь усі найкращі старшини, що залишались із ним — Ф. Миронович, К. Мокієвський і В. Чуйкевич — досягло успіху.

Зустріч Мазепи з кошовим отманом К. Гордієнком відбулась під кінець березня 1709 року. Домовленості було досягнуто на звичайних умовах: Запоріжжя приєднувалось до коаліції, а Карл обіцяв не підписувати жодного миру без виконання союзницьких обов’язків. Позиції шведсько-українського союзу зміцнились, та не настільки, щоб зламати хід протистояння. Розуміючи, що присутність царського війська в Гетьманщині не дасть підняти на боротьбу козаків, союзники вирішили спробувати відтягнути їх від України. Для цього було організовано похід на Слобожанщину.

У ніч із 27 на 28 січня було взято Опішню, та вже наступного дня втрачено. Згодом військо рушило на Котельву, Краснокутськ. Московські залоги були вибиті з них і мусили втікати, але тільки-но основні сили відходили, як на залишену залогу одразу нападали московські війська, що переважали за чисельністю. Карл вирішив вигнати населення з міст і підпалити їх. Страшної долі зазнали такі містечка й села, як Краснокутськ, Городня, Коломак, Олешня та інші. Але це все не дало результату. Більше того, союзники навіть втратили Прилуки. Стомлене й пошарпане в боях військо відійшло на берег Ворскли, що недалеко від Полтави…

Початок року був вдалим для союзників. Тутешні мешканці разом з козаками взяло під свій контроль кілька населених пунктів. Окрилений успіхом і підтримкою запорожців, Мазепа порадив королю взяти один зі стратегічних пунктів регіону — місто Полтаву, яке давало контроль над значною частиною Лівобережжя. Окрім того, місто мало значні запаси продовольства та зброї, що могло суттєво покращити становище союзного війська.

Страта колесуванням. Гравюра поч. ХVIII ст.

Карл скористався підказкою свого старшого та досвідченішого союзника й розташував свої війська для штур-му міста. Однак ні перший, ні другий штурм не увінчався успіхом. Карл запропонував гарнізону здатись, та цю вимо-гу було відхилено. Гарнізон був значний, близько 5600 мос-ковитів та 2600 козаків при хорошому забезпеченні порохом та гарматами проти шведсько-українського війсь-ка, яке потерпало від категоричної нестачі цього ж пороху. Ігноруюючи тверезі оцінки своїх підлеглих, король наказав підготуватись до штурму та облоги. Скоріш за все, як свідчать зафіксовані діалоги, він сподівався здобути фортецю малою кров’ю, і то кров’ю запорожців, та його планам не судилось втілитись. Облога затягувалась, і це відбивалось на настрої всередині козацько-шведського табору. Козаки почали скаржитись на те, що їх використовують не за призначенням, а для земельних робіт, своє невдоволення висловлювали й шведи, яким сильно допікали обстріли та погане забезпечення найнеобхіднішим. Почались взаємні звинувачення Мазепи і Карла XII, вони намагались перекинути провину один на одного. Про це все знали московити через захоплених «язиків».

Союзники з травня опинились в оточенні. Сили сторін під Полтавою були нерівними. За даними тих часів, у Карла ХІІ було до 30 тисяч війська (з яких 6—8 тисяч брали участь в облозі Полтави), у Мазепи теж близько 8—10 тисяч, разом із січовиками. Найскладнішою була ситуація з гарматами, яких налічувалось… менше 10! На противагу цьому Петро виставив найкращі і практично щойно змобілізовані полки разом з кількома підрозділами гетьмана Скоропадського, що разом налічували до 70 тисяч війська при 102 гарматах!

Становище ускладнювала тривала хвороба Мазепи, яка не дозволяла йому брати безпосередню участь в бою, та поранення Карла. Досі шведські генерали звикли просто виконувати накази короля, а тут, зважаючи на недієздатність короля, їм довелось ухвалювати рішення самим. Вочевидь, почалися суперечки, які тільки погіршували справу.

Карл сподівався заскочити ворога зненацька, атакувавши ще до світанку, але погана підготовка та незнання місцевості вивели шведів на самому світанку просто на редути царських полків. Спочатку професіоналізм шведів прийшов їм на допомогу, царські війська були зім’яті, та залишалась артилерія. Щільний артилерійський вогонь відбив атаку шведів, і стратегічна ініціатива опинилась цілком у руках Петра І. Козаки зі шведами мужньо боронилися й кілька разів поспіль щільним вогнем відбивали атаки ворогів, та бій було програно. Не вистачало пороху та чисельності для подальшого протистояння.

Затиснуте між двома військами (гарнізоном та військом), шведсько-українське військо було позбавлене можливості маневру. Додав паніки в лавах випадок, коли під Карлом розірвалося ядро, — багато хто потрактував це як загибель короля. Це сильно підірвало моральний дух солдатів.

Мазепа наполегливо рекомендував відступати до Туреччини, та Карл сперечався. Гаряче серце молодого короля опиралося тій думці, що він, «останній вікінг», який до цього не знав поразок, може програти. Однак іншого виходу не було. Після кількагодинного бою ватажки українсько-шведського союзу почали відступати двома групами. Меншиков із Петром І не одразу збагнули, що відбувається, чи то через затьмарення розуму перемогою і бенкету з цього приводу, чи то побоюючись, що відступ — це хитрий задум, за яким стоїть контратака. На жаль, цього не сталось. Союзники відступали до Бугу зі всім козацьким скарбом; частина його потонула при переправі.

Прикривати відступ короля залишився корпус генерала Левенгаупта, який, переконавшись, що король у безпеці, і розуміючи безвихідь свого становища, припинив опір і здався Меншикову. Поразка була абсолютною. За різними даними, майже половину війська Карл поклав під Полтавою, інша значна частина потрапила в полон.

Згодом, ніби на кпини над полоненими високопосадовцями, цар Петро влаштував оглядини свого війська, яке разом із резервами, стягнутими до Полтави, налічувало майже 100 тисяч солдатів і офіцерів. Із такими силами навіть геній Карл XII не зміг би впоратись в одному бою.

Далі було найстрашніше. Полонених шведів очікувало заслання в Сибір, а от із мазепинцями та січовиками царський уряд учинив у «найкращих своїх традиціях». Усіх їх було страчено в найрізноманітніший спосіб, окрім старшини, яка теж потрапила на заслання. Серед них були: В. Чуйкевич (чоловік Мотрі Кочубеївни), Д. Зеленський, Д. Максимович, Я. Покотило та низка інших визначних і менш значних старшин, які взамін на капітуляцію попросили гарантію життя.

Що ж до Мазепи і Карла XII, то вони змогли щасливо дістатись до території, підконтрольної Османській імперії. Ще під час переправи гетьман вислав до очаківського паші, з яким мав добрі відносини, листа із проханням їх прийняти. Паша погодився й запросив їх у Бендери, де й розташувався табір першого екзильного уряду України. Прибувши до міста, Мазепа відчув, що на цьому його життєва дорога скінчиться. Спадкова подагра в поєднанні з моральними стресами та поганим харчуванням остаточно й безповоротно підірвали здоров’я літнього гетьмана. Як свідчать очевидці тих подій, після приїзду до Бендер Мазепа вже не підводився з ліжка.

Однак не всі небезпеки минули для нього. Знаючи, куди відбув гетьман, цар запропонував буквально космічну суму за його екстрадицію — 100 тисяч золота. Окрім того, під час мирних переговорів з королем Карлом однією з умов була видача Мазепи. Та не все в світі вирішують гроші.

Уже на еміграції частина козаків, зважаючи на своє тяжке становище, почала ремствувати й намагалась розграбувати гетьманський скарб. Але вірні гетьману люди не дали цього зробити. Тоді незадоволені полишили його та вирушили до Ясс, де сподівались вирішити свою долю: чи провадити далі боротьбу, чи просити про помилування. Сварка була настільки сильною, що гетьману навіть довелось просити в Карла особистого охоронця. Та його послуги стали в пригоді не тривалий час. Знесилений гетьман помер 22 вересня 1709 року у Бендерах.

У похоронній процесії, незважаючи на чвари, взяли участь всі козаки й навіть особисто король Карл ХІІ. Пишна поховальна церемонія, яка супроводжувала гетьмана до церкви у Варниці, де його відспівали, та кафедрального собору Св. Георгія в Галаці стала останньою шаною видатній людині, яка зуміла піднестись над своїми перспективами й можливостями заради спільної мети.

Поразка Мазепи стала перемогою, хай і на короткий термін, у практичному сенсі цього слова (майже на півстоліття сповільнилась ліквідація Гетьманщини), та найбільшою перемогою стала символічність його вчинку. Досі російська шовіністична думка називає незалежницькі устремління України «мазепинством». Навряд чи можна бажати більшої слави у століттях. Його життя, хай у дещо міфологізованій формі, стало відомим на весь світ і надихнуло величезну кількість художників та поетів, завдяки чому він став найвідомішим українським гетьманом у світі. Учинок Мазепи можна оцінювати з різних точок зору. Очевидно, мали вплив його власні амбіції, наприклад стати повноправним володарем України, але в кого б їх не було? Він не був маріонеткою, а незалежна особистість рано чи пізно все одно стане до боротьби за свою волю. Це й керувало Мазепою. На жаль, це прагнення не привело його до успіху, та все ж стало важливою сторінкою української історії боротьби за незалежність.

Спадкоємець Мазепи

Мазепа помер, та не померло його ім’я і справа. Ненависть, яку відчував російський уряд і Петро І особисто до Мазепи і всього, що з ним було пов’язане, переходила межі здорового глузду. Потопивши Україну в крові, Петро І намагався дістати тих, кому вдалося втекти. Одним із таких щасливців був небіж гетьмана Андрій Войнаровський.

Д. Мартен. Полтавська битва. 1726

Андрію пророкували славну долю. Мазепа, як і його попередники, мріяв про встановлення в країні спадкової влади на кшталт тієї, що була в усіх державах тогочасного світу. Оскільки своїх дітей він не мав, єдиною підхожою кандидатурою на таку відповідальну роль був саме Андрій Войнаровський.

Готували до цієї місії Андрія добре. Спершу гетьман відрядив його на навчання в Києво-Могилянську академію, згодом відправив у подорож до німецьких університетів. Там небіж отримав не тільки чудову освіту, а й навчився витончених манер, властивих вищим колам тогочасного суспільства. Крім того, аби заручитися підтримкою російських панівних кіл, Мазепа вирішив посватати за свого небожа не кого-небудь, а дочку «світлішого князя» Меншикова. Щоправда, Меншиков не поспішав родичатися з гетьманом, адже мав надію видати свою дитину за самого Петра І. Та ця відмова не вельми засмутила молодого спадкоємця. Його манили європейські світи. Саме там, у Європі, він познайомився з Авророю Кьоніґсмарк — німецькою дворянкою, яка не тільки була красунею, але й володіла сімома мовами, мала величезну бібліотеку, та ще й писала доволі непогані опери. Аврора вже мала близькі стосунки з правителем Саксонії Фридрихом Августом і навіть народила йому сина. Проте цей роман тривав недовго, і вже близько 1700 року джерела повідомляють про її роман з українським дворянином.

Уперше ім’я небожа гетьмана пролунало на весь світ 1708 року, коли Європу сколихнула звістка про перехід козацького гетьмана з табору Петра І до його супротивника, шведського короля Карла ХІІ. Вочевидь, Войнаровський, як найближчий родич Мазепи, був посвячений у його плани. Саме його відрядив гетьман на кордон із Московським царством контролювати переміщення військ царського улюбленця генерала Меншикова, і саме його звістка про рух ворожих військ до Батурина змусила Івана Степановича пришвидшити рух своїх військ до з’єднання зі шведами. Далі він стає зв’язковим між Карлом ХІІ та своїм дядьком, бере участь у кількох битвах, у яких виявив велику хоробрість, за що отримав схвальні відгуки від самого короля. Після полтавської поразки разом з дядьком вирушає на еміграцію й супроводжує його аж до смерті. Саме йому як найближчому родичеві випала місія закрити очі гетьману на смертному одрі.

Ікона із зображенням Петра І, Катерини Олексіївни та Івана Мазепи. Невідомий художник. Поч. ХVІІІ ст.

По смерті Мазепи у 1710 році відбулись нові вибори гетьмана, та Андрій відмовився від висунення своєї кандидатури, обмежившись отриманням своєї частини спадку. Там же, в Бендерах, він одружився із Ганною Миронович — удовою одного зі старшин Лівобережжя. Після цього, маючи значний статок, він вирушає подорожувати Європою. При дворах монархів проводить активну антиросійську агітацію, шукаючи допомоги у справі визволення України з московської окупації. Щоправда, не забував наш герой і про світські забави. Тривале перебування у дворянському оточенні вкупі з аристократичними манерами та чудовою освітою зробили його одним з найвпливовіших аристократів Європи. Що цікаво, серед його боржників значились найвідоміші особи «старого континенту», зокрема й сам король Карл ХІІ.

У 1716 році Андрій прямує до Гамбурга, де на той час перебувала графиня Аврора. Очевидно, візит був не випадковий. Графиня після невдалих спроб замирити свого коханця Августа Саксонського з Карлом ХІІ, які завершились позбавленням Августа корони, вийшла з політичного кола та відкрила свій власний модний салон у німецькому місті. Дуже швидко цей заклад став улюбленим місцем мало не всієї тамтешньої аристократії. Не був виключенням і Войнаровський. Після другої зустрічі між молодими людьми дуже швидко почався роман, якщо вірити поголосу, що пішов містом.

Щоправда, Аврора не була єдиною причиною перебування Андрія в Гамбурзі. Як згадувалось, її модний салон був місцем спілкування вишуканого товариства, і саме там небіж Мазепи мав нагоду зустрітися з англійським послом Матесоном. Ця зустріч була дуже важливою з політичної точки зору, адже на той час саме Англія була найбільше занепокоєна експансією Московської держави (Росією вона стала 1721 року). Андрій це добре знав, і тому активно намагався утвердити побоювання Великобританії та домогтися її підтримки для «козацької нації». Час для такої агітації був обраний якнайкраще: у британському уряді йшли гострі дебати стосовно тональності відносин з московитами, у Північне море була відправлена ескадра, тому будь-який серйозний поштовх міг призвести до війни, до якої «долучилась» би Англія.

Про це знав і Петро І, якого перспектива появи нового союзника української еміграції неабияк дратувала. Він вирішив покласти цьому край. Для цього спершу пропонувалося силою захопити небожа «зрадника Мазепи», адже московська армія стояла всього лиш в одному дні переходу до Гамбурга. Та це було надто ризиковано, тому вирішено було вдатись до послуг платної агентури. За певну суму московські агенти завербували Фридриха Бьоттґера, а він, у свою чергу, найняв цілий штат шпигунів, включно з покоївкою Войнаровського, які цілодобово стежили за його переміщенням. Така шпигунська діяльність стала царській скарбниці майже в тисячу дукатів, що на той час було значною сумою.

Однак і це ще не все. Для більшої впевненості щодо успіху завдання до Гамбурга було відряджено довірену особу самого Петра — Олександра Рум’янцева. Того самого Рум’янцева, який згодом за наказом царя доправить до каземату Петропавлівської фортеці царського сина Олексія Петровича, а ще за деякий час ув’язнить козацьку старшину. Андрій Войнаровський навіть не підозрював, що на нього буквально полюють царські слуги, тому їм вдалось вранці 11 жовтня 1716 року захопити його просто на вулицях Гамбурга. У кареті із зачиненими вікнами його доправили до будинку дипломатичного представництва Московського царства в Гамбурзі.

Однак не так сталося, як гадалося. Войнаровський був надто вагомою постаттю, щоб його викрадення залишилось непоміченим. Ця подія збудила жваве обговорення суспільства, а наступного дня про інцидент на дипломатичному рівні було повідомлено урядам Швеції, Англії, Франції, Іспанії та Голландії. Ще за кілька днів про ганебний вчинок московських агентів повідомили буквально всі тогочасні газети. Один з провідних європейських часописів «Le Cleaf du Cabinet» написав: «Споконвіку Гамбург був вільним містом… тепер цьому прийшов кінець». Розпочалася справжня дипломатична війна навко-ло викрадення Войнаровського, у якій, однак, жіноча недосвідченість зіграла свою роль.

І. Мигура. Гравюра на честь гетьмана Івана Мазепи із зображенням церков, що він їх побудував. 1706 р.

Імператриця Катерина через свою посланницю передала графині Кьоніґсмарк запевнення у тому, що Войнаровському нічого не загрожує, і після того, як він постане перед очима царя, той відпустить його, не завдавши жодних прикростей. Невідомо, чим керувалась графиня у своїх міркуваннях, та мало того, що вона в це повірила, — вона ще й переконала в безпеці царських замислів самого Андрія. Андрій повірив своїй коханій і попросив владу Гамбурга видати його московській владі. Якби ж він знав, чим така довірливість обернеться для нього… Очевидно, що пропозицію Войнаровського влада Гамбурга зустріла схвально, адже майже місяць місто перебувало на межі війни. Буквально наступного дня до міста прибуло царське подружжя, і цар Петро І запевнив графиню Кьоніґсмарк у своїх добрих намірах щодо Войнаровського. Після цього Андрій у супроводі московських конвоїрів вирушив на Схід. Це була його фатальна помилка. Цілих сім років небіж особистого ворога царя перебував у Петропавлівській фортеці, а згодом отримав звільнення… у Сибір. Там, у далекому Якутську, у 1740 році, завершив своє життя спадкоємець великого Мазепи.

Епілог

Видатний філософ Геґель колись сказав, що історія нас вчить того, що вона нічого не вчить. Але це не зовсім так. Навчитись можна всього, якщо тільки цього хотіти. І приклад Івана Мазепи може (і повинен) слугувати нам за чудовий урок. Його постать можна розглядати під різними кутами зору: і як особу, яка завдяки своїм старанням і таланту опинилась на вершечку суспільної піраміди, і як людину, котра не боялася йти на ризик, навіть якщо він міг обернутись цілковитим провалом.

Герой чи зрадник, патріот чи людина, яка переслідувала власні цілі, — відповідь на ці питання залежить від тієї стартової позиції, яку ви оберете. Так, він зрадив Петра І, але чи можна назвати зрадою вчинок, спрямований на захист самого себе? Якби він не перейшов до Карла ХІІ, все закінчилось би мовчазною ліквідацією України-Гетьманщини. Гетьманщину таки ліквідували, попередньо втопивши в крові, та це була плата за відсутність єдності всередині козацької верстви. Так було завжди: де нема єдності — там розруха. Мазепа це розумів і намагався зробити все, що було в його силах, та є речі, які сильніші за будь-які старання окремої людини.

Чи був він героєм? Скоріш за все, так. Героєм є кожен, хто не боїться ризикувати власним життям заради вищої мети. А метою Мазепи була не просто вільна Україна, а вільна Україна під його правлінням та правлінням його нащадків.

Учинок гетьмана не був особливим, і в ньому не було нічого нового для того часу. Так чи інакше, антимосковською орієнтацією закінчували багато гетьманів. Важливо було мати тих, хто забезпечить підтримку. Попередникам Мазепи із цим не таланило, надто ненадійними були союзники у боротьбі. Річ Посполита не розглядала можливості утворення незалежної або окремої України, а кримські татари користувались давно перевіреною тактикою недопущення надмірного посилення будь-якої зі сторін. Ця причина у сполученні з відсутністю загальної підтримки поспільства й приводила гетьманів до поразки. Тому поява шведів, із якими вже були спроби нав’язати тісні контакти за часів Богдана Хмельницького та Карла-Густава Х, сприймалась мало не як ідеальний шанс для перемоги в боротьбі з Москвою. На жаль, обставини склалися інакше.

Смерть Мазепи підбила підсумки не тільки його правлінню, але й автономії України. Оскаженілий від люті цар Петро після того, як помстився Україні за те, що вона насмілилася стати до боротьби за свою свободу, повів цілеспрямовану політику ліквідації будь-яких форм самоврядування. Із того часу всі протести українців, які ще перебували під російською окупацією, одразу діставали клеймо «зради», а всіх прихильників хоч найменшої самостійності неодмінно називали «мазепинцями». Істерія навколо імені Мазепи була не більш ніж особистою образою царя, адже перехід Мазепи на бік шведів нічого докорінно не змінив. Мабуть, найбільш виважену оцінку подала російська дослідниця Тетяна Таїрова-Яковлева у своїй книзі «Мазепа»: наслідки переходу Мазепи до табору Карла ХІІ були незрівнянно меншими, ніж наслідки такого самого кроку сина Богдана Хмельницького, Юрія, у Чуднівській кампанії, що завершилась цілковитим розгромом московських військ та втратою Правобережжя. Та до Юрія так не поставились, як поставились до Івана. Імовірно, причина полягає в особистісних мотивах царя Петра І.

Як би не старався Петро І чи його наступники, ім’я Мазепи збереглось у пам’яті українського народу та в пам’яті Європи. На жаль, цього теж замало. Надмірна політизація історії призвела до перекручення багатьох фактів і подій. Досі в суспільній свідомості через низку причин побутують старі, ідеологізовані кліше, які заважають поглянути на нашу історію тверезо. Надмірне возвеличування таке саме шкідливе, як і картання, тому нам варто було б позбуватись кліше й однозначних оцінок, адже історія не буває чорно-білою. Мабуть, такий підхід дозволить звільнитись від ворожнечі і чогось таки навчитись завдяки історії.

Насамкінець додамо кілька цікавих фактів, пов’язаних із постаттю Мазепи. Як ви вже знаєте, український гетьман хворів на подагру, якій, скоріш за все, завдячував своїм прізвищем (Мазепа — «неповороткий»). Будучи гетьманом, він як ревний християнин не шкодував грошей на церкви та церковні книги, прикраси тощо не лише в Україні, а й далеко поза її кордонами. Так, зокрема, на кошти Мазепи було видано Євангеліє арабською мовою, яке зберігається нині в м. Алеппо (Сирія). Пам’ять про Мазепу є навіть у Храмі Гробу Господнього (Єрусалим) — на кошти нашого гетьмана було виготовлено чашу з чистого золота, лампу та срібний вівтар. Загалом, як свідчать сучасники тих подій, на розвиток православ’я в Малій Азії Мазепа офірував 30 тисяч дукатів, що було дуже значною сумою на той час. Про батьківщину гетьман теж не забував. Коштом Мазепи було збудовано й відреставровано кілька десятків церков і монастирів по всій Україні. Пересопницьке Євангеліє, на якому нині присягають президенти України, теж було куплене Іваном Мазепою.

Та, як ми вже згадували, набагато більшу славу йому зробило кохання до жінки. Саме цей епізод його біографії подарував світові 186 гравюр, 42 картини, 22 музичні твори, 17 літературних творів та 6 скульптур. Постать українського зверхника була настільки цікавою та загадковою, що портрет Івана Мазепи був проданий із торгів майже за мільйон доларів.

Портрет Івана Мазепи в латах з Андріївською стрічкою. Невідомий художник. Кінець XVIII ст.

Автентичних особистих речей керманича залишилось небагато. Зокрема, оригінал шаблі гетьмана, за деякими даними, зберігається в російському Ермітажі, та доступу до нього немає. Це й недивно, зважаючи на палку ненависть, яку досі відчувають до нього російські шовіністи.

Незважаючи на всі перепони, ім’я нашого історичного діяча швидко поширилось по всій планеті. Іменем Мазепи було названо Національний парк у штаті Квінсленд, Австралія, мінімум 5—6 населених пунктів та одна затока (три з яких в Америці, один в Канаді й один у ПАР (Південно-Африканській республіці), а також пароплав та вітрильник, що брав участь в Громадянській війні в США. Ім’я гетьмана було настільки популярне, що ним навіть назвали молочну фірму, яка певний час працювала в США, та рослину Asparagus Mazeppa.

За кордоном Мазепі встановлено два пам’ятники: один у Кергонксоні, штат Нью-Йорк, інший у Перхтольдсдорфі. Знайшла своє відображення в сучасній культурі й Полтавська битва, їй присвячено пісню «Poltava» відомого шведського метал-гурту «Sabaton». Що ж до наших теренів, то справи трохи гірші. Звісно, перебуваючи під окупацією, вшановувати своїх героїв народ не міг. Перший фільм про Мазепу було знято ще на початку кінематографа, а саме 1909 року, і то він був далекий від об’єктивності.

Однак за справу вшанування гетьмана взялись уже в модерний час. З 2003 року в Полтаві проходить щорічний фестиваль «Мазепа-фест», котрий збирає тисячі молодих людей з усієї України, які прямо чи непрямо долучаються до вшанування пам’яті відомого українця. Нації потрібні герої.

Це лише коротка вибірка з тих джерел, які розповідають про епоху Мазепи та сучасні йому події. Заохочую вас особисто вивчати свою історію та місце України і українців у світі. Повірте, на вас чекає багато відкриттів.

Додатки

Листи та накази Петра I3

3

Подано за виданням: Письма и бумаги императора Петра Великого. Т. VIII (июль—декабрь 1708 г.). — Вып. 1. — Москва-Ленинград, 1948. — 408 с.

2475. К Ивану Степановичу Мазепе

(1708 июля 10)

Господин гетман.

Понеже неприятель идет по Днепру вниз, и по тому и по протчим всем видам намерение ево на Украйну, того ради предлагаем вам сие: первое, чтоб вы по своей верности смотрели в Малоросийском крае какой подсылки от неприятеля, также переметных листов [для чего неприятель и друку во Гданске Словенскую взял] и всяко оные остерегали и пресекали и нам в том [ежели сами чего не можете одне учинить] совет и ведомость давали; второе, что неприятель уже зело своим маршем спешит, того ради за благо разсудили мы, чтоб вы со всем своим войском шли, как наискорее, к Киеву и, оставя там несколко казаков в гварнизоне [по совету з господином Голицыным], сами шли за Днепр в удобное место со всеми тенажеры или при Киеве были, а конницу всю [разве мало что при себе оставить] з добрым камандиром изготовить налехке в поход. И когда неприятель станет ближитца к Великоросийским или Малоросийским городам, тогда мы всегда у онаго потшимся перед брать, а ваша б конница всегда ззади на неприятеля била и все последующие люди и обозы разоряла, чем неприятелю великую диверзию можете учинить. Мы бы зело желали, дабы вы сами с тою конницею были а камандир бы у тенажеров; но нудить вас не можем для вашой болезни, и для того сие кладем на ваше разсуждение; однакожь сие надлежит немедленно делать. При сем же и то пологаем, дабы осторожно в городех было, також чтоб ежели неприятель в которые места ворветца и станет о хлебе уневерсалы посылать, чтоб его не слушали, и сие ныне надобно заранее пречтеречь. В протчем имейте с нами частую корреспонденцыю, дабы непрестанно на обе стороны могли ведать, что где поводитца.

Питер

Из Горок, в 10 день июля 1708 года

2535. К Александру Кузмичу Петрово-Соловово

(1708 августа 8)

Господин капитан-порутчик.

Понеже неприятель уже в полном марше обретаетца и идет конечно прямо к Пропоиску, того для на первое посланное к вам писмо подтвержаем вам, чтоб вы шли з гетманскими войски к вышепомянутым местам к Пропоиску или куды удобнее, и как возможно, неприятеля обеспокоивайте и к нам непрестанно пишите.

Питер

Из Горок, августа в 8 день 1708

2539. Указ господину генералу-маеору Ифланту

(1708 августа 9)

1

Иттить с четырмя полками драгунскими к Украйне, а имянно к Стародубу или где услышат про гетманское конное войско, «[при которомъ капитанъ-порутчикъ Соловой]» и, мучась со оным, смотреть на неприятелские обороты, толко что обозов близь отнюдь не держать, но быть налехке.

2

Ежели неприятель пойдет к Смоленску или инуды куды, кроме Украйны, тогда держатца у неприятеля ззади и по крайней мере неприятелю с помощию Божиею убыток чинить потщитца всеми образы.

3

Ежели же неприятель пойдет на Украйну, тогда иттить у оного передом и везде правиант и фураж, «такожь хлѣбъ стоячей на полѣ і в умнахъ іли въ житницахъ по деревънямъ [кромѣ толко городоθъ»], [чего сами не могут употребить]. Полской и свой, жечь «не жалѣя і строенья» перед оным и по бокам, также мосты портить, леса зарубать и на болших переправах держать по возможности.

4

Всѣ мѣлницы такожъ жечь, а жителей всѣхъ высылать в лѣса с пожитками і скотомъ в лѣса. Такожъ, чтобъ жерноθъ не оставъливали, брали с собою іли разбивали. А ежели гдѣ поупряметца вытить в лѣса, то і деревъни жечь. І о семъ напередъ сказать. Такожъ і то сказать вездѣ: ежели хто повезетъ к непъриятелю что ни есть, хотя за денги, тотъ будетъ повѣшенъ, такожъ равъно і тотъ, которой вѣдаетъ, а не скажетъ. Такожъ тѣ деревъни, із которыхъ повезутъ, жечь же.

5

Держать з главъною армѣею непрестанную кореспонденцию. Такожъ, хотя чего здѣсь і не написана, а будетъ к ползе намъ, а неприятелю к убытку, то чинить, не опуская въремени, какъ доброму і вѣрному человѣку надлежитъ».

2560. К Ивану Степановичу Мазепе

(1708 августа 16)

Господин гетман.

Писал я к вам при походе своем из Горок в 8 день августа, что, понеже неприятель Днепр перешел и идет к Пропойску, того ради вам надлежит итти по Киева, в Украйну свою и смотреть того, о чем уже вы известны. А ныне объявляю вам о неприятеле, что оной, отшед от Могилева, остановился в шести милях и о походе ево, куды намеряет итти, подлинно неизвестно. Того ради надлежит вам стоять между Киевом и Черниговом, не отдаляясь от тех мест; и естли неприятель пойдет на Украйну «іли інуды, кромѣ Украйны», то вам надлежит чинить по прежним нашим указом и по своему разсуждению. Буде же неприятель не пойдет на Украйну, а пойдет к Смоленску, и тогда пришлетца к вам указ, дабы вы с войском своим шли за Киев к Белой Церкви для удержания наших интересов, ибо доброжелательные Поляки о том нас «зело» просили, и того ради придастца вам несколько драгунских полков «и пехоты».

2603. К Ивану Степановичу Мазепе

(1708 сентября 3)

Божиею поспешествующею милостию от пресветлейшаго и державнейшаго великого государя, царя и великого князя Петра Алексеевича, всеа Великия и Малыя и Белыя Росии самодержца и многих государств и земель Восточных и Западных и Северных отчича и дедича и наследника и государя и облаадателя. Нашего ц(арского) в(еличества) подданному, войска Запорожского обоих сторон Днепра гетману и славного чина святаго апостола Андрея кавалеру Ивану Степановичю Мазепе и всему войску Запорожскому наше царского величества милостивое слово. К нам великому (государю), к нашему царскому величеству писал ты, верной подданной наш, гетман и кавалер, в листе своем из обозу от Русанова августа от 15 дни настоящаго 1708-го году сь ясаулом войсковым генеральным Дмитреем Максимовичем, благодарствуя нам, великому государю, покорственно з генеральною старшиною, с полковниками и со всем войском Запорожским за учиненную от нашего царского величества справедливость над Кучю-беем и Искрою, лжеклеветниками твоими, верного подданного нашего, и всенародных возмутителей, которые по нашему в(еликого) г(осударя), нашего царского величества указу казнены за их воровство и сплетенную ложь смертию. И мы великий государь, наше царское величество, жалуя тебя верного подданного нашего, ту твою присылку приняли милостиво и обнадеживаем тебя верного подданного нашего, гетмана и кавалера, что мы великий государь, наше (царское величество) как прежде, так и ныне за непоколебимую верность твою верного подданого нашего к нам великому государю никогда в милости нашей не оставим и верить никаким клеветникам, которой бы дерзнул что на вас противное нам в(еликому) г(осударю) доносить, вера не дастся, в чем бы ты верной подданной наш был на нашу ц(арского) в(еличества) милость благонадежен.

Писан в нашем главном стану при Могутове, лета от рожества Христова 1708-го, месяца сентября 3 дня, государствования нашего 27 году.

2604. К Родиону Христиановичу Боуру

(1708 сентября 5)

Господинъ генералъ-порутчикъ.

Писмо ваше [безъ числа писанное] я получилъ, на которое отвѣтствую. Первое, чтобъ все [какъ уже і прежде указъ данъ вамъ] предъ непъриятелемъ жечь, не щедя отнють ничево [а іменно знатныхъ мѣстї]. Что же приналежитъ о Левенгопътѣ, і тотъ указъ данъ вамъ былъ, когда чаяли о(т) него нападения в ыную сторону, а нынѣ уже время тому минулось, і оной іли х королю ідетъ іли провиантъ для его збираетъ. Того для уже сей указъ не можетъ быть действителенъ, но надлежитъ чинить, какъ вамъ наказана, дабы оного непъриятеля з главънымъ войскомъ не спустить. Такожъ главъное войско обжиганиемъ і разорениемъутомлять, для чего столко і войско вамъ прибавълено; такожъ комоникацию с Могилевымъ отсѣчь. А нынѣслышали мы, что в Могилеθъ нѣсколко сотъ возоθъ с аммуницеею пришло, а вы никокого поіску на нихъ не учинили, і то не за добро приемлетца, к чему і нынѣ паки поттвержаемъ, чтобъ вы чинили с помощию Божиею по даннымъ вамъ указомъ. К тому жъ придается сие: ежели непъриятель пойдетъ к Витепъску, оставя дороги к Смоленску, тогда наперетъ перейтить Днепъръ і Витепъской уѣздъ [іли куды обращение непъриятелское будетъ] разорять безъ остатку [хотя Пол(с)кое іли свое]. Впротчемъ наказоно словесно сему доноситилю, по чему, не іспуская времени, поступайте, понеже золотыя дни настоятъ.

Piter

Ізъ Мигновичъ, въ 5 д. сентебря 1708

2605. К Борису Петровичу Шереметеву

(1708 сентября 5)

Господин фелтьмаршал.

Изволишь отписать к Аларту, чтоб когда станет отступать, то б все строение везде жег, город и деревни, и для того б в городе дал знать наперед жителем, чтоб убрались. Также и в своей дивизии чинить изволь.

Питер

Из Мигнович, в 5 д. сентября 1708-го

2606. Указ Федору Осиповичу Бартеневу

(1708 сентября 5)

Указ о чем говорить и смотреть

1

Чтоб у непъриятеля [пока оной не перейдет Днепр] итить ззади и сбоку и въсе разорять, також и партиями знатными непърестанными на оного нападать, и въсе, что к убытку оного надлежит, с помощью Божиею чинить. А людей доволно, понеже Ифлант и Волхонской и Соловой там.

2

Ежели ж непъриятель марш свой отменит и пойдет через Днепър к Витепъску или инуды куды за Днепър, тогъда взять у оного перет и въсе також разорять и жечь.

3

Все возможное чтоб чинено было, и о том писать. Также почтитца атаковать авангарду неприятелскую, когда оная отлучитца мили две или три.

Piter

Дан в Мигновичах, в 5 день сентября 1708

2608. К Ивану Степановичу Мазепе

(1708 сентября 6)

Господин гетман.

Понеже ныне по об(о)ротам неприятелским видимо, что оный намеренный свой путь на Украйну отменил, ибо ныне марш свой отправляет ко границам здешним, того ради изволите вы по прежнему нашему указу поход свой предуготовлять к Белой Церкви и для того послать кого ныне туда от себя для учреждения квартир и приготовления фуражу, и сам к тому походу с войском своим быть в готовости, чтоб, когда наш другой указ получите, немедленно во оной поход иттить.

Piter

Из Мигновичь, в 6 день сентября 1708

2609. К князю Василию Владимировичу Долгорукому

(1708 сентября 7)

Господин маеор.

Просил нас гетман Мазепа о казацких войсках, которыя обретаются на Дону под командою полковника Полтавского и другаго компанейского, что естли оные ныне уже не потребны, то б их отпустить к нему, гетману. И вы по получении сего оные казацкие войска, естли уже они не потребны на Дону, отпустите к нему, гетману, немедленно, понеже оные ему в нынешнее неприятелское зближение зело надобны.

Piter

Из Мигновичь, сентября 7-го дня 1708

2627. К Ивану Степановичу Мазепе

(1708 сентября 14)

По получении сего изволте по прежнему нашему указу иттить с войском регименту своего к Белой Церкви для надежды Поляком и, став тамо, разглашать, что и далее итить указ имеете.

Петр

Из лагра, сентября 14-го 1708-го

2651. К Борису Петровичу Шереметеву

(1708 сентября 20)

Господин фелтьмаршал.

Сегодня два писма от вас получил, на которые ответствую, что фон Вердину не надлежит к вам итить, стать и закрыть Смоленск, к чему мы и драгун вместо Боура здесь 5 полков покидаем з генералом порутчиком. А о вас изьясняю, что я не писал к вам, дабы вы шли в Рословль, но к Рословлю, где б вам возможно неприятельской марш осматреть, и куды оной поворотитца, туды и вам. А ныне по всем обстоятелствам идет в Украйну, к Чернигову или к Стародубу [чево болше не чаю для лесов]. И того ради надлежит вам, не доходя Рословля [ежели дорога есть], а буде и невозможно миновать Рославль, то во онои не стоять, но итить к Стародубу, и всегда брать у неприятеля левое крыло [или руку].

Питер

Из лагору от Романова, в 20 д. сентября 1708

2652. К графу Гавриилу Ивановичу Головкину

(1708 сентября 20)

Писма ваши я получил, на которыя ответствую, что казаков употребляйте при пехоте. А гетману удобнее инаго не знаю, толко чтоб шел от Чернигова встречю неприятелю и, случась с Ыфлянтом, на пасах оного удерживал, такъже по бокам; и где не может удержать, напереди все велел жечь. А нашей пехоте что делать, то уведомитесь ис писма моево к фелтьмаршалу.

2654. К Ивану Степановичу Мазепе

(1708 сентября 20)

Понеже нам, великому государю, вашему царскому величеству, донесено чрез присланного от тебя, верного подданного нашего, войск наших Запорожских генералного ясаула Дмитрея Максимовича, что Малоросийской народ имеет некоторое опасение о том, что знатная часть войск Малоросийских взята из Украйны к сим местам в совокупление с нашими Великоросийскими войски, також и Великоросийские все наши войски в далнем разстоянии обретаютца от Украйны, и егда неприятель на Украйну обратится, то оному противостати и боронити Украйны будет некому. И дабы в приход неприятельской они не были оставлены, и того ради указали мы, великий государь, наше царское величество, тебе, верному подданному нашему, гетману и кавалеру и всему войску Запорожскому и народу Малоросийскому сею нашею, великаго государя, нашего царского величества, грамотою объявить, что вышепомянутые войска Малоросийские по нашему, великого государя, нашего царского величества, указу взяты от Украйны в совокупление к нашим войскам не ради иного чего, но ради лутчаго поиску над неприятелем и отвращения неприятеля от наших, великого государя, Великоросийских и Малоросийских, границ. Но естли бы оный неприятель намерил подлинно итти с войском своим на Украйну, то мы, великий государь, наше царское величество, не токмо те взятые сюды войска Малоросийские паки на Украйну возвратить, но и всему нашему войску главному Великоросийскому, как конному, так и пехотному, укажем иттить на Украйну для охранения от неприятелских сил, как и ныне, когда получили мы, великий государь, наше царское величество, ведомость о неприятеле, что оный паки марш свой обратил к реке Соже и близ Кричева обретаетца, указали мы, великий государь, всем Великоросийским и Малоросийским войскам с фелтьмаршалком и кавалером Борисом Петровичем Шереметевым и протчими генералами иттить на оборону Украйны с поспешением. И обнадеживаем тебя, верного подданного нашего, и все войско Запорожское и народ Малоросийской милостию нашею, что мы, великий государь, наше царское величество, никогда оного во всяких неприятелских наступлениях не оставим. И тебе б, нашего царского величества верному подданному, гетману и кавалеру Ивану Степановичю, сию нашу царского величества к себе милость ведать и объявить о том всему нашему войску Запорожскому и народу Малоросийскому. А с сею нашею царского величества грамотою послан нашего государственного Посольского приказу старой подьячей Иван Юрьев.

Писан в нашем воинском походе, в обозе при Могутове, сентебря 20-го 1708, государствования нашего 27-го.

2655. К Борису Петровичу Шереметеву

(1708 сентября 21)

Господин фелтьмаршал.

Вчерашнего числа получили мы ведомость от шляхтича, которой был проводником у Шведов, и куды их тракт будет, написал роспись, ис чево можешь узнать, что неотменно на Украйну, куды и вам поспешать и Стародуб заслонить потщитца, понеже много в том зависит.

Питер

От Романова, в 21 д. сентября 1708 г.

Ведомости, каковы присланы от Боура, а от государя присланы к фелтьмаршалу

1708 сентября 20 дня шляхтичь Григорей Жеркеевичь сказал: в прошлую-де неделю во вторник взяли ево Шведы за проводника из двора ево из деревзи Подерни, которая к Мигновисам в миле; и Швецкое войско, конницу и пехоту, при котором сам король Швецкой, проводил он на той же неделе в пятницу до Кричова и оттуль ушол. И слышал он, что король Швецкой с войском своим идет к Украйне, в Черкаские городы, и в четверток отправил партию Шведов и Болотов конных 5000 человек к Украйне за Черкасами, которые приехали было к Крычову с рыбою и з горелкою и, послыша Шведов, побежали. А у других Черкас, которые были в Крычове, взяли они Шведы 50 куф горелки и самих забрали. Да и сам король Швецкой с войским своим немедленно к Украйне, до Ливны и до Дрокова, иттить хотел же. И против Крычева на Соже зделан был мост, а другой доделывали. Да еще слышал он, что неприятелских людей отправлено в правую руку к Пропойску 8000 человек.

2759. К князю Александру Даниловичу Меншикову

(1708 октября 27)

Писмо ваше о нечаянном никогда злом случае измены гетманской мы получили с великим удивлением. И ныне надлежит трудитца, как бы тому злу забежать и дабы не допустить войску казацкому, при Десне бывшему, переправливатся за реку по прелести гетманской. Того ради пошли немедленно к тем местам, где они, несколко полков драгун, которые бы то им помешали. А полковником и старшине вели, сколько возможно, ласково призывать и говорить им, чтоб они тотчас ехали сюды для обрания нового гетмана. И буде полковник Миргородцкой где в близости обретаетца, то прикажи ево сыскав к нам прислать, обнадежа ево милостию нашею, потому что он великой неприятель был Мазепе. Також и вы немедленно приезжайте.

Из обозу, октября 27 дня в ночи

2760. Указ войску Запорожскому

(1708 октября 27)

Божиею поспешествующею милостию мы, пресветлейший и державнейший великий государь, царь и великий князь Петр Алексеевичь, всеа Великия и Малыя и Белыя Росии самодержец и многих государств и земель Восточных и Западных и Северных отчичь и дедичь и наследник и государь и облаадатель, наше царское величество обьявляем верным нашим подданным Малоросийского народа духовным и мирским а особливо войска Запорожского генералной старшине, полковником, сотникам, атаманом куренным и всему войску Малоросийскому, стоящему по Десне и во иных местех против неприятеля. Известно нам, великому государю, учинилось, что гетман Мазепа безвестно пропал, и сумневаемся мы того для, не по факциям ли каким неприятелским. Того ради повелеваем мы всей генералной старшине и полковником и протчим, дабы немедленно к нам в обоз наш к Десне для советов а буде он, гетман, конечную неверность явил, то и для обрания нового гетмана приезжали, в чем общая полза всей Малой Росии состоит.

Дан сей наш царского величества указ в обозе при Десне за приписанием власные нашие руки и припечатанием печати октября в (27) день 1708 году.

Петръ

2761. Указ митрополиту Киевскому, Галицкому и Малые России Иоасафу Кроковскому

(1708 октября 27)

Божиею поспешествующею милостию мы, пресветлейший и державнейший великий государь, царь и великий князь Петр Алексеевичь, всеа Великая и Малыя и Белыя Росии самодержец и многих государств и земель Восточных и Западных и Северных отчичь и дедичь и наследник и государь и облаадатель, наше царское величество обьявляем, богомолну нашему преосвященному Иоасафу Краковскому, митрополиту Киевскому, Галицкому и Малыя Росии...

Петръ

2764. К Гебгарду Пфлугу

(1708 октября 28)

Господин генерал-лейтенант Флюк.

При сем послано к вам пятнатцать уневерсалов, которые розошли от себя по городам Черкаским, которые к вам ближе, чего для и вели роздовать оные уневерсалы по городам публично. При сем же посылаем к вам Черкаским городам и роспись. И в которые городы те уневерсалы посланы от тебя будут, и тем городам для ведома у себя вели записать. Мост наш, которой зделан чрез Десну, разорять не вели и караулу не своди. Я чаю, что и сам завтра всеконечно к вам буду.

2765. К князю Аниките Ивановичу Репнину

(1708 октября 28)

Господин генерал.

По получении сего указу з дивизиею своею «с пѣшими і коными» от Смоленска поди, не мешкав, к Трубческу и чаще о своем марше к нам пиши.

Piter

Из лагару от Новогродка, в 28 день октября 1708

2766. К князю Александру Даниловичу Меншикову

(1708 октября 28)

Как я вчерась к вам писал, так и ныне подтвержаю, чтоб вы, как наискоряя, сюда приехали. Для обрания нового гетмана указы сего часу по всех старшин посылаем, для чего к поспешению сего зело изрядно, дабы вы дали несколко полков [по своему разсуждению] князь Дмитрею Голицыну. И послать ево к Десне, где войско казацкое стоит, дабы старшина тотчас для сей елекции сюды ехали. Для чего и несколко указов оных к войску, которые объявить князь Дмитрею казаком, посылаем при сем.

Из лагору, 28 дня октября

P. S. Полк, которой послан был пехотной в Чернигов и поворочен, возми к себе и остереги, чтоб не пропал. Також пошли указ в Чернигов со объявлением о гетманской измене, дабы остерегались.

2767. Указ ко всем жителям Малой России

(1708 октября 28)

Божиею поспешествующею милостию мы, пресветлейший и державнейший великий государь, царь и великий князь Петр Алексеевичь, всеа Великия и Малыя и Белыя Росии самодержец и многих государств и земель Восточных и Западных и Северных отчичь и дедичь и наследник и государь и облаадатель, наше царское величество обьявляем верным нашим подданным Малоросииского народа духовным и мирским, а особливо войска Запорожского генералной старшине, полковником, сотникам, атаманом куренным и всему войску и протчим жителем Малоросийского народа. Известно нам, великому государю, учинилось, что гетман Мазепа, забыв страх Божий и свое крестное к нам, великому государю, целование, изменил и переехал к неприятелю нашему, королю Швецкому, по договору с ним и Лещинским, от Шведа выбранным на королевство Полское, дабы со общаго согласия с ними Малоросийскую землю поработить попрежнему под владение Полское и церкви Божии и святыя монастыри отдать во унию. И понеже нам, яко государю и оборонителю Малоросийского краю, надлежит отческое попечение о вас имети, дабы в то порабощение и разорение Малой Росии, такожь и церквей Божиих во осквернение не отдать, того ради повелеваем всей генералной старшине, полковником и протчим вышеозначенных чинов войска Запорожского, дабы на прелесть и измену сего изменника, бывшаго гетмана, не смотрели, но при обороне наших Великоросийских войск против тех неприятелей стояли и для лучшаго упреждения всякого зла и возмущения в Малоросийском народе от него, бывшаго гетмана, вся старшина генералная и полковая сьезжалась немедленно в обоз наш к Десне для обрания по правам и волностям своим волными голосами новаго гетмана, в чем крайняя нужда и спасение всея Малыя Росии состоит.

Дан сей наш царского величества указ в обозе при Десне за приписанием власные нашея руки и припечатанием печати октября в (28) день 1708-го.

Петръ

2771. Указ всему Малороссийскому народу

(1708 октября 28)

Божиею поспешествующею милостию мы, пресветлейший и державнейший великий государь, царь и великий князь Петр Алексеевичь, всеа Великия и Малыя и Белыя Росии самодержец и многих государств и земель Восточных и Западных и Северных отчичь и дедичь и наследник и государь и облаадатель, наше царское величество объявляем верным нашим подданным Малоросийского народа, духовным и мирским, а особливо войска Запорожского генералной старшине, полковником, сотником, атаманом куренным и всему войску и протчим жителем Малоросийскаго народа. Известно нам, великому государю, учинилось, что гетман Мазепа, забыв страх Божий и свое крестное к нам, великому государю, целованье, изменил и переехал к неприятелю нашему королю Швецкому по договору с ним и Лещинским от Шведа выбранным на королевство Полское, дабы со общаго согласия с ними Малоросийскую землю поработить по прежнему под владение Полское и церкви Божии и святые монастыри отдать во унию. И понеже нам, яко государю и оборонителю Малоросийскаго краю, надлежит отческое попечение о вас имети, дабы в то порабощение и разорение Малой Росии, також и церквей Божиих во осквернение не отдать, того ради повелеваем всей генералной старшине, полковником и протчих вышеобъявленных чинов войска Запорожского, дабы на прелесть и измену сего изменника, бывшаго гетмана, не смотрели, но при обороне наших Великоросийских войск против тех неприятелей стояли. И для лутчего упреждения всякого зла и возмущения в Малоросийском народе от него, бывшаго гетмана, вся старшина генералная и полковая сьезжалась немедленно в город Глухов для обрания по правам и волностям своим волными голосами нового гетмана, в чем крайняя нужда и спасение всея Малыя Росии состоит.

Дан сей наш царского величества указ в обозе при Десне за приписанием власные нашия руки и припечатанием печати октября в 28 день 1708-го.

При сем же объявляем, что известно нам, великому государю, учинилось, что бывшей гетман хитростию своею без нашего указу аренды и многие иные поборы наложил на Малоросийской народ, будто на плату войску, а в самом деле ради обогащения своего. И сии тягости повелеваем мы ныне с Малоросийскаго народу отставить.

Царь Петръ

2776. К полковнику Полтавскому Ивану Прокопьевичу Левенцу

(1708 октября 29)

Благородный господин полковник Полтавский.

Объявляем вам, что гетман Мазепа, забыв страх Божий, изменил нам и переехал к королю Шведцкому таким образом: в начале объявил войску, что получил он, гетман, наш указ итти с войском за Десну против неприятеля, и когда перешел, тогда оное уставил в боевой строй, и когда неприятель к ним приближился, тогда он тому при себе войску объявил, что он, гетман, пришел в службу короля Шведцкого. И потому тогда Шведы войско его окружили, и тем лстивым образом старшина досталась в руки к неприятелю. Того ради послали мы указы к старшинам и полковником и протчим чинам, дабы оные собиралась на обрание нового гетмана. А вам особливо напоминаем, что надлежит попечение иметь, дабы Малоросийской народ не порабощен был под владение Полское и церкви и святые монастыри не осквернены были, и не приведены во унию. Того ради желаем, дабы вы, как наискорея, сюды к нам для советов и упреждения всего того прибыли, и обнадеживаем вас при том нашею высокою милостию.

Петръ

Из обозу из села Погребков при Десне октября 29, 1708

2777. К полковнику Черниговскому Павлу Леонтьевичу Полуботку

(1708 октября 29)

Господин полковник Черниговский.

Писал к вам господин генерал князь Меншиков о злом учинке и о измене гетмана Мазепы и желал, дабы вы были сюды к нам ради советов о том деле. О чем вчерашнаго числа к вам, генеральной и ко всей старшине и полковником, посланы наши указы, чтоб съезжались ради советов о том деле и о избрании нового гетмана по правам волными голосами. И ныне то подтвержаем, чтоб съезду тому быть в Глухове. А вас мы желаем, как наискорея, здесь у себя видеть и о том зело нужном деле устне сами розговаривать, обнадеживая при том вас нашею милостию.

Петръ

Из села Погребков, октября в 29 д. 1708

2778. К полковнику Нежинскому Лукьяну Яковлевичу Жураховскому

(1708 октября 29)

Господин полковник Нежинской наказный.

Объявляем вам, что гетман Мазепа, забыв страх Божий, изменил нам и переехал к королю Швецкому таким образом: в начале объявил войску Малоросийскому, что указ наш получил итти за Десну против неприятеля. И когда, перешед за Десну, приближился к войску неприятелскому, тогда войско Малоросийское поставя в боевой строй объявил им, что он пришел не битца, но служить королю Швецкому. И тако тем льстивым образом вся старшина и полковники достались в руки неприятелю. Чего ради мы послали наши указы ко всей генералной старъшине и полковником и сотником, дабы оные збирались на избрание нового гетмана по правам и волностям своим волными голосами. А вас желаем, дабы вы, как наискорея, для советов прибыли сюды к нам, ибо мы попечение имеем о Малоросийском народе, чтоб оной в порабощение и под владение Полское не приведен был и церкви и святые монастыри во осквернение и во унию обращены не были. И уповаем, что и вы по верности своей к нам о том попечение иметь и за веру и за отечество свое стоять будете. И того для к нам немедленно позпешите. А мы вас обнадеживаем нашею особливою высокою милостию. И будте благонадежны, что мы вас в настоящие полковники Нежинские пожалуем.

2779. К полковнику Охотницкому Антону Михайловичу Танскому

(1708 октября 29)

Господин полковник Танский.

Объявляем вам, что гетман Мазепа, забыв страх Божий, нам изменил и переехал к королю Шведцкому, таким образом: в начале объявил войску, что наш указ имеет итти на ту сторону Десны против неприятеля; но когда, перешед Десну и зближась к неприятелю, войско поставил в боевой строй, тогда объявил тому войску, что пришел не битца, но служить королю Шведцкому. И тако тем лстивым образом старшина и три полковника достались в руки неприятелю. Чего ради послали мы указы к старшине и полковником и протчим чинам, дабы оные собирались на обрание нового гетмана по правам и волностям своим волными голосами. И понеже оный изменник гетман перешел к королю Шведцкому с таким умыслом, дабы Малоросийской народ предать в порабощение и под владение еретиков Шведов и под иго Поляков, и церкви и монастыри святые во осквернение и во унию, того ради мы о том попечение имеем, дабы Малоросийской народ от того оборонить. И уповаем, что и вы, яко ревнители о православии, о том попечение иметь будете. Того для желаем, дабы вы с командою своею были к нам в армею немедленно, за что мы вам милость свою и наше жалованье обещаем. А полк ваш здесь обретаетца, которых мы до приезду вашего удоволствовали нашим жалованьем. А по приезде вашем не только оной полк, но и иные полки Охотницкие, ведая верность вашу к нам, дадим под команду.

2781. К полковнику Белоцерковскому Михаилу Омельченко

(1708 октября 30)

Объявляем полковнику Белоцерковскому и всем того полку сотником и атаманом и рядовым казаком, обретающимся в нашей, великого государя, службе в Полше, что гетман войска нашего Запорожского Мазепа, забыв страх Божий и присягу свою к нам и отвергнувся благочестия, изменил нам, великому государю, хотя весь Малоросийский народ и землю отдать под иго еретиков Шведов и Лещинского и церкви святыя и монастыри православные превратить в Римскую и униатцкую веру, переехал к Шведцкому королю, обманув генералную старшину и трех полковников с некоторыми немногими ис компанейских полков, будто он идет по нашему, великого государя, указу за Десну против Шведцкого войска. И когда их привел к Шведом, то, по учиненному с ними уже договору, велел их окружить тем Шведом и потом им объявил свое изменничье намерение и отдал тако в руки неприятельские, ис которых от него отданных уже многие верные к стороне нашей паки возвращаютца. И понеже мы, яко оборонители всего Малоросийского краю, по христианской должности старание имеем, дабы Малоросийский народ и землю в порабощение еретикам Шведам и Лещинскому не отдать и ни до какого разорения не допустить, того ради выдали ко всем полковником и старшине и всему войску Запорожскому наши указы, дабы от прелести сего богоотступника и изменника Мазепы остерегались и оного не слушали, но съезжались бы всею старшиною к Глухову на избрание нового гетмана. А вам, полковнику Белоцерковскому и того полку сотником, атаманом и рядовым казаком, повелеваем нашим, великого государя, указом быть до верности своей к нам, великому государю, по прежнему нашей, великого государя, службе в Полше впредь до нашего царского величества указу. А на прелести изменника Мазепы не смотреть и ко оному не приставать и его не слушать. Но за церкви и монастыри святые благочестивые и за волность Малоросийского народу стоять со всяким усердием и пребывать к нам, великому государю, в прежней своей верности, за что мы, великий государь, милость нашу к вам обещаем. А что у вас нашей службы чинитца и чинитися будет, и о том вам писать к нам, великому государю.

Дан сей наш ц(арского) в(еличества) указ в обозе при Десне за приписанием нашия власные руки и припечатанием печати октября в 30 день 1708.

2786. К Федору Матвеевичу Апраксину

(1708 октября 30)

Господин адмирал.

Писмо ваше чрез адъютанта Пашкова я получил с великою радостию [которая ведомость нам от некоторого случая принесла], которою викториею вас взаимно паки поздравляем, и от серца желаем, дабы Господь Бог сие место своими праведными судбами наипаче прославил и утвердил. Хотя противность совести моей, что против добрых от вас вестей к вам нечто худое писал, однакож нужда повелевает являти, что учинил новый Июда — Мазепа, ибо 21 год был в верности, ныне при гробе стал изменник и предатель своего народа. Однакож правосудный Бог, который таким злым никогда исполнити не допускает своего намерения, инако в сем народе учинил. Вышепомянутой злодей перекинулся к Шведам таким образом: сказал старшине и казакам [которых толко з две тысячи], что есть указ мой ему итьти за реку и битца с неприятелем. И таким образом за реку Десну оных запроводил и, пришед к Шведам, стал фрунтом к бою, но когда Шведы приближились, тогда оной враг, оборотясь к войску, сказал, что привел их не для бою, но под протекцию Шведцкую, и тотчас поскакал к Шведам, потом Шведы казаков охватили и взяли под честным караулом. Правда, хотя сие зело худо, однакож он не толко с совету всех, но не с пяти персонь сие зло учинил. Что услышав, здешней народ со слезами Богу жалуютца на онаго и неописанно злобствуют. Понеже, как слышим, кроме Бога житье ево было. И тако надежда в Бозе, что он себе зло вяще исходоталствовал [чему пособит кровь Самойлова], неже тому, кому хотел. Однакож ради всякой осторожности, управя там, поезжайте к Москве и побывайте на Воронеже. Впротчем здесь все по-старому; и неприятель чрез реку уже две недели стоит.

Питер

Из лагару от Десны, в 30 день октября 1708 году

P. S. Против посланной при сем росписи господина генерала князя Меншикова полки из Ингрии изволь отправить в полевую армию, понеже те полки гораздо здесь к нынешнему времени нужны.

2787. К князю Василию Владимировичу Долгорукому

(1708 октября 30)

Господинъ маеоръ.

Объявъляю вамъ, что Мазепа не хотѣлъ в добромъ імени умереть: [уже будучи при гробѣ] учинился ізмѣнникомъ і ушолъ к Шведамъ. Аднакожъ, слава Богу, что при немъ в мысли ни пети человѣкъ нѣтъ, і сейкрай какъ былъ, такъ, есть. Аднакожъ вы, какъ наіскорее, совершайте, с помощию Божиею, свое дѣло і око недреманное імѣй на Воронежъ.

Piter

Из лагару от Новогродка, в 30 день октября 1708

2791. К митрополиту Киевскому Иоасафу Кроковскому

(1708 октября 30)

Преосвященнейший владыко Киевский.

Писали мы к вам третьяго дня в грамоте своей, объявляя о измене гетмана Мазепы, который, забыв страх Божий, переехал к неприятелю нашему, королю Швецкому, и дабы вы ради обрания нового гетмана ехали в Глухов, куда и прочим архиереем, Черниговскому и Переяславскому, також генеральной старшине и полковником съезжатца велено. И понеже то ваше прибытие для помянутого случая, а напредь для советов, зело вскоре потребно, того ради паки сим преосвященству вашему подтвержаю, дабы вы изволили прибыть к нам, для чего посылаем к вам господина князя Куракина.

Петр

Из села Погребков, октября в 30 день 1708

2792. К архиепископу Черниговскому Иоанну Максимовичу

(1708 октября 30)

Преосвященнейший владыко Черниговский.

Писали мы к вам третьего дня в грамоте своей, объявляя о измене гетмана Мазепы, которой, забыв страх Божий, переехал к неприятелю нашему, королю Швецкому, и, дабы вы ради обрания нового гетмана ехали в Глухов, куда и протчим архиереем, Киевскому и Переяславскому, також генералной старшине и полковником съезжатца велено. И понеже то ваше прибытие для помянутого случая, а напред для советов, зело вскоре потребно, того ради паки сим преосвященству вашему подтвержаю, дабы вы изволили прибыть к нам, для чего посылаем к вам адьютанта нашего Ушакова.

Петръ

От Десны из села Погребков, октября 30-го дня 1708-го

2793. К кошевому атаману Константину Гордеенко и всему войску Запорожскому

(1708 октября 30)

Божиею поспешествующею милостию от пресветлейшаго и державнейшаго великого государя царя и великого князя Петра Алексеевича, всеа Великия и Малыя и Белыя Росии самодержца и многих государств и земель Восточных и Западных и Северных отчича и дедича и наследника и государя и облаадателя, нашего царского величества подданному Низового войска Запорожского кошевому атаману Костянтину Гордеенку и всему посполству наше царского величества милостивое слово. Объявляем вам, верным нашим подданным, что гетман войска нашего Запорожского Мазепа, забыв страх Божий и присягу свою к нам и отвергнувся благочестия, изменил нам, великому государю, хотя весь Малоросийский народ и землю отдать еретиком Шведам и под иго Поляков и церкви святыя и монастыри православныя превратить в Римскую и униацкую веру, переехал к Шведцкому королю, обманув генералную старшину и трех полковников, с некоторыми немногими из кампанских полков, будто он идет по нашему, царского величества, указу за Десну против Шведцкого войска. И когда их привел к Шведам, то по учиненному с ними уже договору велел их окружить тем Шведам и потом им объявил свое изменничье намерение и отдал тако в руки неприятелские, хотя из оных числом мало кто, кроме самых единомышленников ево, сие проклятое его намерение ведали, ис которых от него отданъных уже многие верные к стороне пашей паки возвращаются. И понеже мы, яко оборонитель всего Малоросийского краю, ко християнской должности старание имеем, дабы Малоросийской народ и землю в порабощение еретикам Шведам и под иго Поляков не отдать и ни до какого разорения не допустить, того ради выдали ко всем полковникам и старшине и всему войску Запорожскому наши указы, дабы от прелести сего богоотступника и изменника Мазепы остерегались и оного не слушали, но сьезжались бы вся старшина к Глухову на избрание нового гетмана. Того ради тож и вам, верным нашим подданным, объявляем и желаем от вас, войска нашего Запорожского Низового, дабы вы, яко ревнители о благочестии и правах и волностях своих, на прелести его, изменника Мазепы, не смотрели и ко оному отнюд не приставали и его не слушали, но за церкви и монастыри святыя благочестивые, дабы оные не были превращены по намерению того изменника Мазепы в Римскую и униацкую веру и чтоб Малоросийской край не был отдан под Полское и Шведцкое ярмо и права и волности ваши не были нарушены, стояли б против оного неприятеля за веру православную и за отчизну свою со всяким усердием и пребывали к нам, великому государю, в прежней своей верности и присылали б от себя с кошу на обрание нового гетмана волными голосы, по правам и волностям войска Запорожского, из старшины и знатного товарства сколко человек пристойно к Глухову. А за верную вашу к нам, великому государю, службу милость наша от вас, войска Запорожского Низового, никогда отъемлема не будет, понеже хотя нам тот проклятой изменник, бывшей гетман Мазепа, на вас, войско Запорожское Низовое, ложные свои клеветы непрестанно наносил, объявляя на вас, будто вы нам не верны, и для того, не зная ево злости и измены, посланные от вас к Москве с челобитьем о жалованье по его писмам были несколко времяни задержаны. Но ныне, видя вашу нам, великому государю, верную службу и что те клеветы от него, вора и изменника Мазепы, были на вас, верных наших подданных, нанесены напрасно, милость наша к вам, за верные ваши и постоянные службы, будет умножена, в чем бы вам на нашу, великого государя, милость быть благонадежным.

Дана сия наша царского величества грамота в обозе при Десне за подписанием власные нашие руки октября в 30 день 1708 году.

Царъ Петръ

2794. К старшине города Почепа и народу

(1708 октября 31)

Божиею поспешествующею милостию мы, пресветлейший и державнейший великий государь, царь и великий князь Петр Алексеевичь, всеа Великия и Малыя и Белыя Росии самодержец и многих государств и земель Восточных и Западных и Северных отчичь и дедичь и наследник и государь и обладатель, наше царское величество объявляем города Почепа верным нашим подданным, сотнику, атаману, войту и бурмистром и казаком и всему посольству. Известно нам, великому государю, учинилось, что гетман Мазепа, забыв страх Божий и крестное свое к нам, великому государю, целование, изменил и переехал к неприятелю нашему, королю Шведцкому, обманув с собою старшину и трех полковников и отдав их в руки неприятелю, ради особливаго интересу своего, с таким умыслом, дабы народ Малоросийской предать в порабощение и под владение Полское и церкви Божии и святые монастыри во осквернение и во унию. Чего ради посланы наши, великого государя, указы к преосвященному Киевскому митрополиту и архиепископу Черниговскому и епископу Переяславскому, к генеральной старшине, и полковником, и сотником, и атаманом и протчим чинам, дабы на обрание нового гетмана по правам и вольностям своим вольными голосами сьезжались в Глухов. И вам, верным нашим подданным, города Почепа сотнику, и атаману, и войту, и бурмистром, и казаком и всему поспольству повелеваем, дабы к воровству того изменника, бывшаго гетмана, не приставали и его ни в чем не слушали, но служили попрежнему нам, великому государю, верно. И во знак той непременной верности своей к нам, великому государю, сами и войску казацкому велели целовать крест в том, что служить вам нам, великому государю, попрежнему, как отцу нашему, блаженные памяти великому государю, царю и великому князю Алексею Михайловичю, всеа Великии и Малыя и Белыя Росии самодержцу, так и нам, великому государю, при прежних вольностях своих непоколебимо, со всякою усердною верностию. Да нам же, великому государю, известно учинилось, что помянутой изменник, гетман Мазепа, хитростию своею, без нашего указу, аренды и иные многие поборы наложил на Малоросийской народ, будто на плату войску, а в самом деле ради обогащения своего. И сии тягости повелеваем мы ныне с Малоросийского народу отставить.

Дан сей наш, царского величества, указ в обозе при Десне, за приписанием власные нашея руки и припечатанием печати, октября в 31 день 1708 году.

Царь Петръ

2795. К митрополиту Рязанскому Стефану Яворскому

(1708 октября 31)

Чеснѣйшиі отче.

Понеже паче всякого чаяния Мазепа втарыі Іюда нравомъ і образомъ, паче же дѣйствомъ, явился і, оставя православие, къ еритикамъ Шведамъ ушелъ, обманя три персоны старшинъ же [о чемъ пространнѣе вамъдонесетъ господинъ Гагаринъ], і въмѣсто защищения такожъ какъ великой строітель оныхъ былъ святымъцерквамъ, нынѣ проклятой гонитель онымъ учинился [понеже недалеко отъ Новагородка Шведы в одной церкви лошадей поставили], о чемъ сей народъ отъ сего Іюды проклятого зело утесненный всегда плакалъ[чего мы не вѣдали доселе], а наіпаче нынѣ. Того ради ізволте онаго за такое ево дѣло публично в саборнойцеркви проклятию предать.

Piter

Ізъ лагору отъ Десна реки въ 31 д. октебря 1708

2800. Указ всему войску Запорожскому

(1708 ноября 1)

Божиею поспешествующею милостию мы, пресветлейший и державнейший великий государь, царь и великий князь Петр Алексеевичь, всеа Великия и Малыя и Белыя Росии самодержец, Московский, Киевский, Владимерский, Новгородский, царь Казанский, царь Астраханский, царь Сибирский, государь Псковский и великий князь Смоленский, Тверский, Югорский, Пермский, Вятский, Болгарский и иных, государь и великий князь Новагорода Низовския земли, Черниговский, Рязанский, Ростовский, Ярославский, Белоозерский, Удорский, Обдорский, Кондинский и всея Северныя страны повелитель, и государь Иверския земли, Карталинских и Грузинских царей и Кабардинския земли Черкаских и Горских князей и иных многих государств и земель Восточных и Западных и Северных отчичь и дедичь и наследник и государь и облаадатель, наше царское величество объявляем верным нашим подданным войска Запорожского: полковником, ясаулом, сотником, атаманом и всей полковой старшине и всему войску, на раду и избрание новаго гетмана, по указом нашего царского величества, съехавшимся, что понеже бывшей гетман Мазепа, забыв страх Божий и свою к нам, великому государю, при крестном целовании, присягу, изменил нам, великому государю, без всякой данной ему к тому причины и переехав к королю Шведскому в таком намерении проклятом, дабы Малороссийской край отдать в порабощение еретикам Шведам и под иго Поляков, о чем, как мы, великий государь, известились, учинен у него с королем Шведским и от него выбранным на королевство Полское Лещинским договор. Того ради мы, великий государь, наше царское величество, яко государь и оборонитель всея Малым России и народа сего, милосердуя о вас, верных подданных наших, намерены высокою особою своею всеми силами вас и весь Малороссийской народ оборонять войски своими Великороссийскими. И дабы упредить сие злое намерение того богоотступного изменника Мазепы и ко исполнению оного и Малороссийского краю до разорения, церкви же святыи до осквернения и превращения в Римскую веру и унию не допустить, того ради посланы от нас, великого государя, нашего царского величества во все полки наши указы, за подписанием собственные руки и печати нашея, дабы съезжались на избрание нового гетмана волными голосами по правам и волностям вашим. И уповаем, что вы, верныя наши подданные, разсуждая целость отчизны своей и показуя нам, великому государю, верность по тем указом, немедленно ко избранию нового гетмана приступите и единого из верных, знатных и искусных особ волными гласы, по правам своим на гетманство немедленно изберете, понеже нынешней случай ускорение того дела требует, дабы единодушно против общаго неприятеля, короля Швецкого, стать и оного войска, которые уже от наших Великороссийских и Малороссийских войск болшею частию побито и гладом и хладом померло, и до конечного разорения привесть и того изменника Мазепы прелести и замыслы пресечь и упредить и тако свою отчизну от всяких опасностей и разорения избавить и освободить. А мы, великий государь, ваше царское величество, обещаем вам, верным нашим подданным, тому волными гласы новообранному гетману, також и генеральной старшине, полковником, ясаулом, сотником и всей полковой старшине и всему войску Запорожскому нашим, царского величества, словом все волности, права и привилии, которые вы от времени принятия блаженныя и достохвалныя памяти отца нашого, великого государя, царя и великого князя Алексия Михайловича, всея Великия и Малыя и Белыя России самодержца, под свою высокодержавную руку гетмана Богдана Хмелницкого с войском Запорожским и со всем Малороссийским народом и потом при нашем, царского величества государствовании, гетманы и все войско имели, свято, ненарушимо и цело содержать и вас, верных своих подданных, от нападения всех неприятелей оборонять и весь Малороссийской народ в непременной своей милости содержать, в чем бы вам, верным нашим подданным, на нашу, царского величества, милость быть благонадежным. А на сие избрание нового гетмана послан к вам, верным нашим подданным, от нас, великого государя, министр наш, князь Григорий Федоровичь Долгоруков.

Дан в обозе при Десне, ноября в 1 день 1708 году.

Петр

2801. Указ войсковой старшине, ушедшей с Мазепой к Шведам

(1708 ноября 1)

Божиею поспешествующею милостию мы, пресветлейший и державнейший великий государь, царь и великий князь Петр Алексеевичь, веса Великия и Малыя и Белыя Росии самодержец и многих государств и земель Восточных и Западных и Северных отчичь и дедичь и наследник и государь и облаадатель, наше царское величество объявляем верным нашим подданным войска Малоросийского, генералной старшине и полковникам и старшинам полковым и городовых (и) сердюцких и компанейских полков казаком и протчим: известно нам, великому государю, учинилось, что гетман Мазепа, забыв страх Божий и присягу свою при крестном целованье нам учиненную, и превысокую к себе нашу милость, без всякой данной ему причины, изменил нам, великому государю, и вас, верных подданных наших, обманом предал в руки неприятелские, понеже объявил вам вначале указом нашим, будто имеет он наш указ с вами итти за Десну против неприятеля. Но когда тем проклятым обманом своим вас за Десну перевез и приближился к войску неприятелскому, то вы, верные наши подданные, все окружены бывши от неприятеля, принуждены попасть в руки их неприятелские. А он, изменник гетман Мазепа, перешел к неприятелю с таким злым и безбожным умыслом, дабы Малоросийский народ предать под иго Шведам и Поляком, дабы он мог быть над вами самовластен, хотя чрез тот ево злой учинок церкви Божия православныя и святые монастыри притить могут во осквернение и во унию. Того ради мы, великий государь, наше царское величество, вам, верным подданным нашим, генералной старшине и полковникам и городовым и компанейским и сердюцких полков старшине и казакам и протчим, напоминаем, дабы, памятуя отца нашего блаженныя памяти великого государя, царя и великого князя Алексея Михайловича, всеа Великия и Малыя и Белыя Росии самодержца, и нашу к себе высокую милость ко всему Малоросийскому народу, что оной от вышепомянутой неволи и церкви святыя от всякого утеснения избавлены и жили под нашею обороною по правам и волностям своим во всяком доволстве и верность к нам, великому государю, показали и от него изменника, бывшаго гетмана, и от Шведов уходили и к нам приходили без всякого опасения, ибо мы, великий государь, ведая вашу невинность, что вы прелестным образом от него, гетмана Мазепы, преданы в руки неприятелские, а не своим желанием к тому пришли, вас милостиво примем и вящую к вам, верным нашим подданным, милость нашу покажем. Ибо мы, яко единовернии с вами, православной государь и оборонитель Малоросийского народа и краю, никогда не оставим, но при помощи Божии от неприятелского наступления оборонять его будем, к чему и доволные способы при помощи Господней имеем. И дабы народ Малоросийской без главного вожа не был, того ради мы, великий государь, послали наши указы к архиереем и ко всея генералной старшине и полковникам и сотникам и ко всему войску Запорожскому, дабы на обрание нового гетмана по правам и волностям своим волными голосами собиралися, к чему и вас призываем. А буде кто по сим нашим, великого государя, указом, забыв страх Божий и присягу свою к нам, великому государю, и целость отчизны своей от него, вора и изменника Мазепы, и от неприятеля нашего не отстанет и к нам, великому государю, не возвратитца во время месяца, то есть декабря по первое число 1708 г., но будет против нас служить тем нашим неприятелем, тех объявляем изменников наших и отчизны вашей. И будут их чины и маетности и пожитки их отобраны и розданы верным за службы их. Також жены и дети их взяты и сосланы будут в сылку. А кто из них пойманы будут, и те, яко изменники, казнены будут смертью без пощады.

Дан сей наш царского величества указ в обозе при Десне за приписанием собственные нашие руки и припечатанием печати ноября в (1) день 1708 г.

2802. К князю Александру Даниловичу Меншикову

(1708 ноября 1)

Объявляем вам, что нерадением генерала-маеора Гордона Шведы перешли сюды. И того ради изволте быть опасны, понеже мы будем отступать к Глухову. Того ради, ежели сей ночи к утру пли поутру совершить возможно, с помощию Божиею окончавайте. Ежели же невозможно, то лутче покинуть, ибо неприятель перебираетца в четырех милях от Батурина.

Из Субочева, ноября 1 дня [час после полуночи]

2804. К князю Александру Даниловичу Меншикову

(1708 ноября 2)

При сем посылаем к вам писмо, от Неплюева к вам писанное, в котором пишет о указе, где ему с полками быть. И ежели в нем есть вам нужда, то изволте ему приказать с полками к себе быть. Буде ж нет вам в нем нужды, то вели итти к Глухову. Сей день и будущая ночь вам еще возможно трудитца там, а далее завтрашняго утра [ежели чего не зделано] бавитца вам там опасно.

Из деревни Чаплеевки, ноября 2 дни

2805. К князю Александру Даниловичу Меншикову

(1708 ноября 2)

На первое посланное к вам [с отъютантом Пашковым] писмо паки подтвержаю, что Шведы перешли на сю сторону реки и, хотя наши крепко держали и трижды их збивали, однако за неудобностью места одержать не могли, понеже на той стороне реки у неприятеля место было зело удобное, где поставлены были на горе пушки в три боя, и болши держатца нашим было ни ко которому образу нелзя. Того для изволте быть опасны и по тому смотря поступать, ибо неприятель перебрался от Батурина толко во шти милях, и наши войска почали отступать к Глухову. Писмо ваше, писанное вчерашняго дня от Батурина, до нас дошло.

Из Чаплеевки, ноября 2 дни

2806. К Савве Лукичу Владиславичу-Рагузинскому

(1708 ноября 2)

Господин Рагузинский.

Зело нам нужно в Цареграде послу нашему перевесть полшесты тысячи червонных. Того ради желаем, дабы вы с кем добрым и надежным куриером послали к нему вексель на то число червонных, чтоб ему твой корреспондент там те червонные отдал. А ты у нас прими оные на Москве у Алексея Курбатова или денги мелкие у Автомона Иванова.

Piter

Из обозу от Десны, в 2 день ноября

2807. К князю Александру Даниловичу Меншикову

(1708 ноября 2)

Сего маменту получил я ваше зело радостное писание, за которое вам зело благодарны, паче же Бог мздовоздаятель будет вам. Что ж принадлежит о городе, и то полагаю на вашу волю: ежели возможно от Шведов в нем сидеть, однакож несколко пушек лутчих вывесть в Глухов, то изволте поправить и посадить в гварнизон [хотя драгун в прибавку стрелцам, пока пехота будет]. Буде ж [как я от присланного слышал] оной не крепок, то зело лутче такую великую артилерию вывесть в Глухов, а строенье зжечь [которое там зело ныне нужно], понеже, когда в таком слабом городе такую артилерию оставить, то Шведы также лехко могут взять, как мы взяли. И для того не изволь время терять, ибо сего дни Шведы перешли реку и, чаю, завтра конечно пойдет к Батурину или инуды глубже. И того ради опасно, дабы не помешал вам в вывозе артилерии. Буде ж не успеете вывесть, то лутче разжечь или розорвать и, штуками роздав, вывесть.

Из Воронежа, ноября 2 дни

P. S. Ежели есть булава и знамена, изволь прислать: для нового гетмана зело нужно. Також канцелярию возми с собою всю их.

2808. К князю Григорию Федоровичу Долгорукому

(1708 ноября 2)

Господин Долгорукий.

Сего часу получили мы ведомость чрез писмо господина генерала князя Меншикова, что Батуринскую крепость по двучасном бою штурмом «сего дня» взяли, которою викториею вам поздравляю. I сие всѣмъ объяви. θридрихъ і Чечелъ взяты: живы. А сказываютъ, что і Вайнороθъской тутъ.

Piter

Ізъ Воронежа, въ 2 д. ноября 1708

2809. К князю Александру Даниловичу Меншикову

(1708 ноября 3)

Припало мне на ум, что в Прилуках гетманских единомышленников, которые ныне при нем, многих есть жены и дети. Чего для изволь туды нарочно кого нибудь послать з драгуны и взять их за караулом. Такъже Кочюбеева и Искрина жены, слышал я, что за караулом в Батурине, которых изволь взять с собою, понеже в них некоторое дело имеем.

Из Воронежа, ноября 3 дни

2811. К князю Александру Даниловичу Меншикову

(1708 ноября 4)

На первое посланное писмо, которое послано с Крюковым, паки подтвержаю вам: ежели возможно от Шведов в Батурине сидеть, то изволте поправить и посадить в гварнизон [хотя драгун в прибавку к стрельцам, пока пехота будет], однакож несколко пушек лутчих надобно вывесть в Глухов. Буде же [как я слышал от Крюкова] оная крепость слаба, то зело лутче такую великую артилерию вывесть в Глухов, а строенья зжечь [которая там зело ныне нужно], понеже, когда в таком слабом городе такую артилерию оставить, то Шведы такъже лехко могут взять, как и мы взяли. И для того не изволь время терять, понеже опасно, дабы не помешал вам неприятель в вывозе той артилерии. Буде же не успеете вывесть, то лутче разжечь или розорвать и, штуками роздав, вывесть. Ежели есть буловы и знамена, то изволь прислать для нового гетмана. Такъже канцелярию их возми с собою всю.

Из Воронежа, ноября 1 дня

P. S. Неприятель вчерась стал перебиратца через реку, наши пехотные войски в Воронеже, а я для некоторой обзервацыи поехал в Глухов. В протчем, слава Богу, дела идут с помощию Божиею добро.

2812. К князю Александру Даниловичу Меншикову

(1708 ноября 5)

Понеже после Крюкова от вас ни единой ведомости не имею уже третей день [о чем удивляюсь], и дошли ль мои писма, которыя к вам посланы, а имянно с Крюковым в тот же день, как он к нам приехал, с Сафоновым вчера. И паки подтвержаю оныя писма, что ежели держать Батурин, изволте так учинить, как писано к вам. Однакож то меня сумневает, что, когда мы скоро взяли, то Шведы також могут взять. И для того удобнее алтилерию вывести половину в Глухов, и другую в Севск, а Батурин в знак изменникам [понеже боронились] другим на приклад зжечь весь. И изволь управлятца, не мешкав, ибо н(еприятель) уже вчерась реку совсем перешел и сегодня, чаю, будет маршировать к вам.

2816. Указ всему Малороссийскому народу

(1708 ноября 6)

Божиею поспешествующею милостию мы, пресветлейший и державнейший великий государь, царь и великий князь Петр Алексеевичь, самодержец Всеросийский и прочая (титул), объявляем чрез сие верным нашим подданым, войска Запорожского генералной старшине, полковником, асаулом, сотником, и куренным атаманом и козаком и прочиим всякаго чина гражданского и купеческого людем и поселяном и всему Малоросийскому народу сим нашим, великого государя, указом, что понеже нам известно учинилося, како неприятель наш, король Шведской, видя изнеможение сил своих и не имея надежды оружием противочисленных наших храбрых Великоросийских и Малоросийских войск стояти и победу по гордому своему предвосприятию над оными, такоже и над землями нашими, получити, когда по претерпенном многом уроне войск своих у Смоленского рубежа принужден был воротится, не вступя во оные, и скорым и коварным своим походом, хотя упредить войско наше, в Малоросийской край, по призыву и присылке изменника Мазепы, вошедши, оной завоевать и, городы знатнейшия взяв, во оные засесть, и потом сию землю тяжкими податми и налогами и пленением людей даже до конечного разорения привесть, как он то и в короне Полской и в великом князстве Литовском и в Саксонии, в которые под образом защитителя вошел, також учинил, и дабы потом сию Малоросийскую землю, по истощении оной, отдать под иго Полское и в порабощение Лещинскому, незаконно от него выбранному королю, которому он то обещал в учиненном с ним союзе, дабы вместо Курляндии и Жмуйди и Лифлянд Полских, которые Лещинской Шведу уступить обещал, оному сей Малоросийской край завоевав отдать, а изменника Мазепу в Украйне самовластным князем над вами учинить, в чем он от него, изменника богоотступнаго, бывшаго гетмана Мазепы, был обнадежен, что он ему в том его намерении допоможет, как то последи из измены его явилося; который, забыв страх Божий и присягу свою, при крестном целовании нам, великому государю, учиненную, и превысокую к себе нашу милость, без всякой данной к тому причины изменил и перешел к королю Шведскому, объявя напред о себе генералной старшине и полковником, при нем будучим, будто имеет наш царского величества указ ити против неприятеля для воинского промыслу с несколкими компанейскими полками. И когда перешел реку Десну, то, приближася к войску Шведскому, поставил войско, при нем будучее, в строй к баталии и потом объявил старшине злое свое намерение, что пришел не бится со оными, но под протекцию его королевскую, когда уже то войско, по его соглашению, от Шведа окружено было. Також он, изменник Мазепа, пошед к Шведу, оставил в городе Батурине Сердюцкого полковника Чечеля да немчина Фридриха Кониксека и с ними несколко полков Сердюцких, да из городовых полков немалое число казаков в гварнизоне и, подкупя их деньгами, приказал им наших царского величества ратных людей не впускать, в том намерении, дабы тот город и в нем обретающиися войска Запорожского великой пушечной снаряд королю Шведскому со многим числом пороху и свинцу и инных припасов отдать, дабы он тем против нас воевать и Малоросийской край поработить мог. Что мы, уведав, отправили к тому городу генерала нашего от кавалерии князя Меншикова с частью войска, которой, пришед ко оному, посылал неоднократно от себя с нашим, великого государа, указом к помянутому полковнику Чечелю и Фридриху и ко всему гарнизону говорить, чтоб они войска наши в тот город впустили доброволно, без всякого супротивления, объявляя им измену Мазепину. Но они, по наущению помянутаго изменника Мазепы, слушать того не похотели и по наших царского величества войсках стреляли. Того ради вышеписанной генерал наш князь Меншиков, по нашему указу, учинил к тому городу приступ и оной, милостию Божиею, приступом взял. И те единомышленники Мазепины, за учиненную нам, великому государю, противность и измену, воспримут достойную казнь. И тако, видя он, король Шведской, то свое намерение храбрыми оружия нашего поступками пресекаемо и знатное войско свое з генералом Левенгоуптом нашим царского величества собственным приводом, с помощию Вышняго, на голову побито, что от шестьнадесяти тысящей оного и трех тысящ человек не ушло, где все пушки и знамена и прочие воинские клейноты и обоз свой, во осми тысящах возах состоящей, со многими имении в Полше и Литве и в Курляндии награбленными, в добычю нашим оной и с полторы тысячи знатных полоняников оставил. Також сверх того в Ингрии войско его Шведское побито под командою генерала-майора Либекера, в дванадесяти тысящах состоящее, прошедшаго месяца октобриа в 12 день. А именно, когда тот Либекер, переправяся реку Неву, стал меж Санктпетерсъбурком и Нарвою, хотя тамо вред учинить нашим войскам и уездам, то наши войска, под командою адмирала нашего Опраксина, ему тот путь к возвращению паки чрез Неву заступили и пресекли, для чего тот генерал Либекер, видя себе опасность, приближился к брегу морскому и, зделав транжамент, в оном стал и послал к адмиралу Шведскому, в близости с флотом корабелным обретающемуся, прося, чтоб его с людми на флот перевез и тако от конечной погибили спас. И потом, видя оный Либекер войски наши мужественно на себе наступающи, не видя иного спасения, велел всей коннице своей, которой было при нем шесть тысящей, лошади свои пострелять и все войско в мелких судах, с флоту Шведского присланных, на карабли вывозить. Что уведав наши войска, мужественно на транжамент неприятелской наступя, оной взяли и войска Шведского з две тысящи человек, во оном найденного, трупом положили; многие же, которые в те суды сесть и уехать не могли, в море потонули, а инные по лесам разбежались и тамо побиты, и многое число их в полон наши взяли, и весь обоз их получили, и тако все то войско разрушено. Також, усмотря он, король Шведской, непрестанной здесь свой ущерб в войсках своих, и когда Стародуб, Почеп, и Погарь и Новгородок Северской, по введении во оные гарнизонов, не дерзал добывать, принужден в целости и не зацепляя оставить, потеряв при Стародубе и в прочих местех в Украйне несколько тысящ человек, которых как Великоросийские наши войска, так и верные наши подданые, Малоросийского народу жители, побили и в полон побрали, от чего был он в такое состояние приведен, что намерен был бежать для спасения своего паки назад в Полшу, на Волынь, как все полоняники и перебесчики из войска его сказывали, ежели б от проклятого изменника Мазепы от того бегу не удержан и в Украйне обнадеживанием его не оставлен. И в таковом безсилии себе усмотряя король Шведский и потеряв надежду гордо в мыслях своих напред сего крепко положенной уже победы, восприемлет прибежище к слабым способам, а именно: издавая к верным нашим подданным Малоросийскаго народу прелестныи свои писма во образ пашквилев, в которых не устыждается нашу высокую особу и славу безчестными клеветы и фальшивствы ругати и в первых нарекати, будьто мы, великий государь, сию войну на него, без причин праведных, начали и немилосердо подданных его мучить указали, которое все на нас явственная ложь есть, ибо как мы сию войну ради обороны государств наших и привращения от предков его за мирными договоры отлученных от Росийского государства неправедно многих вековечных наследных земель, а именно, Ижерской и Корельской и под игом его стенящих православных церквей и подданных наших благочестивых, ис которых многие насильно в Лютерскую веру превращенны, також и особливо за учинение собственной особе нашей и послом нашим безчестие в Риге от губернатора Далберта, на которого он, король Шведский, нам, по прошению нашему, никакой обороны и управы не дал, но во всем тот его к нам безчестный учинок оправдал. И мы тако ту войну, по обычаю всех иных христианских потентатов по предшествующих многих добродетелных способах и учиненных протестациях на него, короля Шведскаго, начали и никогда подданным его мучения никакова чинить не повелевали, но наипаче пленные их у нас в всякой ослабе и без утеснения пребывают и по християнскому обычаю содержатся, хотя он, король Шведский, наших пленников Великоросийскаго и Малоросийскаго народа, ис которых болшая часть за паролем неправедно задержаны, у себе мучительски держит и гладом таить и помирати допускает и ни на какую розмену ни на окуп не позволяет, хотя ему оное от нас, по християнскому обычаю, сожалея о верных своих подданных, многократно предложено есть. Но что злее того, по Фраустацком бою, взятых наших в полон Великоросийскаго народа ратных людей генералы его на третий день после взятья, ниже у бесурман слыханным тиранским образом, ругательно посечь и поколоть повелели, а иным нашим людем, взяв оных, он, король Шведский, им палцы у рук обрубить и тако их отпустить повелел. Також, когда на часть одну Малоросийских войск, в Великой Полши бывших, напал и оную розбил, которые, видя изнеможение свое, оружие положи, пощады от него просили, но он в ругательство сему Малоросийскому народу, оных обшед и оружие у них обрав, немилосердо палками, а не оружием, до смерти побить их повелел, как и ныне в несколких деревнях многих поселян, несупротивляющихся ему, с женами и с детми порубить повелел. А в церквах благочестивых войска Шведские, в поругание православию, лошадей своих ставят. Ис чего доволно его, короля Шведского, зелную злобу и желателство к кровопролитию православных християн Великоросийского и Малоросийского народа и ненависть ко благочестию всем усмотреть возможно. Второе: объявляет он, король Шведский, прелстительно всем Малороссийского народа жителем, дабы они спокойно со всеми своими пожитки в домах своих жили и отправовали торговлю и прочее. Но под сею ласкою прикрыт есть яд смертоносный его злоковарного намерения, ибо тем образом, приманя оных, хощет он их потом, ограбя и от всего имения лишив, употребить то на препитание гладом тающему своему войску, дабы тако удобнее мог собственными имении наших подданных вышеобъявленным образом поработить их Лещинскому и изменнику Мазепе и от веры православной и церквей христианских отлучить, обращая оныя в кирхи свои Лютерские и унияцкие, как он то в кролевстве Польском и великом княжестве Литовском чинил и церкви православныя грабить и оскверняти допущал, а именно: в Минску, в Борисове, а особливе в Могилеве, как оттуду в войско наше Могилевскии благочестивыи монахи и священники заподлинно со слезами писали последующия мерзости, запустения, которие Шведы тамо чинили, то изо всех церквей потиры и оклады святых икон сребряные ободрали, и пограбили, и которые и сохранены были, о тех мучением духовных доведався, побрали, по церквам, в время службы Божией, с собаками ходили и, что найвящшее всего и ужаснее, в церкве соборной Могилевской, святейший сакрамент тела Христова на землю выброся и оный потир похитя, вино из оного пили. Також и народ Слиойский, Саксонский, Польский и Литовский, таким же прельщением обманув и назвався им оборонителем вольностей их, по тому же, ограбя их до основания, их же награбленным имением войско свое учредя, оных самых воевал и до основания разорил и права и вольности их переломал и в Слезии болши седмидесят Римских костелов Лютерскими в неволю учинил. Того ради повелеваем, напоминаем и престерегаем мы, великий государь, наше царское величество, всех своих верных подданных Малоросийского народу милостиво, дабы сих прелестен неприятелских, також и богоотступного изменника Мазепы прелестных писем не слушали и от неприятелских набегов, в которых местах войск наших не прилучится, в их наступлении укривалися с имением своим в безопасные места и того смотрели, чтоб к поживлению неприятелю ничего не оставалося, дабы от того неприятель вящше истощен быти мог и из Малоросийского краю, как наискорее, выступить принужден был, как и от Смоленских границ он принужден отступить с великим уроном. Сей же коварственный неприятель наш хощет в тех же своих прельстительных писмах внушать народу Малоросийскому, будто б оного прежние права и вольности от нас, великого государя, ущерблены и городы их от воевод и войск наших завладенны, напоминая их, дабы мыслили о своих преждных и старых волностях. И то может каждый разумный из Малоросийского народу признать, что то самая явная ложь и, токмо ради возмущения, всеянныя неприятельския плевелы. Ибо как сначала отец наш, блаженные памяти великий государь, царь и великий князь Алексей Михайлович, самодержец Всеросийский, при принятии под высокодержавную свою царского величества руку Малоросийского народу, по постановленным пактам, оному правилам и вольности позволил и утвердил, тако оные и доныне от нас, великого государя, им без всякого нарушения и ущербу свято содержанны бывают, и ни одно место сверх оного постановления войски нашими Великоросийскими до сего военного случая не осажено. А которые для обороны от неприятеля осажены, и ис тех, по изгнании неприятелском и отдалении оного, паки люди Великоросийские выведены будут, как то ис Почепа и Пагара уже учинено; а в которых ныне и есть, и ис тех також, по отдалении от оных неприятелском, Великоросийския гарнизоны выведены будут. И можем непостыдно рещи, что никоторый народ под солнцем такими свободами и привилиами и лехкостию похвалитися не может, как по нашей, царского величества, милости Малоросийской, ибо ни единого пенязя в казну нашу во всем Малоросийском краю с них брать мы не повелеваем, но милостиво их призираем з своими войски и иждивении Малоросийской край, святыя православныя церкви и монастыри и городы и жилища их от бусурманского и еретического наступления обороняем. А что неприятель напоминает народу Малоросийскому думать о прежных и старых своих волностях, и то всем старым жителем сего народу, чаю, самым, а младым от отцов их известно, какие они до приступления под высокодержавнейшую отца нашего, блаженныя памяти великого государя, его царского величества, руку волности и привилии как во светских делех и житии своем, так наипаче во отправлении благочестивой веры имели, и коль тяжко утесняемы под Полским игом были, и какими несносными обидами и ругателствы сей народ от них мучен, и как церквы святыя в костелы Римские и униатские превращенны были. И тако он, король Свейский, напоминанием тех старых волностей и сам явно народу Малоросийскому свое коварное намерение явил, что он их паки в Полское и Лещинского, також и изменника Мазепы порабощение привесть намерен. Что же приналежит о той фалшивой укоризне неприятелской, будто по указу нашему Малоросийского народа домы и пожитки попалены и разорены, и то все подлоги неприятелские, к возмущению народа Малоросийского от него вымышленные, ибо мы войскам своим Великоросийским под смертною казнию запретили Малоросийскому народу никакого разорения и обид отнюд не чинить, за что уже некоторые самоволные преступники при Почепе и смертию казнены. А ежели что малое от жилищ их или хлеба пожечь принуждены были, по крайней нужде, дабы неприятелю ко препитанию то не досталося и дабы он тем принужден был без жилища и пищи погибать, что уже и учинилося было при Стародубе, ежели б тот изменник Мазепа далее его не потягнул, о чем выше пространнее изъявлено. И то все мы, великий государь, тем, кто такой убыток претерпел, обещаем, по изгнании неприятелском из земель наших, милостию своею наградить; и чтоб тем претерпенным своим убыткам писали оные и подавали росписи. И тако б, видя верные наши подданные Малоросийскаго народу сии лжи неприятелские, а нашу к себе государскую милость и оборону отчизны своей, от всех прелестей неприятелских уши затыкали и не внимали. Також ежели какие прелестные универсалы или подсылки от бывшаго гетмана, богоотступного изменника Мазепы, где явятся, и тех бы отнюд, яко изменничих, не слушали и по них не исполняли, но приносили б их к нам, великому государю, и трудились бы оному неприятелю и сообщнику ево, изменнику Мазепе, хотящим церкви святыя и весь сей Малоросийской край благочестия лишить и поработить, всякую шкоду приключать, и загонами и по лесам и переправам людей их побивать и за веру православную, за святыя церквы и за отчизну свою мужественно против оных стоять. А от нападения оного из городков некрепких, сел и деревень в наступление непрпятелское жителя б сами особами своими, с женами и з детми и с пожитки скрывалися и неприятелю отнюд никаких живностей и хлеба и никакого харчу не оставляли, а особливо ни по каким универсалам короля Шведского, ни вора изменника Мазепы на продажу и так не привозити под опасением за то смертныя казни, но чинили б над ними, неприятели, всякой военной промысл, дабы ево при храбрых войсках наших, Великоросийских и Малоросийских, с помощию Божиею, как наискоряе, победить и Малоросийской край, отчизну свою, от нападения и разорения и от намеренного порабощения освободить и из оного изгнать. Чего ради мы, великий государь, наше царское величество и сами высокою особою своею на оборону Малоросийскому народу сюда в войско ваше прибыли. При сем же объявляем, что кто из Малоросийского народу из неприятелского войска возмет в полон генерала, тому за оного дать две тысячи рублев, за полковника тысячу рублев, а за иных офицеров за каждаго по розчету против чина их; а за рядовых рейтар, солдат и драгун по пяти рублев; а за убиение каждого неприятеля, по свидетелству явному, по три рубли ис казны нашей давать укажем. И сие указы, за нашею государскою печатью, выдать и оные по городам при ратушах, а по селам по церквам прибить и всему Малоросийскому народу прочитать повелеваем.

Дан в Глухове, ноября в 6 день 1708 году.

2817. К Федору Матвеевичу Апраксину

(1708 ноября 7)

Господин адмирал.

Объявляем вам, что после перебещика вора Мазепы вчерашняго дня учинили здешней народ элекцию на новово гетмана, где все, как однеми устами, выбрали Скуропацкого, полковника Стародубскаго. Итако, проклятой Мазепа, кроме себя, худа никому не принес [ибо народом имени ево слышать не хотят]. И сим изрядным делом вам поздравляю.

Питер

Из Глухова, в 7 день ноября 1708 году

2823. Указ гетману Ивану Ильичу Скоропадскому

(1708 ноября 7)

Божиею поспешествующею милостию от пресветлейшаго и державнейшаго великого государя, царя и великого князя Петра Алексеевича и прочая, нашего царского величества подданному, войска Запорожского обоих сторон Днепра гетману Ивану Ильичю Скуропацкому и всему войску Запорожскому наше, царского величества, милостивое слово. Известно нам, великому государю, такожде и вам, верному нашему подданному и протчим войска Запорожского, како бывший гетман, вор и изменник Мазепа, забыв страх Божий и присягу свою при крестном целовании нам, великому государю, в верности учиненную, нам, великому государю, изменил и переехал к королю Швецкому, забрав с собою генералную старшину и трех полковников, а имянно: Миргородцкого, Прилуцкого и Лубенского, також несколко полковой старшины и полковых и компанейских казаков, ис которых всех, чаем, болшая часть от него, изменника, обманом заведены и о его изменничьем намерении были несведомы. Того ради мы, великий государь, имея о подданных своих всего Малоросийского народу милостивое попечение, дабы от его измены не приключилось в Малоросийском краю возмущения и разорения, выдали указы свои ко всем, народу Малоросийского (подданным), созывая их на сьезд в Глухов для обрания нового гетмана волными гласы, что с помощию вышняго сего ноября 6 дня и учинилось, и единогласно все полковники и старшина полковая и посполство вас, по правам своим, волными гласы на гетманство обрали. И мы, великий государь, милосердуя и о тех подданных своих, которые изменою вора Мазепы заведены в неприятелские руки, обьявляем сею нашею царского величества грамотою, дабы оные, надеясь на нашу великого государя милость, от неприятеля, короля Швецкого, и от него, вора и изменника, отлучались и приходили без всякого опасения паки под высокодержавную нашего царского величества руку к тебе, верному подданному нашему, войска Запорожского обоих сторон Днепра гетману, и служили нам, великому государю, по прежнему верно, в прежних своих чинах при войске Запорожском. А хотя б некоторые из них о его Мазепине злом намерении и измене и ведали, но, опасаясь его власти, на него не доносили и были с ним в согласии, и тем мы милостивое отпущение вин их при сем обьявляем и в прежних чинах их быть соизволяем, ежели возпратятца они паки в войско наше Запорожское к вам, подданному нашему. И дабы они видели милость нашу, того ради даем всем оным, при воре Мазепе обретающимся, к возвращению на месяц время, считая с сего нижеписанного числа, обещая им нашим, царского величества, словом, что ежели в те числа возвратится, содержание чинов и маетностей их без всякого умаления и впредь нашу, царского величества, милость. Но буде они, презрев сию нашу царского величества милость, и от неприятеля нашего, короля Швецкого, и от него, изменника Мазепы, в то определенное время отлучась, к тебе, подданному нашему, не возвратятся, то обьявляем их сею нашею, царского величества, грамотою, за изменников наших и повелеваем их лишить всех чинов и урядов при войске нашем Запорожском, також и маетности их и имение, яко изменничье, определяем отдавать за службы иным верным в войске нашем Запорожском, а жен их и детей брать за караул и присылать к нам, великому государю, которые сосланы будут в сылку. А ежели кто из них самих поиман будет, тот восприимет, яко изменник, достойную смертную казнь. И тебе б, верному подданному нашему, гетману Ивану Ильичю, о том им сей наш великого государя указ чрез универсалы свои обьявить.

Дан в Глухове, ноября в 7 день 1708 году.

Петръ

2824. К князю Матвею Петровичу Гагарину

(1708 ноября 8)

Напечатать азбуку полную, в которой бы все были литеры, которые деланы на Москве, а не в Амъстрадаме; а которых слов тут нет, и те взять из Астрадамских. Толко «добро», «твердо» напечатать которые сходны к печати, а не к скорописи, как здесь объявлено: «Д», «Т». Також напечатать какую нибудь и молитву тою азбукою, хотя «Отче наш», и прислать с тою азбукою вместе. При сем посланную книшку вели напечатать Амстрадамскою печатью величиною в восмугу и чертежи приклеить к белой бумаге. Такъже и чертежи вели Пикарту хорошенко вырезать и напечатать.

2826. Указ полковнику, коменданту, полковой старшине и казакам Прилуцкого полка

(1708 ноября 9)

Божиею поспешествующею милостию мы, пресветлейший и державнейший великий государь, царь и великий князь Петр Алексеевичь, всеа Великия и Малыя и Белыя Росии самодержец, и многих государств и земель Восточных и Западных и Северных отчичь, и дедичь и наследник и государь и облаадатель, наше царское величество, объявляем сим Прилуцкого полку наказному полковнику и коменданту и полковой старшине и казаком, обретающимся в замке Прилуцком. По нашему, великого государя, нашего царского величества, указу послан в замок Прилуцкой для лутчей обороны от неприятелского наступления и изменника Мазепы с войском нашим Великоросийским генерал наш маеор князь Григорей Волконской. Того ради мы, великий государь, повелеваем вам оного в замок Прилуцкой впустить немедленно безо всякого супротивления. Буде же кто дерзает сему нашему, великого государя, указу учинитися ослушен и ево, генерала нашего маеора, впустить с войском во оной не похощет, и с теми також учинено будет, как и с селящими в Батурине, которые, ослушаяся нашего, великого государя, указу, войск наших не впустили и взяты от наших войск приступом, а которые противились, те побиты, а заводчики из них кажнены.

Дан сей наш, царского величества, указ за подписанием нашия власныя руки и припечатанием нашия царственныя печати в Глухове, ноября в 9 день 1708-го.

Царь Петръ

2827. Указ Белоцерковского замка коменданту

(1708 ноября 9)

Божиею поспешествующею милостию и прочая. Объявляем сим Белоцерковского замку коменданту и протчим во оном обретающихся старшине и казаком. Понеже нам, великому государю, известно, что вор и изменник гетман Мазепа, забыв страх Божий и свое к нам, великому государю, крестное целование, изменил нам и перешел к неприятелю нашему королю Шведцкому, подманя с собою трех полковников: Миргородцкого, Прилуцкого и Лубенского, с таким злобным намерением, дабы народ Малоросийской поработить и предать под иго Поляков и церкви и монастыри святые привесть во осквернение и во унию, чего ради посланы наши, в(еликого) г(осударя), указы ко всему войску Запорожскому и Малоросийскому народу, дабы архиереи и протчие духовные особы и войска Запорожского полковники и полковая старшина и казаки собирались на обрание нового гетмана по правам и волностям своим. И по тем нашим в(еликого) г(осударя) указом духовные особы и полковники и полковая старшина все собрались в Глухов и сего ноября 6-го дня волными голосами по правам и волностям обрали единогласно нового гетмана бывшаго полковника Стародубовского Ивана Ильича Скуропацкого. Того ради мы, в(еликий) г(осударь), наше ц(арское) в(еличество) повелеваем вам оного гетмана войск наших Запорожских во всем, о чем он по нашему в(еликого) г(осударя) указу к вам универсали свои присылать будет, слушать и служить нам, великому государю, попрежнему верно и посланных наших, великого государя, Великоросийских ратных людей в Белоцерковской замок для лутчего отпора неприятелю впускать безо всякого прекословия. А естли же кто дерзнет сему нашему в(еликого) г(осударя) указу учинить непослушание и тех наших Великоросийских людей впустить в замок не похощет, и с теми учинено будет по тому ж, как и в Батурине с седящими, которые было ослушали нашего ц(арского) в(еличества) указу, в Батуринской замок наших Великоросийских войск не впускали, но взяты от наших войск приступом; и которые противились побиты, (а за)водчиком из них учинена смертная казнь.

Дан сей наш ц(арского) в(еличества) указ за подписанием нашия власныя руки и припечатанием (собст)венныя печати в Глу(хове но)ября в 9 день 1708 г.

Петр

2828. К Киевскому полковнику Федору Коровке

(1708 ноября 9)

Объявляем подданному нашему войска Запорожского полковнику Киевскому Федору Коровке и всем того полку сотником и атаманом и рядовым казаком, обретающимся на нашей ц(арского) в(еличества) службе в Полше. Прошедшаго октября 28 дня писали мы к вам, нашему подданному, в нашего ц(арского) в(еличества) грамоте, объявляя о измене бывшаго гетмана Мазепы, что он, забыв страх Божий и крестное свое целование к нам, великому государю, помана с собою трех полковников: Миргородцкого, Прилуцкого, Лубенского, перешел х королю Шведцкому, и что мы, великий государь, наши указы во все полки Малоросийского народу послала, дабы съезжались на обрание нового гетмана по правам и волностям своим волными голосами. И по тому нашего царского величества указу архиереи и полковники и протчие духовные особы и полковая старшина все собрались в Глухов и сего ноября 6 дня по обыкновению и по правам своим волными голосами обрали единогласно в гетманы войска нашего Запорожского бывшаго полковника Стародубовского Ивана Ильича Скоропацкого. Чего ради мы, великий государь, наше царское величество повелели тебе, подданному нашему, и всему твоего полку Киевского старшине и рядовым, ему, новообранному гетману войск Запорожских, быть послушным, о чем он, по нашему, великого государя, указу к вам по обычновению универсалы свои присылать будет. И быть вам на той нашей, великого государя, службе впредь до нашего указу и о всем, о чем вам надлежать будет, писать к нему, подданному нашему, гетману Ивану Ильичю Скуропацкому. А бывшаго гетмана изменника Мазепы никаких прелестных писем не слушать и к нему не приставать, понеже он всенародно объявлен за изменника и лишен всех урядов и чести и предан соборне проклятию.

Во уверение того сей наш царского величества указ приписанием нашея ц(арского) в(еличества) власные руки и припечатанием печати утвержен в Глухове ноября в 9 день 1708.

2831. К князю Дмитрию Михайловичу Голицыну

(1708 ноября 9)

Господин воевода.

Понеже неприятель правитца в глубь Украины, того для надлежит вам проведать о Гадиче, и ежели есть в ней артилерия, то вывесть в Киев, и протчая по разсмотрению учинить, дабы тот проклятой вместо Батурина сей город на гнездо себе не избрал. Также о том попе, о котором писал к вам г. Голофкин, старание свое учини.

Piter

Из Глухова, в 9 день ноября 1708

2832. К князю Дмитрию Михайловичу Голицыну

(1708 ноября 9)

Господин Голицын.

При сем посланной указ наш в Белую Церковь и при том гетманской универсал пошли в Белую Церковь немедленно с нарочным. И естли впустить похотят войски наши доброволно, то пошли в ту крепость, сколко человек пристойно немедленно по своему разсмотрению; и вошедши, прикажи казаков из оного замку выслать в Киев, а оттуды под команду гетмана Скуропацкого. И потом вели вывесть оттуды пушки и аммуницию, и валы, хотя не вовсе, разорить, однакож чтоб вне обороне остались, и люди наши паки к вам возвратились. Буде ж казаки добровольно впустить наших людей не похотят, то потрудись, чтоб оной город силою взять, и тогда и над оными, как с изменниками, поступить, а город и замок тогда вовсе разорить. В Гадичь пошли и вели вывесть оттуды артиллерию и аммуницию, понеже сказывают, что то место не крепко, дабы в руки неприятелские не досталось.

Из Глухова, ноября в 9 день 1708

2835. Указ всей войсковой старшине, ушедшей с Мазепой к шведам

(1708 ноября 10)

Божиею поспешествующею милостию мы, пресветлейший и державнейший великий государь, царь и великий князь Петр Алексеевичь, всеа Великия и Малыя и Белыя Росия самодержец и многих государств и земель Восточных и Западных и Северных отчичь и дедичь и наследник и государь и облаадатель, наше царское величество объявляем подданым нашим войска Запорожского, генералной старшине и полковником и старшинам полковым и городовых и сердюцкях и компанейских полков казакам и протчим: известно нам, великому государю, учинилось, что гетман Мазепа, забыв страх Божий и присягу свою при крестном целованье нам учиненную и превысокую к себе нашу милость, без всякой данной ему причины изменил нам, великому государю, и вас, подданных наших, обманом предал в руки неприятелские. А он, изменник гетман Мазепа, перешел к неприятелю с таким злым и безбожным умыслом, дабы Малоросийской народ предать под иго Шведом и Поляком, чтоб он мог быть над вами самовластен, хотя чрез тот ево злой учинок церкви Божия православныя и святыя монастыри привесть во осквернение и в Римскую веру и во унию. Того ради мы, великий государь, наше царское величество, вам, подданным нашим, всех вышеписанных чинов напоминаем, дабы вы, памятуя отца нашего блаженные памяти великого государя, царя и великого князя Алексея Михайловича всеа Великия и Малыя и Белыя Росии самодержца и нашу к себе высокую милость и ко всему Малоросийскому народу, что оной от вышепомянутой неволи и церкви святыя от всякого утеснения избавлены и жили под нашею обороною по правам и волностям своим во всяком доволстве, верность нам, великому государю, показали и от него, изменника, бывшаго гетмана, и от Шведов уходили и к нам, також и к новообранному волными гласы подданному нашему войска нашего Запорожского обоих сторон Днепра гетману Ивану Ильичю Скоропацкому приходили. К сему, милосердуя о вас, подданных наших, даем вам времяни с нижеписанного числа на месяц. А ежели кто из вас и ведал о том его злом намерянии, а страха ради не известил, понеже ему, Мазепе, во управлении Малоросиского краю гораздо было поверено, того б потому ж без опасения к нам, великому государю, и к нынешнему войска Запорожскаго к гетману во определенное время возвращались, понеже равенственно приняты в нашу милость и содержаны при прежних своих чинех и маетностях. А буде кто по сим нашим, великого государя, указом, забыв страх Божий и присягу свою нам, великому государю, учиненную и целость отчизны своей, от него, вора и изменника Мазепы, и от неприятеля нашего не отстанет и к нам, великому государю, и к вышеписанному гетману нашему, Ивану Ильичю Скоропацкому, в вышеназначенное время не возвратитца, тех объявляем за изменников наших и отчизны своей. И будут чины, маетности и пожитки их отобраны и розданы верным за службы их, також жены и дети их взяты и сосланы будут в сылку. А кто из них пойманы будут, и те, яко изменники, кажнены будут смертью бес пощады.

Дан сей наш царского величества указ в Глухове за приписанием собственные нашея руки и припечатанием печати ноября в 10 день 1708 г.

2845. Указ кошевому атаману Константину Гордеенко и всему Запорожскому войску

(1708 ноября 12)

Божиею поспешествующею милостию от пресветлейшаго и державнейшаго великого государя, царя и великого князя Петра Алексеевича, всеа Великия и Малыя и Белыя Росии самодержца и многих государств и земель Восточных и Западных и Северных отчича и дедича и наследника и государя и облаадателя, нашего царского величества подданному Низового войска Запорожского кошевому атаману Костянтину Гордеенку и всему посполству наше царского величества милостивое слово. Сего октября в 30 день нынешняго 1708 году в нашей, великого государя, нашего царского величества грамоте за приписанием власные нашего величества руки, писано к вам, войску нашему Запорожскому Низовому. Объявляя о измене бывшаго гетмана войск наших Запорожских Мазепы, которой, забыв страх Божий и присягу свою к нам и отвергнувся благочестия, изменил нам, великому государю, хотя весь Малоросийской народ и землю отдать еретиком Шведом и под иго Поляком и церкви и монастыри святыя превратить в Римскую и униацкую веру, переехал к Шведцкому королю, обманув генералную старшину и трех полковников с некоторыми немногими людьми ис компанейских полков. И для того мы, великий государь, наше царское величество, послали наши, великого государя, указы ко всем полковником и старшине и всему войску Запорожскому, дабы от прелести сего богоотступника и изменника Мазепы остерегались и оного прелестей и универсалов не слушали, но съезжались бы вся старшина к Глухову на избрание нового гетмана, по правам и волностям своим, волными голосами. Також к вам, верным нашим подданным Низового войска Запорожского, мы, великий государь, писали, дабы вы, яко ревнители о благочестии и правах и волностях своих, на прелести его, изменника Мазепы, не смотрели и ко оному отнюдь не приставали и его не слушали, но за церкви святые и монастыри, дабы не превращены были в Лютеранскую и Римскую веру и во унию и чтоб Малоросийской край не был отдан под Полское и Шведцкое ярмо, и за волность свою стояли против не-приятеля и изменника Мазепы со всяким усердием. И на обрание нового гетмана присылали б от себя с кошу из войска Запорожского из старшины и знатного товарыщства, сколко человек пристойно, к Глухову. Но понеже за далним разстоянием вашим от сего места посланные ваши сюда еще по се число не могли приспеть, а духовные особы Малоросийского народа, как преосвященные митрополит Киевской и архиепископ Черниговской и епископ Переяславской, так и полковники и другая полковая старшина и казаки сюды для того собрания съехались, а ради неприятелского вступления по призыву изменника Мазепы в сей Малоросийской край время зело требовало, дабы был кто верный вождь войску нашему Запорожскому для обороны отечества своего, чтоб по злому намерению изменника Мазепы не приведены были церкви святые и монастыри в Римские и униацкие костелы и народ Малоросийской не был порабощен под Полское и Шведцкое ярмо, того ради помянутые духовные особы и полковники и полковая старшина, для обрания нового гетмана сюда съехавшияся, сего ноября 6 дня, по обыкновению и по правам и волностям своим, единогласно обрали волными голосами в гетманы нашего войска Запорожского бывшаго полковника Стародубовского Ивана Ильича Скуропацкого. Чего ради мы, великий государь, наше царское величество, вам, верным нашим подданным, Низового войска Запорожского кошевому атаману и куренным атаманом и старшине и всему войску, о том избрании гетманском чрез сию нашу, царского величества, грамоту объявляем и притом повелеваем, дабы... гетману войск наших Запорожских, по верности своей к нам, великому государю, во всем, о чем он до вас, войска нашего Запорожского. Низового, по нашему, великого государя, указу писать будет, были послушны и, яко ревнители о благочестии и правах и волностях своих, к изменнику Мазепе не приставали и на прелести его не смотрели, но стояли за церкви святые и православные монастыри и за отечество и волность свою твердо, и служили нам, великому государю, попрежнему верно, и были на кошу ко отпору неприятелскому во всякой готовости, дабы, по прелестям и изменническим умыслам Мазепиным, не было на жилища ваши и на порубежные Малоросийские городы от орды какого нападения. А короля Шведцкого и единомышленников его надеемся мы при помощи Вышняго здесь войски своими Великоросийскими и Малоросийскими скоро искоренить и разрушить и из Малой Росии и всех земель своих выбить, как уже двух его генералов, Левенгаупта и Либекера, с тритцатью тысячью войска Шведцкого наголову побили. А вор и изменник Мазепа изменил нам, великому государю, и перешел к королю Шведцкому по договору с ним, с таким своим злым и безбожным умыслом, дабы [како выше помянуто] церкви и монастыри святые православные обратить в Римскую и униацкую веру, а самому быть самовладетелным князем над всею Малоросийскою землею под обороною Станислава, силою от короля Шведцкого незаконно на королевство Полское выбранному. И того ради уповаем мы на вашу к нам, великому государю, верность, что вы за отчизну свою и за православную веру и за нас, великого государя, стояти и его, богоотступного изменника Мазепы, прелестей слушать не будете. А за верность вашу к нам, великому государю, милость наша монаршеская к вам умножится и посылано будет к вам нашего, великого государя, жалованья на каждой курень по полторы тысячи золотых Украинских на каждой год, сверх прежняго настоящаго годового вам жалованья. И для того с сею нашею царского величества грамотою посылаем столника нашего Гаврила Кисленского. А по ту нашу царского величества обещанную милость и жалованье прислать бы вам, войску нашему Запорожскому Низовому, к нам, великому государю, в военной поход немедленно посланцов своих, с которыми то наше, великого государя, жалованье к вам тотчас прислано, и оные посланцы ваши пожалованы и отпущены будут с тем на кош, не мешкав, в чем бы вам быть на нашу, царского величества, милость благонадежным и что наши, великого государя, милость к вам за ваши верные службы никогда отъемлема не будет. Ибо, когда прошлыя зимы ваши посланные челобитчики о нашем, царского величества, жалованье были удержаны на Москве, також, когда и преж сего наш, великого государя, гнев на вас являлся, и то все чинилось по писмам и ложным доношениям изменника Мазепы, которой к нам, великому государю, писывал на вас почасту, будто вы к нам, великому государю, неверность свою являете, хотя вас теми своими лживыми клеветы привесть в нашу, великого государя, немилость. Но ныне мы, великий государь, видя, что он, вор и изменник Мазепа, то чинил по изменничью своему умыслу напрасно, милость свою к вам за верные и постоянные ваши службы приумножать и вас во оной милости содерживать будем непременно, потому что и нынешней новообранной гетман нашего войска Запорожского Иван Ильичь Скуропацкой о верной вашей к нам, великому государю, службе доносил.

Дан в Глухове, ноября в 12 день 1708 г.

Царь Петръ

По написании сего известно нам, великому государю, учинилось по доношению нынешняго гетмана наших войск Запорожских Ивана Ильича Скуропацкого, что задержал бывшей гетман и изменник Мазепа войска нашего Запорожского Низового четырнатцать человек без нашего, великого государя, указу. Того ради, мы, великий государь, по доношению его, гетмана нашего, то все товарищество ваше свободить и двух человек из оных, пожаловав нашим, великого государя, жалованьем, с сим столником нашим на кош отпустить милостиво указали.

2890. Указ господину генералу маеору Ифланту

(1708 декабря 3)

1

Ити с помощию Божиею до Переясловля вкупе с полковником Переяславским, и быть там до указу, и обо всем сноситца с княземъ Голицыным в Киеве.

2

Будучи там, смотреть недреманным оком на Мазепину кореспонденцыю и, ежели где явятца от него куда или к нему откуды посланныя, и оных ловить и присылать к нам за крепкимъ караулом; а особливо престерегать Заднепровских, потому жь смотреть около Белой Церкви поселеных и протчих тамошних жителей, дабы оттуды на сю сторону Днепра нихто из них ни для чего не переходили, и о том им объявить чрез уневерсалы. Також ежели какой заворож к противности за Днепром явитца, тогда посылать, а буде нужда будет, то и самому туда иттить, и то смирять без пощады, и строенья оных бунтовщиков жечь и над Запорожьем того ж смотреть, чтоб оттуды к Мазепе или от Мазепы к ним какой тайной или явной пересылки не было.

3

Тако жь по приходе своем на указное место посылать добрых шпигов за Киев и к Припети а чрез оных проведывать о Станиславе и о неприятелских на Волыне и в Литве обретающихся войсках, о их поведении, а имянно, где оныя будут обращатца, и о том к нам писать имянно.

4

Оной поход свой править до указного места близ неприятеля; и ежели где мочно будет неприятелю какой учинить ущерб, и то чинить з Божиею помощию, и при том иметь добрую осторожность. В протчем чинить, как честному и доброму афицеру надлежит.

Даны в Лебедине, декабря в 3 день 1708.

2894. Жалованная грамота Григорию Шишкевичу

(1708 декабря 4)

Божиею поспешествующею милостию мы, пресветлейший, державнейший, великий государь, царь и великий князь Петр Алексеевич, всея Великия и Малыя и Белыя Росии самодержец, Московский..., наше царское величество пожаловали войска нашего Запорожского Черниговского полку прежде бывшаго (казака) Григорья Шишкевича, за ево к нам, великому государю, верные службы, а особливо за престорогу, которую он учинял генералу нашему, главному отъ кавалерии, Римского и Росийского государств Ижерскому князю Александру Даниловичу Меншикову, в случае от измены нам, великому государю, бывшаго гетмана Мазепы. Велели ему, Григорью, быть сотником Новомлинским, на место прежде бывшаго тамо сотника Самуйленка. И над казаками той сотни иметь ему, Григорью, началство, во всем против прежде бывших тамошних сотников. Також какие к тому уряду доходы и маетности и мелницы приналежат, владеть тем ему, Григорью, как прежние тамо будучие сотники владели. А преж бывшему сотнику Самуйленку быть тамо сотником мы, великий государь, не повелели, для того что он явился причинен к измене Мазепиной. Чего ради, во уверение всем и во знак к нему той нашей царского величества, за вышеписанные его службы, милости, указали мы, великий государь, ему, Григорью Шишкевичу, на тот чин Новомлинского сотничества дать сию нашу великаго государя жалованную грамоту чрезвычайно, за нашею царскаго величества государственною печатью.

Дан в Лебедине декабря в 4 день 1708.

2917. К царевичу Алексею Петровичу

(1708 декабря 19)

Ноября 27-го дня писали мы к вам, чтоб с рекрутами быть вам в Севеск генваря к 1-му числу; и ежели къ тому числу не можеш исправитца, то приезжай хотя к 10-му числу генваря. Такъже пишеш, что рекрутов в то число добрых не было и для того таких послал; и когда б о том ты так отписал тогда, то б я сердит на тебя не был.

P. S. Полковник Калагин компанейской, которой был при Мазепе, пришел к нам с тысячью человеки и на дороге побил Шведов и живьем привез шездесят восем человек.

Лист до стародубського полковника Івана Скоропадського4

4

Перекладено з книжної української мови за виданням: Источники малороссийской истории, собранные и изданные Н. Бантыш-Каменским. — М., 1859. — С. 173—175. Взято з сайту: http://litopys.org.ua/

(30 жовтня 1708 року)

Мій ласкавий приятелю, пане полковнику стародубівський!

Нехай буде відомо вашій милості те, що ми, гетьман, бачачи Вітчизну нашу Малоросійську, що приходить до крайньої згуби, коли ворожа нам здавна сила московська те, що поклала була від багатьох літ при всезлобному своєму намірі, тепер почала досягати із занепадом останніх прав і вольностей наших, коли без жодного з нами погодження почала забирати малоросійські городи у своє посідання, людей наших, пограбованих і до кінця знищених, із них повиганявши, а своїми військами осаджувати. І нехай би те чинили в полках Стародубському, Чернігівському та Ніжинському, маючи й вигадуючи з притаманної собі хитрості брехливі причини, начебто те чинять для оборони від наступу шведських військ, але й біля дальніх міст, куди шведські війська не мислять ніколи наступати, заходилися були, як до Полтави з Білгорода ординовано два полки. І над іншими містами те б виповнилося, коли б ми, за звичною нашою горливістю до Малоросійської Вітчизни, тому їхньому лихому намірові не запобігли. А до того не тільки маємо від зичливих приятелів таємні перестороги, але й самі те явними доказами бачачи і цілковито відаючи, що нас, гетьмана, генеральну старшину, полковників і весь керівний склад Запорозького війська, хочуть за притаманними їм звабами до рук прибрати й запровадити в тиранську свою неволю, ім’я Запорозького війська згладити, а козаків у драгунію та солдат перевернути, народ же малоросійський навіки віддати у рабство. І коли б не Господь поміг од тиранських їхніх рук врятуватися, то, певне, й той би їхній намір ворожий дійшов би до здійснення, адже ні для чого іншого Олександр Меншиков та князь Дмитро Михайлович Голіцин зі своїми військами до нас поспішали, ні для чого іншого звабами своїми спершу з військом, а потім так само і зі старшиною до обозів своїх московських вабили, тільки щоб нас усіх могли забрати у тяжку неволю (а не дай Боже!) і на тиранські муки. Бачачи понад те, що московська потенція безсильна й невоєнна, завжди втечею рятується від непоборних шведських військ, прибігла сюди не боронити нас від наступу тих-таки шведських військ, але вогнем, грабунками і немилосердним мордуванням прийшла руйнувати, а міста відбирати в своє посідання; ми ж тож удалися за згодою і спільною постановою спільно з панами генеральними особами, полковниками та старшиною всього Запорозького війська в непоборну потенцію найяснішого короля його милості шведського, маючи непосоромну надію у всемогутньому Бозі, єдиному заступнику ображених, що любить правду й ненавидить лжу, що його королівська величність завжди оборонить щасливою зброєю від того московського тиранського іга Вітчизну нашу Малоросійську й Запорозьке військо звільнить, а забрані наші права та вольності не тільки приверне, але із загальною користю і з безсмертною славою Запорозького війська на майбутній вік примножить і розширить, у чому нас утвердив і упевнив своїм ніколи не змінним королівським словом і даною на письмі асекурацією. За чим і ваша милість, оскільки є правдивий своєї Вітчизни син, не зичачи їй крайньої погибелі, знищення та руїни, берися до єдиної з нами всіма згоди та до спільної оборони тієї ж своєї Вітчизни, також дбай усіма способами, за даним тобі від Бога розумом та мистецтвом, викоренити московське військо зі Стародуба, згодившись щодо того із панами полковниками переяславським та ніжинським, певний того бувши, що московська сила нічого не зможе там вашій милості та місту Стародубу зашкодити, бо вона невзабарі буде зброєю королівської величності шведської загнана у свої межі. А коли б ваша милість до викорінення того московського гарнізону, що лишається у Стародубі, стільки сили і способу не мав, то радимо вашій милості звідтіля йти та поспішати до боку нашого з товариством у Батурин, аби не потрапив із невіджалованим нашим жалем у московські руки. Того від вашої милості повторно і пильно жадаючи, зобов’язуючи й наказуючи горливістю та любов’ю до Вітчизни, йому ж зичимо від Господа Бога здоров’я.

Вашої милості зичливий приятель Іван Мазепа, гетьман і кавалер

Із Дигтирівки, 30 жовтня 1708 року

Вірші Івана Мазепи

Дума

Всі покою щиро прагнуть,

А не в оден гуж всі тягнуть,

Той направо, той наліво.

А все браття: то-то диво!

Не маш любви, не маш згоди,

Од Жовтої взявши Води.

През незгоду всі пропали.

Самі себе звоювали.

Гей, братове, пора знати,

Що не всім нам панувати

І речами керувати.

На корабель поглядімо,

Много людей полічимо.

Однак стерник сам керує,

Весь корабель управує.

Пчулка бідна матку має

І оної послухає.

Жалься, Боже, України,

Що не в купі має сини:

Оден живе із погани,

Кличе сюди отамани.

Ідем матку рятувати,

Не дамо їй погибати!

Другий ляхам за грош служить,

По Україні і той тужить;

Мати моя старенькая!

Чом ти вельми слабенькая?

Різно тебе розшарпали,

Кгди аж по Дніпр туркам дали:

Все фортель щоб заслабіла

І аж вконець сил не міла.

Третій Москві юж голдує.

І їй вірно услугує.

Той на матку нарікає

І недолю проклинає:

Ліпше було б не родити,

Нежлі в таких бідах жити.

Од всіх сторон ворогують,

Огнем, мечем руїнують,

Од всіх не маш зичливости,

А не слушной учтивости;

Мужиками називають,

А підданством дорікають.

Чом ти синів не учила.

Чом од себе їх пустила?

Ліпше було пробувати

Вкупі лихо одбувати.

Я сим, бідний, не здолаю,

Хіба тілко заволаю:

Гей, панове — єнерали,

Чому ж єсте так оспали?

І ви, панство — полковники,

Без жадної політики

Озметеся всі за руки —

Не допустіть гіркой муки

Матці своїй більш терпіти,

Нуте врагів, нуте бити.

Самопали набивайте!

Острих шабель добувайте,

А за віру хоч умріте

І вольностей бороніте,

Нехай вічна буде слава,

Же през шаблю маєм права.

Псальма

Бідна моя головонька,

Я на світі сиротонька:

Ні матусі, ні татуся.

До кого ж я прихилюся?

Прихилюся до Ісуса,

Тож мой отець й матуся,

Тож мні радість і утіха,

Тим позбуду всього лиха.

Але лиха біда всюди,

Ненавидять зліє люде.

Ні радости, ні спокою,

Тільки смуток із бідою.

Єден другого вітає,

А на славі забуває.

Єднак сього я не дбаю,

На Ісуса уповаю;

Той враг моїх всі совіти

Вскорі може розорити,

Не дасть мені погибати,

У печалях унивати.

Тепер правда лежить в долі,

А неправда в добрій волі;

Тепер любви ність і мало,

Бо на світі все зле стало.

Боже! Дай нам любов мати,

А ім’я твоє хвалати,

Доки ми на суді страшнім

Узримо світ твій преясний...

Чоловіку більш не треба,

Тілько доступити неба.

Там нам, Боже, даруй бити,

Лицем к лицю тебе зрити...

Пісня

Ой горе, горе

Чайці-небозі,

Що вивела чаєнята

При битій дорозі!

Киги! Киги!

Злетівши вгору,

Прийшлось втопитись

В Чорному мору!

Киги!

Жито поспіло,

Діло приспіло,

Прийдуть женці жати,

Діток забирати.

Киги! Киги!

Злетівши вгору,

Прийшлось втопитись

В Чорному мору!

Киги!

Ой чайка в’ється,

Крилами б’ється!

Чого ж їй літати?

Чого ж їй кричати?

Киги! Киги!

Злетівши вгору,

Прийшлось втопитись

В Чорному мору!

Киги!

Як їй не кричати?

Як їй не літати?

Дітки маленькі,

Вона ж їм мати!

Киги! Киги!

Злетівши вгору,

Прийшлось втопитись

В Чорному мору!

Киги!

Ой діти, діти,

Де вас подіти?

Чи мені втопитись,

Чи з горя убитись?

Киги! Киги!

Злетівши вгору,

Прийшлось втопитись

В Чорному мору!

Киги!

Література та інші джерела

1. Гетьман Іван Мазепа : постать, оточення, епоха : збірник наукових праць / Національна Академія наук України, Інститут історії України, Державний комітет архівів України ; редакційна колегія : В. А. Смолій ... [та ін.]. — Київ : Інститут історії України АНН України, 2008.

2. Горобець В. Незнайома Кліо : таємниці, казуси і курйози української історії. Козацька доба / Віктор Горобець, Тарас Чухліб ; Національна академія наук України, Інститут історії України ; науковий редактор Валерій Смолій. — Київ : Наукова думка, 2004.

3. Ґордон Дж. Мазепа : поема / Джорж Ґордон ; переклад з англійської Олекси Веретенченка. — Детройт : Накладом Літературно-Мистецького Клюбу в Детройті, 1959.

4. Доба гетьмана Івана Мазепи в документах / Упорядник Сергій Павленко. — Київ : Видавничий дім «Києво-Могилянська академія», 2007.

5. Іван Мазепа : матеріали до навчально-виховних занять / Упорядники : В. Островський ... [та ін.]. — Тернопіль : Мандрівець, 2011.

6. Іван Мазепа і мазепинці : історія та культура України останньої третини XVII — початку XVIII століть : науковий збірник / Інститут української археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського... та ін. ; упорядник Ігор Скочиляс. — Львів : ІУАД, 2011.

7. Кентржинський Б. Мазепа / Богдан Кентржинський. — Київ : Темпора, 2013.

8. Ковалевська О. Іван Мазепа : у запитаннях та відповідях / Ольга Ковалевська. — Київ : Темпора, 2008.

9. Мацьків Т. Гетьман Іван Мазепа в західньоевропейських джерелах, 1687—1709 / Національна Академія наук України, Інститут української археографії, Український Вільний Університет Мюнхен. — Київ ; Полтава, 1995.

10. Оглоблин О. Гетьман Іван Мазепа та його доба / Українське історичне товариство, Українська Вільна Академія Наук у США, Українська Американська Асоціяція Університетських Професорів та інші ; редактор Л. Винар. — 2-е доповнене видання. — Нью-Йорк ; Київ ; Львів, 2001.

11. Оглоблин О. Гетьман Іван Мазепа та його доба : праці Історично-філософічної секції. — Нью-Йорк : Видання Організації Оборони Чотирьох Cвобід України Ліґи Визволення України, 1960.

12. Павленко С. Іван Мазепа / Сергій Павленко. — Київ : Видавничий Дім «Альтернативи», 2003.

13. Павленко С. Іван Мазепа як будівничий української культури. — Київ : Видавничий дім «КМ Академія», 2005.

14. Універсали Івана Мазепи. 1687—1709. Книга друга / Упорядник Іван Бутич. — Київ, 2006.

15. Чухліб Т. Секрети українського полівасалітету : Хмельницький — Дорошенко — Мазепа / Тарас Чухліб ; Національна Академія наук України, Інститут історії України, Науково-дослідний інститут козацтва. — Київ : Видавничий дім «КМ Академія», 2011.

16. Чухліб Т. Шлях до Полтави : Україна і Росія за доби гетьмана Мазепи / Тарас Чухліб. — Київ : Наш час, 2008.

17. Шляхи : нариси до біографії гетьмана Івана Мазепи. — Київ : Темпора, 2009.

18. http://litopys.org.ua/coss3/ohl19.htm

19. http://www.mazepa.name/

Примітки

1

Тут і далі уривки з поеми наведено в перекладі Д. Загула та О. Веретенченка.

2

Переклад М. Рудницького.

Content

Друздев Олег Іван Мазепа

Олег Друздєв Іван Мазепа

Від автора

Дитинство і юність Мазепи

У таборі самостійників

Герой-коханець

Вибрані листи з листування Мотрі Кочубей та Івана Мазепи

На службі Самойловича

На шляху до булави

Статті договору, на якому присягав Мазепа

Гетьман обох берегів

Мазепа і Петро І

Північна війна: перші сумніви

Шведський поворот

Катастрофа

Спадкоємець Мазепи

Епілог

Додатки

Вірші Івана Мазепи

Література та інші джерела

Примітки