Віталій Копил та ін.

Право на пиво

Слово до читача

Наука стверджує, що людина більш ніж наполовину складається з води.

Я знаю точно: є люди, що частково складаються з пива. Саме таких людей представлено під цією обкладинкою, та й узагалі саме такі затіяли цей проект.

Реклама алкоголю в багатьох країнах заборонена, і я вважаю, що це правильно. Та й безідейне пияцтво, безумовно, є одним із найнепринадніших пороків людства. Однак якщо ставитися до спиртних напоїв як до творів мистецтва і, як заповідав генерал із «Особливостей національного полювання/риболовлі», споживати їх у розумній кількості і з відповідною культурою, нічого згубного в тому немає.

Зрозуміло, сивуху-бормотуху віднести до творів мистецтва складно. А от з любов’ю зроблені вина чи майстерно зварене пиво — цілком. І якщо останнім часом стали все частіше виходити тематичні збірки, присвячені кішкам чи кулінарії, то чому б не присвятити збірку пиву?

Сказано — зроблено. Василь Фляк, представник пивного концерну «Оболонь» висунув ідею, я її сформулював і оголосив конкурс розповідей, Максим Мошков (хто з інтернетників не знає Мошкова?) надав мережні ресурси.

Збірка присвячена ПИВУ — чудесному напою, що втамовує спрагу влітку і зігріває взимку. Скажете — ні, не зігріває? Хе-хе, отже ви не пили підігрітого пива в старому чеському шиночку! Правда не пили? А ви якось спробуйте! Багато з того, про що йдеться на сторінках цієї збірки, варто спробувати! Слово честі.

Пам’ятайте тільки про одне: якщо навіть гарного пива надто багато — це погано. Тому п’ємо в міру! Де мій келих? Наливай!

Будьмо!

Володимир Васильєв

Віталій Копил

Цей незайманий світ

Я вивів корабель на орбіту в точно визначений час і зробив кілька обертів, щоб роззирнутися.

Патруля не було. Почасти це втішало. Минулого разу мені явно пощастило — реакція патрульного була трохи гіршою від моєї, і я встиг вискочити у гіперпростір. Якби сталося інакше, то навіть одного пострілу з його квазіентропійного прискорювача було б досить, аби я досяг нірвани у Великій Порожнечі. Слава Будді.

З іншого боку відсутність патруля наводила на думку про відсутність об’єкта охорони, що, безумовно, ускладнило б моє завдання. Я кинув оком на оглядовий екран. Два поділених океаном континенти мали цілком мирний вигляд, що підтверджувалося й звітом бортового нейрокомп’ютера: ефір чистий (тільки білий шум та розряди), ніяких слідів цивілізації в атмосфері, океані, на поверхні та під нею. Планета починала мені подобатися, і я зважився посадити корабель.

Своєму II я довіряю безмежно. Проте він тільки машина, він має право помилятися, а я — ні. Ризик для мене передусім — нездатність передбачити вплив усіх чинників. Ви здатні передбачити усі чинники? От і я не здатний, тому завжди готовий до несподіванок…

Я вибрав траєкторію входу в атмосферу максимально наближену до метеоритної — чомусь здавалося, що крупні метеорити тут — явище звичне. Точку посадки вибрав у океані. Певна річ, це була звичайна пересторога: зенітні лазери не змогли б пробити моє силове поле, а присутність генераторів антиматерії мій II засік би ще на орбіті з субелементарного фону. Але безпека — передусім.

Компенсатори перевантаження працювали бездоганно, я навіть не відчув, як корабель ударився об воду. Автоматично визначався курс — до північного континенту. Ефект корабля силового поля захисту притягнув безліч морських мешканців. Навкруг корабля закружляли шалені вихори від цілеспрямованого руху малих і великих тіл — ближче до джерела. Я виключив захист.

Недалеко від узбережжя, коли глибина та нескінченні коралові рифи позбавили важкий корабель маневру, я відпустив його на дно, щоб прямувати далі гравітаком. Я вихопився над поверхнею океану й, подолавши звуковий бар’єр, на невеликій висоті помчав углиб континенту. Вже за годину я прибув на місце.

* * *

Люк за плечима з тихим шипінням зачинився. Я стояв на невеликій височині. Мрячило. По хмарному небу перебігали невиразні тіні. Повітря було сповнене звуками: дзижчання, шелест, потріскування. Сотні метеликів та бабок, не зважаючи на погоду, кружляли у чудернацькому танку. У болоті величезні звірі ловили своїх менш успішних дрібних побратимів. З-поза лісу лунало страшенне виття. Ліс навіть здалеку вражав розмірами дерев. Мені здалося, що я бачу кипариси, та легка імла заважала розгледіти їх краще.

Якщо я правильно розрахував координати, пошуки не мали бути занадто довгими. Години дві, максимум три. Я перевірив набої обох бластерів, зробив прив’язку системи навігації до корабля й гравітака, встановив хронометр на зворотний відлік і рушив. Піша прогулянка трохи не відповідала системі безпеки, але зараз мені захотілося романтики — відчути себе первісним мисливцем чи навіть розвідником. Зрештою, нейрошолом передавав відбиток з моєї сітчатки до II, і я завжди міг сподіватися на вогневу підтримки гравітака.

На жаль, той-таки шолом дуже звужував поле огляду, а мембранний респіратор перешкоджав диханню, тому я пізно зауважив птахоподібне страховисько, що на величезних шкірястих крилах спікірувало звідкілясь збоку. Сильний удар у плече збив мене на землю. Я встиг згрупуватися й уже через секунду після падіння одним пострілом знешкодив цього демона. Видовище було варте уваги, але я більше не мав часу на романтичні пригоди, тому увімкнув панорамний відеосенсор, що передавав безпосередньо до мого зорового центру картинку навіть того, що відбувалося за спиною, та пішов далі до лісу. Десь там була річка. Глибока стародавня річка, яка широкими і розлогими звивами текла до океану, але не впадала у нього, — величезні болота повністю вбирали її, до останньої краплі.

Я дістався до річки без пригод, лише раз у лісі мені довелося поступитися дорогою істоті розміром з гіпопотама, але подібній на жабу. В лісі справді росло кілька кипарисів, ну, майже кипарисів. Я пішов берегом проти течії сам не дуже розуміючи, що сподіваюся відшукати. Зрозуміло, що не побачив ніякого промислового устаткування, жодних труб або насосних станцій. Власне, я знав, що нічого цього тут не буде — просто мені хотілося нарешті сісти на цю планету. Мабуть, десь у глибині підсвідомості просто було бажання прогулятися берегом цієї річки та обдумати свої дії надалі…

* * *

Я побачив її на піщаній мілині. Вона лежала на блакитному піску жовто-оранжевим пузом догори. Та це ж… Повільно, ще не вірячи в удачу, підійшов до неї та підняв. Не зважаючи на численні рівці та подряпини, текст можна було розрізнити. Ось «О», «В», іще «О». Далі вгадувалася «L»…

Я подивився на річку. Мільйони тонн чистої, свіжої води. Без домішок та радіоактивного мулу. Мільйони тонн. Так, Вони завжди говорили правду. Вони не приховували. Вони кричали про це — їх ніхто не чув. Вони писали на кожній бляшанці, що беруть воду з Юрського горизонту. І Вони вже триста років беруть воду з Юрського горизонту. Є тільки один нюанс: Вони беруть воду просто з Юрського горизонту, безпосередньо у Юрському періоді.

Я сховав порожню бляшанку з-під «Оболонь — преміум» у кишеню та викликав свій хронокорабель. Шукати місце безпосереднього забору води не було жодної потреби. Пора повертатися.

Я кинув останній погляд на ліс, жалкуючи, що в моїй сучасності немає такої розкішної папороті, бронтозвірів, фантастичних метеликів — усього того, чим сповнений такий молодий світ.

* * *

Вже сидячи у кабіні корабля, я ще раз роздивився бляшанку. Мою увагу привернули грифони. Як символ єдності. Так, символ єдності води, хмелю та солоду… Грифони — здається, їх ще називали собаками Зевса. Я відкинувся на бильце крісла та беззвучно засміявся. Здається, я здогадався, де Вони беруть хміль…

Юлія Сандлер,

Андрій Максименко

Нотатки

Ніяківського коледжу

Тож пий собі пиво — Ти Знаєш Яке.

Ю. Сиромолот. Тьянга Б’єрле

Історія перша

Рецепт О-Томорі-дзен

— Ой, далебі мені не добре є, — мовив студент Озипринш до мене й фікуса. Братця, мовив достоту навпаки.

Та як упаде повз ліжко! Фікусові все одно, бо він дерево. А я ж таки людина. Тож коли сусіда о п’ять хвилин на першу ранку з’являється, лякаючи ручних мишенят та давлячи ретельно зібраний за півсеместру кістяк мієлозаврус рекс — мало й придушити такого сусіду! Бач, не є йому добре! Пити треба більше… самої води… та менше на власній особі експериментувати. Як от, три дні тому спало йому на думку нюхати клей — мультиків забажалося, тож роздобув десь клей шпалеровий, порох, мало ніздрі не посклеював, ледве відкараскали дурня…

Тож піднявся я, бурмочучи мантру безкрайнього спокою, підтягнув нічну сорочку, аби цей дурник не замастив чимось, склав пальці у знак підсилення фізичних дій…

А воно ж не працює!

Та до дідька, я ж не малюк-першокласник… не злічу, скільки разів уже його підіймати доводилося, з дерев стягував, якось навіть дістав з димаря. Пальці ж самі мусять знати справу, нумо — ще раз!

Та нічогісінько! Нулліус фігіус.

Світло запалити… та що ж воно коїться, справді! Світла нема… Абендабот його забери! Але ж у Самадхі Бра, що його вікно навпроти, — є. У Мішеля Папагаструса є, у Ньянкі… Хіба що хтось дрота відкусив… знайдуться в нас такі, з шляхетних, у кого кров блакитна — їм міді не вистачає… А все’дно, прощавай, мана!

Лише тоді я почав розуміти щось — як замість яскравої вогняної сфери запалив тільки бліде зелене сяйвочко — це не світла немає, це не вистачає енергії. Хтось усю витягнув на себе — та невже ж Озі, він же п’яний, а сп’янілих сила залишає умить…

Ближче схилився — ой, лишенько! Не те, щоб алкоголем — узагалі нічим від мого приятеля не тхнуло, він наче й не дихав — обличчя мав зеленкувате, а з порізаного вказівного пальця на лівиці чорна у пітьмі кров так і капотить…

Відверто кажучи, мусив я негайно викликати чергового містика. Але це ще як подивитись: коли трапиться дядько що треба, то ректорові не доповість, тож Озі самою єпитимією відбудеться. А як з тих… що ото надто вже праведні — тоді не лишень Озі потурять геть, але й мене, та ще й сусідів з обох боків — за мовчазне пособництво. Траплялися вже такі історії.

Тому я залишив Озі самого — нічого йому за кілька хвилин не вдіється, — прослизнув у коридор та проказав слово-запит. Відгук був: «Лузіяда», і що найгірше — за чергового був нині отець Карраско, а той уже праведник з праведників. Тож повернувся до келії — а там Озипринш на підлозі простягнений, непритомний та безпам’ятний. Оце вже втрапило! Та що ж робити — гаразд, скиглити буду потім… а зараз нічого не лишалося мені, як викликати людину надійну, зі своїх, та ще й родича — Пепе Гаруту.

Не надто вже охоче я його викликав, ніяковів добряче — Пепе був на шість років старший за мене, досяг другого кола пізнання, самих офіційних сільф мав три, а скількох ще привабив та звабив! Натуру мав не легку, язика — гострого та ядучого, тож не дивно, що я його побоювався. Коли ще сам таким буду!

Стиха стукнуло у вікно. Я рвучко підняв шибку. Крилатою тінню висів назовні Пепе. Від нього пахло стрімкою водою та альбанською табакою.

— Ну, малий, що в тебе? — пошепки нетерпляче запитав Гарута. — Там Сільфа Ліда, ти дуже не до речі.

— Пепе, вибач… Світлом присягаюся, це не я, Озько щось вчудив, я сам не впораюся.

Пепе скривився, плюнув у Місяць і змахнув шовковистою перетинкою крила, показавши гладенькі п’яти. Мовляв, дурник ти, Гай Ворон! Аж кортить мені твоїми приятелями опікуватись…

Та й зависнув догори ногами, зачепившись за каміння стіни. Втягнув повітря, майнув — і ось уже склав крила, схилився над Озькою.

— Ліда зачекає, — мовив суворо, — де ж ти, малюче, отак ся утрапив?

— Та я хотів якнайкраще, — скиглив спроквола бідолашний Озипринш. — Чи я винен, що воно завжди навпаки…

Він лежав у ліжку, випивши добряче п’ятничної роси з чистотілом, пальця йому було перев’язано, пошептано на руду, і зовні все наче було гаразд, але Пепе не квапився іти. Підібгавши ногу, всівся на підвіконні, грався кінчиком крила, розпитував що й до чого.

— Ну то й що? Як нічого ніколи не виходить добре, — бурмотів Озі. — Але ректору я нізащо не зізнаюся. Скажу, жабу різав у лабораторіумі, от і пальця поранив.

— Від жаб самі бородавки, — безжалісно зазначив Пепе. — А в тебе, до речі, ще дві плями з’явилися.

— Де? — скрикнув Озі. — Гаю, де ті плями, де?

— На руки подивися, — відповів я тремтячим голосом. Бо, навіть опритомнівши, Озі був досі кволий, наче амеба. А, по-друге, у нього на вогкому від поту лобі та на руках усе чіткіше проступали дрібні коричнюваті плямки. Та й шкіра блідла і робилася тонкою, ніби прозорішала просто на очах.

— Ой, горе мені, — Озі заплющив очі. — Ой, помру я!

— Не виключаю, — відповів із сарказмом Гарута. — Якщо гратимеш у мовчанку — далебі помреш. До світання мало часу, а потім що робитимеш?

— Скажу, що хворий, — шепотів Озі.

— На проказу, — їдко зазначив Пепе. Спіймавши на льоту тоненьку самокрутку, він недбало прикурив від пальця. — Коротше кажучи, хлопе, кидай грати в піжмурки, — Гарута трішки посунувся від краю підвіконної прірви. На колінах мав звідкілясь товстий підручник. — Зажмуритись завше встигнеш. Читав звідси?

Озі напіврозплющив одне страдницьке, зі сльозою, око, кивнув.

— Отож маємо… «Ш’яхт падрейха фо ш’яхт…», оцет узяв яблучний?

— Я… яблучний. Ароматизований.

— Дев’ять свічок?

— Від святкового пирога, бо вони маленькі…

— Ну, про муміє я навіть не питатиму…

— Купив у фармації… сказав, що нежить хронічний маю…

— Замкнений простір…

— Та в коморі я…

— Авжеж… От що, дитино Божа, у твоєму віці зазвичай у коморі інше роблять. Якнайстрашніше — то намагаються привид Нефертіті викликати. А ти кого спромігся, га?

Озі тихенько стогнав з переляку.

— Запам’ятай, Гаю, й ніколи так не вчиняй, — Пепе шпурнув книжку геть у куток, там вона розтанула на пару. — Цей телепень десь поцупив підручник магістерських практикумів. Та й викликав — ти уяви лишень! — Темпорофагію!

Я знітився, знизав плечима. Ім’я духа було геть незнайоме. От тобі й Озько, а здається ж — звичайнісінький двієчник.

— Було б тобі ще Вірго Горгонія прикликати. Аби вже кінець кінцем… пневматичним молотком би тебе від підлоги відколупували…

— Та дійде й до Вірго, — відчайдушно прошепотів Озько, — якщо я так… і надалі…

— Якщо ти так і надалі, то краще вже починай просто зараз. Бо, гадаю, надвечір буде тобі років добряче за шістдесят. Горян або довгожителів маєш серед рідних?

Озі пометеляв головою на знак заперечення. Повітря вже по-вранішньому світлішало, й те, що задавалося мені лише тінню на приятелевій скорботній фізіономії, виявилося насправді новоз’явленою борідкою. У борідці швидко пробивалася сивина.

Гарута подивився на мене та на Озьку, й разом рішуче зіскочив з підвіконня. Підійшов до хворого, похитав головою, — я й блимнути не встиг, як Пепе узяв з полиці кухарського ножа й надрізав собі зап’ясток.

— Гей, малечо, — мовив майже з відразою, — ану пий.

Озі наче затявся з несподіванки та переляку. Кров Пепе, трошки блакитнувата у світанковому примарному серпанку, капала на ковдру й всмоктувалася у вовну з тихим шипінням.

— Та не мекай, а пий. Скільки зможеш. Не переливання ж тобі отут робити!

Озипринш зойкнув, коли Пепе притиснув руку до його бородатого обличчя, — страшно, та що поробиш! Я захоплено спостерігав за родичем — отакої! Віддати власну кров тому дурникові! Озі, нарешті, відпав від життєдайної руки старшого, облизнув вуста й затих. Гарута посмоктав поранену жилу, сплюнув за вікно; недбало ворухнувши бровою, затягнув рану.

— Отож, малеча. До вечора самі вже якось мудруйте, я ж шукатиму рішення. Темпорофагія на нашу ласку не здаватиметься, зрозуміло, але гадаю, що десь зо два дні ми в неї виграли. Та й мусить бути зворотній хід. Ну, то я піду — он як уже видко, Карраско зараз зміну здаватиме. Аби ще не подумав, старий бовдур, що я по хлопчаках малих уночі ширяю. Бувайте!

Вислизнув у вікно — тільки й бачили його.

Я заздрісно послідкував за його летом — талант, що й казати! — й озирнувся до Озипринша. Приятель мій, блідий, волохатий, у старечій гречці, тоскно споглядав мене.

— Я ж нічого поганого, — промовив він. — Я тільки не зміг опанувати… Дорослим хотів бути, розумієш, дорослим, не старим…

У ті півгодини, що лишилися до підйому, я вирішив за нас обох, що Озі доведеться піти до занять, хоч би й у такому недолугому вигляді. Хворим прикидатися було надто небезпечно — у лікарні одразу б розпізнали, що то за хвороба така — навіть без глибокого огляду. Отож, треба було вигадати щось світське, для прикриття, і я згадав, на щастя, про Театр Весняний. Там збиралися зусиллями вихованців зіграти «Нотатки Божевільного». Через те Озі мав усім настирливим, починаючи з першокласників, закінчуючи самим паном ректором, казати одне — хочу зіграти Дідугана Поштмейстера, шукаю образ та машкару. Вигадка спрацювала якнайкраще: під час великої перерви сам магістр вільних мистецтв пан Титан Оглоблішвілі зайшов глянути на зігнутого у попереку, оброслого бородою, перестаркуватого Озька. Щось схвально промугикав, кивнув римським носом та пішов, на ходу роблячи якісь нотатки у записнику.

На жаль, кров Пепе Гарути виявилася не настільки мідною, як я уявляв, і як вважав сам Пепе. Надвечір Озі дуже ослаб. У нього тремтіли коліна, голова йшла обертом, очі заливало сльозою. Серце то бухало ковальським молотом, то завмирало. Він геть занепав тілом і духом, коли я привів його до келії та поклав у ліжко. Я сам не мав снаги навіть подумки звернутися до Пепе. У Озьчиному тілі молодість відчайдушно змагалася зі старістю, і я з острахом спостерігав, як шкіра на руках, зібгавшись зморшками, раптом розправляється, а потому знов стає сухою та жмаканою, наче папір. Хвилі сивини котилися по недолугих вусах та бороді, що довшала просто на очах. Край строкатого волосся посувався по чолу дедалі ближче до потилиці — приблизно, як велика годинникова стрілка, повільно, але невпинно. Озі не стогнав і не каявся, лежав собі мовчки горілиць у тихому відчаї. Я теж утратив досить надії, коли Гарута раптом з’явився просто з темного кутка. Він цього разу полишив десь крила, на лобі мав пляму кіптяви, а під пахвою тримав тоненьку інкунабулу з чавунними застібками. Пепе швидко поглянув на Озі та покивав пальцем. Обличчя родича було похмурим.

— Отож… кепські справи. Та дарма. Надія вмирає хіба що у Мартиролозі. А ти дивися сюди, хлопче. Є засіб, та він не надто простий. Був би простий — я б так довго не барився…

Зі стурбованим виглядом Пепе вмостився на підлозі, я — поруч. Наскільки міг розібрати примхливий візерунок ієрогліфів, то книжка мала назву «О-томорі-дзен», але закляття усередині було написано ромною.

— То тільки обкладинка від іншої книжки, задля таємниці. А ось те, що потрібно, дивися…

Пепе засвітив сферу, і я прочитав отаке:

Ман’яна світло зійде там,

Де несть планетів по кутам,

Щоб скинути років тягар

Та відновити крові жар.

То райв сіяючих очей

Та шкіри, наче у дітей,

Три сиклі кіндзадзи візьми

Та борзоподів із пітьми:

Без уно двадцять, бо ж вони

Тебе позбавлять сивини.

Тоскних думок аби не мати,

Катр гранум оселедця взяти,

Але найвищий там є чин —

До всього прикладай один

Не Сонця ясного вогонь,

І децу пива «Оболонь».

— Нічого собі рецептурка… Якою ж це мовою?

— Усілякими, далебі: щось сп’янишем, щось гельгою… Ромнинські слова трапляються теж… Та це пусте, я вже й складники зібрав, наче до ладу, ось…

Пепе вийняв з-за пазухи мішечка.

— Ось три сиклі кіндзадзи, — він поклав осторонь паперовий пакуночок з дрібним чорним насінням. — Ото борзоподи з пітьми, у їдальні наловив, рівно дев’ятнадцять, — ще один пакуночок, цупкий, у якому щось ворушилося. — Оселедець, чотири грани, тьху, смердить! Не сонця ясного вогонь — означає, що мусимо все скласти разом та вплинути будь-яким штучним світлом, це найпростіше. А от останнє… то вже зовсім незрозуміло.

— Чому так?

— По-перше, через пиво.

— Себто?

Замість відповіді я отримав від Пепе по лобі. Тоді вже второпав: адже, якщо кому з наших заманеться, то вдаються до звичайного спирту. Хто ж такий дурний, що не може його створити, то поцуплює з лабораторіуму, дарма, що небезпечно… А це ж через те, що навчальний заклад із духовидчим нахилом. Який у горілки дух — так, саме лиш блакитне полум’ячко! Щодо пива, то усім відомо, що в ньому живе Барлікорн Велемоцний: пика як цеберко, очі шалені та веселі, вуса руді запінені… Кажуть, здавна був він у нас у шані, та з часом, як став проректором один із Трьох Королів, то вже пригадав достоту давню ворожнечу з Барлікорном. Мовляв, щоб цього гайдамаки тут й на понюх не знати!

Ото спиртом і задовольняємось.

Бо пива ж пальцем не зробиш. Воно потребує живого духу.

— Оце тобі перша загадка, — мовив Гарута, підводячись та розкладаючи складники рецепта на столі, — тож думай, де б його дістати пива…

— Пепе, ти мене не лякай, я сам боюся.

— Але, — вів Гарута далі, — як навіть ми візьмемо десь пива — щодо цього я дуже не певний, — то що ж із ним робитимемо?

— Та це ж ясно: усе змішати, присвітити штучним світлом…

— А потім?

— Ну… пити оте… З пивом…

— От дитина ти, Вороне! Аби все було так просто, як гадаєш, кожен… дурник міг би стати молодим. Чи ти добре розібрав?

— Та що ж саме?

— Останній рядок: «І децу пива «Оболонь»!

Я знову зазирнув у книжку. Справді: оболонь. Дивно… невже справді таке дієслово?

— Може, помилились, коли друкували?

— То рукопис.

— Тим більше…

— Дитино Божа, це ж кастамирське закляття! Вони майстри були на подібне… загадки, примовки…

— Так це ж скільки часу ми витратимо!

— Багато, — похмуро визнав Пепе. — Можливо, все життя. Його, — кивнув у бік Озипринша, — то вже напевно. То ж думай, головонько. Пригадуй.

— Що ж тут пригадаєш, тут треба знати. А ти ж хіба… Ти старший. Розумніший…

— Я вже усіх розпитував. Усі факультети. Ніхто не знає, та й поготів. Зрозуміло…

— Можливо, таки помилка? Забалонь, наприклад?

— Це що за диво?

— Ну, буцімто у балона поклади… у скляну банку таку…

— То вже занадто. Балонів багато може трапитись. Тут щось простіше, я відчуваю. Як ота примовка, що її заборонено вагітним — три слова, але ж ніхто не пам’ятає, які саме…

— Або ж, — я напружив усі розумові здібності, але ж ніколи не був аж надто знавцем мов, — або, скажімо — обо лонь… Себто, об лоно — ну, на живіт виливати, втирати…

— Ще скажи — клістир!

Тут озвався Озипринш тоненьким старечим голосом:

— Хлопці… А я какати хочу… Допоможіть…

Пепе не зважив на те. Похмуро сіпав себе за вуса, вибивав пальцями по столу якийсь дріб — мабуть, розмірковував, де б його дістати пива. Я допоміг Озиприншу звестися на ноги та вивів його, легкого та тремтливого, як пір’їна, до коридору.

Біля сортиру м’явся з ноги на ногу хирлявий юнак, на ім’я Ельдар, прізвисько його було Сирота. Його нещодавно прийняли до коледжу, казали, наче він не тутешній. Чутки ходили, ніби увесь його світ загинув, тільки над Сиротою доля зглянулася. Тож хтось із магістрів його притулив. Особисто я ніяких іншосвітніх прикмет у хлопцеві не вбачав — таке ж хлоп’я, як усі ми тут. Хіба що… та ні, бодай здалося, голова затуркана…

— Здоров був, Гаю. Привіт, Озі… що це з тобою?

— До театру прагне, — відповів я, долаючи у серці млість. — Мусить бути достовірним.

— То й справді…

— Ой, не можу, — пошепки простогнав Озипринш.

— Терпи.

— Там Мондо сидить, — зітхнув Сирота, — я вже п’ять хвилин тут джигую.

— Озьку, мусиш потерпіти. Ще ж Сирота попереду.

Озі тихенько заридав, уткнувшись у моє плече. Болісний вираз у ніжно-карих очах Сироти поступився місцем дивному сумному захопленню:

— Який ти дивовижний хлопець, Озі! Я б так не зумів…

Тут Мондо Кукін, дідька б йому в печінку, нарешті полишив шурхотіти та вовтузитись у сортирі й викотився геть. На нас він не зауважив. Сирота прожогом кинувся до вічка. Я ж притримував бідолаху Озі, відчуваючи плечем крізь грубу сорочку гострі хребці. От же дурник… дорослим бути закортіло… таки помре, як не дістанемо пива… І так раптом захотілося — ну, хоч би ковточок, навіть не зважаючи на Озьчину біду, та ще як навмисне — пахне ячмінним окрайчиком та хмелевою гіркотою…

Та це ж Сирота пташечкою випурхує з сортиру: сам — як ячмінний колосок, дрібні кучерики світлі, наче піна, пичка сяє — бо відлив добряче, тож ладен увесь світ покохати.

Отут я його й схопив за душу.

— Що таке, Сирота, наче від тебе пивом тхне, га?

Він одразу зів’яв.

— І ти до того ж! Відпусти!

— Не відпущу!

— Та облиш, Вороне, ну що тобі…

— Мені? Та пива ж, причому негайно. А ти тут розпахощився! Давай, кажи, де воно в тебе?

— Ябеда клятий! — Сирота пручався, та я тримав його міцно. — Паскуда! Усім пива треба! А де, в дідька, я його візьму? Розпрямили до біса наш Роздол, отакі ж чаклуни собачі, як ти, й розпрямили! А пивом від мене завжди тхне, бо я з усієї родини сам тільки й залишився!

Тут він, як пристало Сироті, розридався гірко й прошепотів крізь сльози:

— Бодай би ти Озипринша пильнував… Йому вже нікуди не треба.

Обох я притягнув до келії. Озі лише трохи пофількав, аби лиш не смерділо, а сам усе прислухався, як Пепе допитує Сироту. «Бо я один із усієї родини лишився…» — «Що за родина?» — «Та Сервесери ж ми, Сервесери з Роздолу, а я Ельдар Другий… і… і останній.» — «Що з того?» — «Та пиво ж наша царина… з дідів-прадідів… а тоді вбито було Пільзнера, й Лагера, й Портера, дядько Стаут скінчив смертю хоробрих… тітонька Брага, племінник малий, Квасик, теж загинув, живий тільки я…»

— Вороне! Чи тебе там присушило?

— Зараз! Озі, ти б хоч ворушився трохи, чи що…

Озі у відповідь лише кректав. Зійшла людина нанівець — зробилася як вісімдесятирічний дідуган: холодні руки тремтять, ноги заплітаються, вуста сині, очі — як у риби. Вніс я його, поклав у ліжко, прикрив ковдрою. Чи є Озипринш, чи нема його — тільки дихає важко.

Засльозеного Сироту Пепе поїв водою та стукав по спині.

— От бачиш, брате Вороне, пиво є, навіть воно поруч. Слухай, спадкоємце, а якби нам трохи? Нам деци вистачить… Заради доброго діла?

Спадкоємець похитав головою.

— Мене газом затруєно… Самий запах лишився, а духу немає. Інакше б магістрові Калібану не дозволили б навіть клопотатися. Але я вивчуся! — знову у очах Сироти скипіли сльози. — Я оте їхнє випрямлення розправлю так, що… Помщуся за всю рідню! Але пиво… хлопці, якщо вам справді треба… навіть не знаю… От якби шановний Пепе допоміг..

— Розправити вигин можна, звісно, — розважливо відповів Гарута. — На деякий час… якщо взагалі сили вистачить. Але чи певний ти, дитино, що пиво там ще залишилося?

— Чи певен! Та ж вони без пива не можуть жити… тобто він не може, вже він сам залишився, ворог клятий…

— Хто такий?

Сирота глибоко зітхнув:

— Історія ця сумна та довга….

І бути б тут Історії другій, або Повісті про Бану Удам, синів Нуйхарії.

Але нічого такого не буде.

Бо Пепе, прислухавшись до тяжких зітхань Озипринша, спохмурнів ще більше і урвав спадкоємця Сервесерів Роздолянських:

— Коротше. Тільки по суті кажи, бо часу немає на балачки.

Я теж показав Сироті кулака й прошепотів: «коротше!»

— Отож, ну… Отож, коротше, — Сирота був поцілений на злеті, тож мучився й не знаходив потрібних слів. — Ну, ото… був собі цар Упик Удам, мав царицю Нуйхарію, усе як слід, та не зрів у неї плід… Та ось прийшов дідуган, з ним див повний казан… Ой. До біса оте… Коротше, диво таке він дав скуштувати цариці, казав — то питво зі святої криниці, котра жінка вип’є, то стане при плоді, як при добрій нагоді. От вона й стала — ще й кухля всього не перехилила, як синів трьох народила. Зростали сини не днями — годинами, пізнавали їх за могутніми спинами, за розкішними шатами та за царськими печатями, і все таке інше, а за вухом кожен мав золоте перо…

Я штиркнув Сироту кулаком попід ребра. Він зойкнув і повів далі:

— Імена ж їхні Комсорг, Профорг та Фізорг… І були вони схильні до лихого діла, через те, що суть їхня була бродило, та отримали вони від чаклуна пророцтво, що мусять піти у мандри, аби не стекти оцтом. От вони й подалися за тридев’ять земель, де вода, й солод, й карамель… А тридев’ятим на схід від їхньої поганої Удамії якраз і був наш Роздол…

— Але ж я одного Фізорга знаю, — стиха мовив Гарута. — От уявіть собі, хлоп’ята, здоровенний такий бугай, і за вухом золоте перо стирчить, файний «Паркер». Фізорг, між іншим, бен Удам…

— То він, він! — скрикнув Сирота.

— Облиш, не дістанеш… Він у п’ятому колі щось таке викладає, технології коловерту, чи що…

— А ти ж казав…

— Та! Він упадав за однією сільфою моєю, теоретик!

— Ти з ним побився, — жахнувся Сирота.

— З якого то доброго дива? — фиркнув Гарута. — Я маю ще диплом отримати, чи ж дарма штани просиджую? Ошуку на нього напустив, велике діло, подумаєш!

— А яке ж ми пиво мали! — гірко, хоч і пошепки, скрикнув Сирота. — Цей Фізорг, дарма що був молодший, — просто сатана! Профорга ми швиденько подолали, зробили так, аби м’якої води упився, він і зомлів… З Комсоргом довелося пововтузитись, спеціальний пивний камінь винайшли для нього, такий, що швидко застигає — тож цього теж знешкодили кінець кінцем. Але Фізорга не подужали. Хитрющий, злісний, наодинці бився, усіх поклав. І ось я тут, а пива нашого… немає й сліду, все ворог привласнив, до крапелиночки!

— Та-ак, — промимрив Пепе, втупивши погляд у щось віддалене, — гадаю… цей один з доброї волі пива нам не наточить.

— Ще б пак! — зголосився Сирота. — Ти б власної крові віддав кому?

— А я й віддав, — спокійно сказав Пепе. — Оцьому дурникові.

Озипринш хрипло застогнав та зацмокав у подушку.

— Пепе, — то я втрутився, — може, вдруге спробуємо?

Гарута похитав головою.

— Гадаю, ні. То зайве. Та ще й приятель твій до вампіризму схильний, чи що… Крові випив з добру кварту, зістарив мене на півроку… ні, більше не дам. Тут інше рішення можливе, без зайвих втрат.

— Яке? — водночас запитали ми з Сиротою.

— Вочевидь, це Сильфа Брю.

— А не пошкодуєш?

— Я вже й так з вами устряг по горло, тільки через тебе, Вороне, зауваж! Але потім якось розрахуємось по-свійському… Та й Брю у персні зараз замкнена, тож нудиться…

З цим він пішов з келії. У сінях негучно щось тріснуло, приємний акорд наче кришталем продзвенів, долинули притишені голоси і якесь вовтузіння. «Та Брю, Брю, я у справі…» — «Завше ти у справі, бридкий!» — «Та світом присягаюся, опісля…» — «Таки бридкий, поганий хлопчисько!» — «Тихше, Брю, благаю…».

Хвилин за п’ять Пепе повернувся, дещо скуйовджений. Знову сів на підвіконня.

— Чекати треба.

— А вона…

— Якщо Фізорг має пиво, вона його дістане. Аби сама не надто спокусилася. Та не було запізно.

Запала тиша. Аби розвіятися, я рахував власне серцебиття, наводив самому собі дурні малі галюцинації: як-от екзамен із профілістики, портрет магістра Якенса у мережаних штанцях, навчальний бій падре Карраско з отцем Антонієм Хризокомовим… Але серце билося навмання, іспит складався на двійку з плюсом, отець Антоній здавався на ласку єзуїта та все таке інше… Від Сирітки пахло вже не хлібом, а дріжджами — він теж нервував. Я чув, як він раз у раз бурмоче: «От вивчуся… буду великим та сильним… тоді за Портера, за Лагера… за всіх…» Пепе з підвіконня перебрався до ліжка Озипринша — кров’ю не напував, але просто узяв постраждалого від Темпорофагії за висохлу руку і так сидів мовчки. Час від часу неуважно робив собі тоненьку самокрутку, тоді запах чорносливу плив по кімнаті, перебиваючи дріжджову хвилю.

Я й сам не розумів, чого ми сподіваємося. Якби навіть сильфа Брю дістала пива — що по тому? Кепські справи — Озі, мабуть, таки помре, почнуть розслідування, а чи багато втіхи у тому, що разом зі мною постраждає родич, та ще цей бідолаха спадкоємець, ох, Озька, Озька…

Тонкий дзвін змусив мене отямитися. Наче хтось сміявся по всіх кутках келії водночас. Веселі блискітки сновигали по столу, по залишках мієлозавруса, спалахнули склянистим блиском у оці Озипринша.

— Брю?

Сільфа знов захихотіла.

— Пиво є?

Щось зашипіло, забурчало. Сирота тицьнув мене під ребра, звівшись у стійку, достоту по-собачому. Звідкілясь з-під темного невидимого склепіння пролився і вдарив у підлогу такий самий майже невидимий у темряві струмінь.

— Келиха! — страшним голосом скрикнув Гарута. — Вона в біса п’яна, зараз все розіллє!

Я кинувся до столу, схопив перше, що втрапило під руку, і то вчасно. Струмінь скінчився за кілька секунд, але я мав повну вмивальну миску чудової рідини. Сирота Ельдар ахнув і повалився обличчям у те, що було розлите на підлозі. Сільфа ще раз пирснула, тренькнуло скло, щось із брязкотом покотилося. Пепе вилаявся і засвітив сферу малої потужності.

— Сюди постав. Деца є, гадаю…

Я кивнув, бо від збудження не міг навіть говорити. Гарута зняв усі персні, браслета та золотий ланцюг Мерлінівського стипендіата, тричі плюнув на ангела-охоронця і розпочав лікування. Щодо загадкової дії — я вирішив за краще навіть не заїкатися про це. Світанок от-от настане. Треба хоча б спробувати…

— Оселедець?

— Що?

— Кажу, оселедець де, бодай ти розпух! Ага, ось є… Ну так. Світло?

— Яке?

— От дав біс помічника… Несонячний вогонь? Ліхтарик маєш?

— А ти хіба ні?

Гарута вишкірився так, що я сахнувся і почав навпомацки шукати ліхтарик у тумбочці. Нічого не траплялося під руку добрих двадцять секунд, тож я відчував, що мене зараз буде проклято навіки, аж ось…

— На… тримай…

— Та вже ж… Помічник чародія з тебе ніякий.

Пепе склав усе докупи, тепер проводив ліхтариком. Розтерті разом оселедець, кіндзадза та борзоподи смерділи невимовно бридко, я навіть пожалів Озипринша, абищо там мало бути у комбінації з пивом… Пепе виміряв у першу-ліпшу склянку приблизно децу пива і… замислився. Я з острахом слідкував за виразом його обличчя. Сумнів — страшне діло! Будь-якої миті Пепе міг усе відкинути, адже шанси були вочевидь занизькі, а з кастамирським закляттям жартувати не варто. Я про такі випадки чув, а зараз міг і побачити на власні очі.

Але Пепе таки зважився на ризик. Я почув, як він стиха промовляє закляття. Бачив його похмурий профіль. Відчував у обрисі вуст та насуплених бровах недобрі передчуття, що гнітили його душу, але… «І децу пива…»

— Оболонь!

Пепе ледве не вронив суміш.

— Що таке?

Ми обоє втупилися у Сервесера-молодшого. У того на обличчі сльози змішалися з пивом; абсолютно щасливий, він простягав до нас долоню, на якій зблиснула зеленим якась маленька штучка. Очі спадкоємця сяяли дивним вогнем.

— Тут знайшов, на підлозі! Наше пиво, — з невимовною ніжністю проказав він. — Наше пиво, «Оболонь», ось знак!

Я узяв шматочок металу — то була кришечка від пляшки. На ній витонченими візерунками було намальовано складний герб із написом довкола: «Оболонь».

— Пепе! — скрикнув я, почуваючись найрозумнішим з людей, — Пепе, адже це не дієслово! Це, власне, є пиво!

Але то було вже зайве — Пепе щосили змагався з Озиприншем. Клятий дідуган, який лежав досі чи не замертво, мабуть, вирішив, що його намагаються отруїти, не чекаючи, доки прийде остання година. Він пручався, як гадюка, пускав слину, кашляв, але ми таки запхнули ліки йому у пельку. Перший ковток пива влили з ложечки.

Що тут почалося!

Озі ламало в корчах, плющило, зав’язувало у неможливі вузли і знову відпускало, але, зрештою, все скінчилося добре. Йому повернуто було юний вік, а разом з тим — невиправну схильність до безглуздих пригод, у чому всі ми невдовзі переконалися, і від чого Озі ще не раз страждав сам.

Я щасливо здихався небезпеки бути звільненим за пособництво, до того ж магістр Оглоблішвілі запросив мене у «Нотатки Божевільного» — художником по машкарах.

Сирота Сервесер зробив у кришечці дірку і носив її на грудях як оберіг.

А от про те, як Пепе Гарута владнав свої справи з легковажною сільфою Брю, які наслідки мало перебування у нашому коледжі спадкоємця Сервесерів Роздолянських, яка доля спіткала кінець кінцем Фізорга бен Удама — про все це розповідаю я не тут і не вам, оскільки є ще Історія Третя, Четверта, П’ята… й по тому далі буде.

Далі буде, доки не скінчиться пиво.

Олег Овчинников

Малесенький принц

Моєму братові Ігорю, великому шанувальникові пива «Оболонь» у день його двадцятишестиріччя.

— Хмм… Оболонь? — з сумнівом повторив Командор і погладив лівий підлокітник крісла. Потім посунувся праворуч і погладив правий підлокітник. Неможливість виконати обидві ці елементарні дії одночасно трохи дратувала.

— Так, «оболонь» чи «оболоня», — підтвердив ксенолінгвіст. — Місцева морфологія допускає обидва варіанти написання.

— Хмм… Шкода, що ми не уточнили правильний ще при першому аудіовізуальному контакті. Ще місяць тому я нізащо б… — Командор зітхнув. — Правду кажуть, що досвід полишає нас із віком. І що ж являє собою ця сама «оболоня»?

— Поки неясно. Але Ерік Очі-й-Вуха з хвилини на хвилину має завершити сканування планетарної ноосфери у пошуках інформації. А ось, до речі, й він.

Двері командорської каюти безшумно ковзнули убік, і на порозі з’явився Ерік. Він провів долонею по збуджених очах; обережно, немов боячись обпектися, поторкав мочки палаючих вух — і пояснив зніяковіло:

— Це варварська планета, мій принце! Схоже, тут не чули про вікові цензи на інформацію. Все, що завгодно, — у вільному користуванні. Навіть… Навіть… — губи його затремтіли.

— Заспокойтеся, мій друже, — мовив Командор. — Я розумію глибину вашого потрясіння. Що поробиш, у нашому становищі вибирати ні з чого. Хто б не простягнув нам руку допомоги, ми повинні прийняти її з вдячністю. Навіть від варварів. Але скажіть, Еріку, чи вдалося вам пролити світло на проблему, яка нас цікавить? Що таке «оболоня» і з чим її їдять?

— Оболонь, — виправив Ерік і знайшов у собі сили прямо глянути в очі принца, світло-блакитні, в обрамленні дрібних напівпрозорих війок. — Та її не їдять, а п’ють. Наскільки мені вдалося з’ясувати, так називається сорт пива.

— Пива? — здивовано повторив Командор. — Що таке «пива»?

Інформаційний суперсенсор на прізвисько Очі-й-Вуха зам’явся.

— Це не так просто пояснити. За одними джерелами пиво є алкогольним напоєм. За іншими воно не підпадає під чинність закону про рекламу алкогольної продукції і придбати його може хто завгодно. Навіть… Навіть… — він опустив голову на груди, і плечі його дрібно затряслися.

— Ну, — поквапив Командор. — Будь ласка, візьміть себе в руки.

Ерік стиснув пальці в кулак, зробив глибокий вдих і випалив у пориві запеклої рішучості:

— Особи, які не досягли вісімнадцяти років, — потім підняв голову й додав у виправдання: — Не подумайте, мій принце, що я спотворюю факти. Конкретно це місце я просканував разів десять!

— НЕ досягли? — неголосно ойкнув ксенолінгвіст. — Не «ті, що досягли», а ті, що «НЕ досягли»? Свята Короно, це справді варварська планета!

Командор не взяв до уваги його голосіння. Він почухав кінчик носа і спробував наморщити чоло, але, звичайно ж, не зміг цього зробити з цілком зрозумілих фізіологічних причин.

— Алкогольний напій? — промурмотав він. — Закон про рекламу?

— Я ж казав, що це непросто пояснити, — нагадав Ерік, ледь не плачучи.

— А втім… Немає часу розбиратися. Хвилина зволікання може коштувати життя! Але чи вдалося вам з’ясувати основне? Де знаходиться ця загадкова «оболонь»?

— Так, мій принце. Вдалося. Ось вона.

Ерік зробив крок до голографічного зображення планети, що висіло посеред каюти, м’яко крутонув переливчату кулю у долонях і впевнено тикнув пальцем у якусь точку на її поверхні.

— Тоді вперед! — віддав наказ Командор. — До речі, хто-небудь… зніміть мене з цього крісла.

«А може, не мудрувати? Взяти й написати: «Оболонь — Експортне»?» — без поспіху міркував Максим, розвалившись у незвично м’якому кріслі свого начальника, яке цього ранку пустувало… тобто, вже ні. З незручним стільчиком, що обертався, на якому Максим за звичкою відсиджував свій, скажімо так, робочий час, крісло Валерія Олександровича не йшло ні в яке порівняння. Розважатися у такому було одне задоволення, а працювати… Працювати, як не дивно, як і раніше, не хотілося. Особливо коли з усього відділу ти залишився один, ніхто не зиркає через прес-пап’є, не гарчить людським голосом: «Ти, Широбоков, той — кінчай мені дисципліну розхитувати. Уночі позіхати будеш».

Ні, «Експортне» не піде, вирішив Максим після кількох позіхів. Хоч воно і призначене здебільшого на експорт, але ж не можна так уже — у лоба. Імпортери на назву навряд чи купляться, а свої, навпаки, ще образяться, не стануть брати.

Він знову взяв зі столу дволітрову баклажку з дослідним зразком і задумливо поколихав на долонях.

Ти ба, важкенька! Може, так і назвати — «Золоте»? Хоча ні, було вже — «Клінське». Тоді «Платинове»? Теж ні, «Тінькофф» раніш нас похопився. А може…

Закінчити думку Максимові не дали двері кабінету, що відлетіли убік і з гуркотом встряли у стіну. «Все одно нічого путнього на думку не спадає», — за інерцією додумав він, машинально щулячись у начальницькому кріслі і через пап’є в усі очі розглядаючи дивних гостей. На щастя, вони не були схожі ні на групу захоплення, ні на виконавчих приставів від податкової, що наскочили з раптовою інспекцією у штаб-квартиру процвітаючої пивоварної компанії. Чесно кажучи, вони взагалі ні на кого не були схожими.

Першим у кімнату, прихилившись, ступнув громило двометрового зросту, від могутньої шиї до п’ят затягнутий у чорну шкіру, щедро присмачену заклепками, шпичаками й обручами з якогось тьмяного металу. Постояв, заповнюючи пройму дверей, оглянувся й ступив крок убік. Того, хто увійшов слідом, Максим роздивився не відразу. Перешкодила інертність мислення і пап’є у вигляді виконаного з димчастого кришталю космічного човна, що відсотків на сімдесят загороджував поле зору. Тільки обережно виглянувши зі свого укриття, Широбоков розглядів ледь виступаючу над столом маківку, прикрашену рідкою порослю світло — золотавого волосся й короною з того ж тьмяного металу, щоправда, надягнутою чомусь зубцями донизу. Услід за коротуном у короні в кабінет одночасно ввійшли два хлопчики років дев’яти, одягнені в яскраві камзольчики різних кольорів. Той, що в синьому, був надзвичайно окатим і капловухим. Зелений камзол іншого, немов студентська шпаргалка, був поцяцькований різноманітними позначками, ієрогліфами й рунами.

Обвівши кімнату поглядом, зелений розгублено обернувся до синього.

— Знову нікого! — сказав він. — Очі-й-Вуха, невже цього разу тебе все ж таки підвів нюх?

— Не може бути, — відмахнувся синій і, немов радарна антена, повів головою з боку на бік, придивляючись і прислухаючись. — Тут хтось є, але ми його просто не бачимо.

Максим у сотий раз вилаяв себе за те, що з’явився на роботі у вихідний день, плекаючи в душі боязку надію на оплату понаднормових; пожалкував, що не може злитися з навколишнім середовищем, як хамелеон, і спробував у міру скромних можливостей стати ще непомітнішим. Однак спроба його провалилася з тріском, хрускотом і скрипом. Тобто, навпаки: спершу під Максимом по-зрадницьки скрипнуло крісло, потім захрумтів під підошвою кинутий мимо кошика паперовий листок, і, нарешті, тріснуло у двох місцях випадково зачеплене ліктем пап’є.

Зрозумівши, що його помітили, Максим підібрав космічний човен з килима, товщина і ворсистість якого мало посприяли м’якій посадці. Похитав головою, розглядаючи кучеряву тріщину між житловим модулем і ходовою рубкою, встановив човен на попереднє місце і знову заклопотано гулькнув під стіл. Крекнувши, дотягся до зім’ятого папірця, акуратно розправив його на колінах і з глибокодумним виглядом прочитав власноручно зроблений запис: «Оболонь — Максолітове? Ні!».

— Ось же він! — в один голос вигукнули пацани, що начебто відбилися від новорічної маскарадної процесії. «Рівно на місяць», — подумав Широбоков, ковзнувши поглядом по аркушу перекидного календаря з написом «1 лютого».

— Хто тут? — здригнувшись — треба сказати, дуже реалістично, — запитав він.

Шкіряний велетень у два величезні кроки перетнув кабінет, навис над Максимом, який при його наближенні відразу втиснувся в крісло, і поманив працівника схожим на руків’я меча пальцем.

— Ви… до мене? — уточнив Максим, обачливо дивлячись на плечі велетня, що, усупереч законам перспективи, ставали чим вище, тим ширшими.

— Ги-и… — вишкірився гігант, а десь із-за столу, з того місця, де маячив притоплений поплавець коронованої маківки, зненацька пролунало:

— Це залежить від того, ким ви є. Нам потрібен головний по «Оболоні». Це ви?

Запитання було поставлене дитячим голоском, але таким тоном, що Максим, мабуть, не посмів би промовчати у відповідь навіть без присутності велетня, який висів над душею. Він лише трохи забарився, збираючись із думками.

Головний по «Оболоні»? Це як подивитися. З одного боку, працює він тут без року другий місяць, зарплату дотепер іспитову отримує. Випробовують на ньому, отже, чи довго проживе молодий фахівець на таких грошиках. З іншого боку, напередодні ввечері, вирушаючи у Франкфурт на пивний ярмарок, Валерій Олександрович підкреслив — і словесно, і владним порухом брів, — що залишає Максима за старшого. Правда, тільки у своєму відділі і тільки до понеділка… Але хто його знає, чи не озвіріє ця клепана туша, не заставши на робочому місці потрібної їй людини? Але й брехати в такій компанії здавалося небезпечним. Раптом той капловухий окастик може на слух відрізнити правду від брехні?

Промучившись хвилину, Максим вибрав із безлічі у принципі правдивих відповідей єдину інтуїтивно правильну.

— У даний час — так, — обережно сказав він.

— Дуже добре! — почувся бадьорий писк із-за столу. — У такому разі… Грюелю, будь ласка, постав мене о-ось туди!

Велетень слухняно нахилився і з обачністю, яку в ньому важко було запідозрити, поставив на сидіння стільця для відвідувачів свого маленького пана. Як і слід було очікувати, ним виявилася дитина, майже немовля, на вигляд не більше двох років від народження. Крім корони, вона була одягнена у м’які чобітки і блискучий білосніжний плащ, схожий на складені за спиною ангельські крильця. При погляді на Максима на пухленькому личку маляти з’явилася недитяча недовіра.

— Хмм… А ви впевнені, що саме ви тут найголовніший?

— Ну-у… Якщо взяти до уваги, що, крім мене, зараз у всьому будинку лише кілька прибиральниць і охоронець… До речі, як вам вдалося оминути охорону?

— Про що це він, Карле? — немовля нетерпляче обернулося до дитини, яка виглядала старшою у зеленому камзолі з літерами.

— Мені здається, що його турбує доля тієї кумедної людини, що намагалася перешкодити нам увійти, — зробивши крок уперед, шанобливо вклонився той.

— Ах, ось воно як. Так, нам довелося його нейтралізувати.

— Е-е-е… — сказав Максим і покосував на схрещені на грудях велетня руки, що товщиною більше нагадували ноги.

— Не хвилюйтеся, з ним усе добре. Ми тільки-но скористалися симпатайзером. Якщо хочете, можете глянути на свого товариша.

До цього моменту Максим був радий скористатися будь-яким приводом, аби відстрочити продовження небезпечної бесіди. Не без проблем розминувшись із велетнем, він на ватяних ногах дістався до дверей кабінету і, міцно схопившись за косяк, виглянув у коридор.

З того місця, де стояв Максим, пост охорони було видно чудово. Два столи, складені буквою «Т», стілець і Сергійович, який сидів на ньому. Зростом і шириною плечей він тільки трохи програвав шкіряному гігантові. На дозвіллі охоронець розважався жонглюванням двопудовими гирями і плетінням японських журавликів із восьмидюймових цвяхів, а зараз сидів упівоберта до Максима і з запалом милувався яскравою червоною кулькою на своїй широкій, немов млинець від штанги, долоні. Не помічаючи нічого навкруги, Сергійович то віддаляв руку з кулькою і захоплено цокав язиком, то підносив до самого обличчя і витягував губи трубочкою, начебто збирався поцілувати яскраво-червону іскринку. Останній раз подібну екзальтацію на обличчі охоронця порядку Максим спостерігав із місяць тому, коли Сергійович рядком уклав уздовж плінтуса чотирьох підпилих дембелів, які завітали до офісу погрітися. Тепер здається, він навіть нашіптував кульці ніжні слова!

Повернувшись на своє місце — правильніше сказати, на місце Валерія Олександровича, окуповане незаконно і, отже, на лихо, — Максим помітив, що більше не боїться. Замість страху і нервової напруженості відчував апатію і повну байдужість до своєї подальшої долі. Зокрема, він зовсім не образився, коли нахабний карапуз у кріслі навпроти, свердлячи Максима допитливими очицями, пролепетав:

— І все ж мені б хотілося бути впевненим на сто відсотків. Скажіть, чи немає когось у вашому оточенні, хто нехай не такий головний, але… молодший?

— Ні, — буркнув Максим і опустив лікті на стільницю, притиснувши зверху важкою головою. Справді, куди вже молодше? «Молодший маркетолог» — ось що напишуть у його трудовій, якщо він успішно завершить іспитовий період. Тобто, принаймні, доживе до його закінчення.

— Що ж… — по обличчю карапуза було видно, що він на щось зважився. — У такому разі нам, очевидно, доведеться мати справу з вами. Сподіваюся, вас не занадто зачепила моя, дозволю собі зауважити, цілком природна недовіра?

— Аж ні як, — у тон нахабі відповів Широбоков.

— От і славно. У якості вибачення можу відзначити, що незважаючи на ваш похилий вік, я не спостерігаю на вашому обличчі явних ознак виродження, — продовжував знущатися недомірок у короні. — У вас поміркований погляд і зв’язна мова. Повинен визнати, що для своїх років ви чудово збереглися!

Таких, як ви, у нас називають вундер… вундер… — Малюсінькі пальчики незграбно клацнули.

— Вундеральте, мій принце, — негайно прийшов на допомогу зелений камзол.

«Похилий вік! — поморщився Максим. Та ж йому тільки у березні стукне вісімнадцять!»

Якщо, звичайно, одоробало з ковадлами замість кулаків не стукне його до того.

— У кого це «у вас»? — байдуже запитав Широбоков. — Звідкіля ви узагалі взялися?

— О, це довга історія! — попередив зелений камзол, а синій закотив величезні очі до стелі, начебто відшукуючи на ній мікроскопічні тріщинки.

— Нічого, — заспокоїв Максим, згадавши Сергійовича і його нову любов, яскраву і, схоже, взаємну. — Думаю, що до завтрашнього ранку нас ніхто не шукатиме. Валяйте, розповідайте.

І йому розповіли.

Коли король Нюк, володар маленької планетарної держави Чальдина, почав забувати своє нескладне, по суті, ім’я, природа змилостивилася над старим і послала до нього спадкоємця. Малий, ледь почавши говорити, охрестив себе Ромуальдом і поставив батькові вимогу не затягувати процедуру передачі повноважень. Тому, як тільки спадкоємець зміцнів настільки, що навчився відривати від столу королівську печатку, старий монарх із полегшенням зняв корону зі своєї потемнілої від пережитого голови і переклав на юну голівку Ромуальда, а сам пішов на спочинок. Несподівано для себе він захопився бодібілдінгом, парасерфінгом, фрідайвінгом і іншими безневинними забавами, якими люблять потішатися пенсіонери, ті що благополучно перейшли шістнадцятирічний рубіж. А оскільки екс-королева, як і раніше, всюди супроводжувала свого чоловіка, то не було нічого дивного в тому, що три роки поспіль, десь у проміжку між двадцятиденним марш-кидком через пустелю та сходженням на крижаний пік, вона принесла чоловікові другу дитину, також хлопчика.

Весь перший рік свого існування малюк мовчечки зносив тягар екстремального способу життя, бовтаючись у похідному ранці за спиною в матері, однак після закінчення цього терміну люб’язно попросив представити його до королівського двору, як того вимагають закон і правила пристойності. Переглянувшись і спільними зусиллями згадавши, що означає «до двору», колишні король і королева зручніше перехопили весла (а розмова відбулася під час швидкісного сплаву по гірській ріці) і спрямували тримаран за течією, туди, де виростали з граніту стіни й вежі їхньої фамільної резиденції.

Однак «до двору» молодий принц не придався. Ромуальд зустрів новоз’явленого брата, м’яко кажучи, без ентузіазму і навіть відмовився від бесіди з ним, порушивши тим самим неписане правило про уважливе ставлення до молодших. Причину такої поведінки неважко було зрозуміти. Розбещений владою, Ромуальд у свої чотири з хвостиком почував себе ще цілком здатним подбати про довірену йому планету-державу і не палав бажанням передавати кермо влади в чужі, нехай навіть більш гідні, руки. Закон про успадкування недвозначно вимагав від нього поступитися своїми правами молодшому нащадку королівського роду, але амбіції не дозволяли цього зробити. А можливо, тягар влади притлумив свідомість монарха, змусив передчасно розтратити відпущений запас кмітливості, і тепер він не усвідомлював своїх дій. Як би там не було, замість того, щоб всадовити молодшого брата на трон і покласти на його голову корону, Ромуальд вирішив відправити небажаного родича у вигнання. Заслати на безлюдний острів. Ув’язнити в острозі. Словом, куди завгодно, де завгодно, аби подалі й на довше. Придворне оточення Ромуальда не насмілилося перечити його рішенням, оскільки здебільшого складалося з ретроградів, тих, що розміняли другий десяток та були згодні на все, тільки б тихо провести решту свідомого життя на теперішніх посадах. Лише кілька обурених голосів пролунало на підтримку законного спадкоємця і древніх традицій. Батьки опального принца на той час уже ледве розрізняли право та ліво і також не змогли забезпечити сина істотною підтримкою у боротьбі за трон. Але в один з поодиноких моментів просвітління батько Нюк урочисто вручив сину свої порвані боксерські рукавиці.

У такій ситуації маленькому принцові не залишалося нічого іншого, як, не чекаючи на вирішення власної долі, не знайшовши допомоги і співчуття на рідній планеті, разом із жменькою прихильників вскочити в перший-ліпший готовий до старту зореліт і спробувати долі у чужих світах.

— І ось ми тут, — закінчив свою розповідь Командор, власнонаречений лідер малюсінького загону повстанців.

— То ти… ви справді принц? Треба ж! Я тільки-но побачив вас… тебе — відразу подумав: ось він, Маленький принц! — зізнався Максим, від хвилювання плутаючись у займенниках і ховаючи за долонею посмішку дурнуватого розчулення.

Він повірив Командору відразу й назавжди. Не тільки через червону кульку, що відключила здорованя-охоронця не гірше, ніж удар кувалдою у чоло. І не тому, що побачив одразу трьох не по роках тямущих хлоп’ят. Просто подивився в блакитні, наче Земля на знімку з супутника, очі маляти, перевів погляд на пап’є у вигляді ракети, що вже ніколи не злетить, тому що тріснула у двох місцях, — і повірив.

Напевно, дуже хотів повірити. І в глибині душі завжди очікував чогось подібного.

— Принц, — з подихом повторив хлопчик. — На жаль, тільки за походженням.

— Але ця корона…

— Корона? — тонкі губи склалися в гірку іронічну усмішку. — Ця дешева платинова підробка? О, ні, це терновий вінець, зубці якого впиваються мені в шкіру, щоб я ні на мить не забував про пережиту ганьбу і приниження. Але нічого, прийде час — і цей символ вигнання замінить справжня виблискуюча корона Чальдіни з найчистішої, найшляхетнішої жерсті!

— Але… чому? — запитав Широбоков, який остаточно розгубився при згадці про платину і жерсть.

— Що — чому?

— Усе — чому! — зусиллям волі Максим змусив жвавий рій запитань в голові вишикуватися по одному. — Насамперед, чому у вас… перепрошую… чальдійців?

— Чальдінців, — виправив його зелений камзол.

— Ага, чальдініан — такі дивні традиції успадковування? Чому трон і корона повинні діставатися молодшому синові короля, а не старшому, що було б логічніше?

— Тобто… як це? — сторопів принц. — Що означає логічніше? — і так подивився на Максима, наче каявся у своїх недавніх словах про осмислений погляд і зв’язане мовлення. — Але ж… чим людина молодша, тим вона розумніша, хіба ні? — заговорив він тоном дорослого, котрому доводиться пояснювати дитині очевидне. — Коли ми з’являємося на світ, наш мозок зберігає в собі все, що будь-коли знали і пам’ятали наші пращури. Родова пам’ять, невже ви забули про це? Чому дитина мовчить перші місяці життя? Тому, що все знає!

— Жарт, — напівголосно прокоментував капловухий.

— Ги-и! — охоче посміхнувся Грюель, наче гарбуз-рекордсмен, випотрошений напередодні Хелоуіну.

— Звісно, жарт, — згодився принц. — Але з неабиякою часткою правди. Принаймні розмовляти і забувати людина починає приблизно в тому самому віці — один рік. До цього моменту вона в повному обсязі володіє усуспільненим досвідом, що встигли накопичити її пращури. Пізніше — щодня, якщо не щогодини, щось утрачає незворотно. Мало кому вдається зберегти до п’ятнадцяти років хоча б маленьку валізку з того величезного багажу знань, що дається нам від народження. Більшість підходить до цього рубежу з порожнім багажем: інтелект на нулі, зате відмінно розвинені рефлекси, яким не заважає — прошу вибачення за каламбур — зайва рефлексія. Ось як це відбувається на Чальдіні. А у вас, землянинів, хіба не так?

— Землян, — уточнив Максим. — Що ви? Зовсім не так! Нам нічого не дається від народження. Ну, крім гучного голосу і кепського характеру. Щоб опанувати знання, землянам доводиться довго і завзято вчитися.

— Нам теж доводиться вчитися — щоб не так швидко забувати. У конкретному віці кожен чальдінець зобов’язаний вибрати собі ім’я та майбутню професію. Після цього він день за днем тренує пам’ять, щоб важливі для нього спогади залишалися з ним якомога довше. Наприклад, Карл постійно освіжає свої пізнання в лінгвістиці, Ерік кожну вільну хвилину гострить навички інформаційного сканування, а я… я намагаюся не розучитися керувати державою. І доки цього не сталося…

Коли Командор замовкав, він не відрізнявся від звичайної дитини. Зараз, із стиснутими губками і мокрою доріжкою на щоці, він нагадував малюка, у якого обманом відібрали улюблену іграшку… чи улюблену планету.

— Розумію, розумію, — Максим поквапився відвернути співрозмовника від тяжких дум. — А зараз — увага: питання на мільйон! Чим саме я можу стати у пригоді?

— Ми не знаємо, — зізнався принц. — Тобто, не знаємо, чим, але точно знаємо, що це повинні бути саме ви.

— Це ще звідкіль?

— Поясни йому, Еріку.

— Авжеж, мій принце, — від пронизливого погляду синього камзолу Максим пощулився. — Перш ніж висадитися на вашу планету, нам удалося налаштувати інфопортал і за допомогою голопроекції вступити у контакт з одним із місцевих мешканців. Він і порадив звернутися за допомогою до вас.

— До мене? — Максим недовірливо хмикнув, прикидаючи в голові, хто з його знайомих здатний на такий дурний жарт. — А хто це був?

— Джерело, гідне довіри, — ухильно відповів Ерік, потім опустив свої очиська і навіть, як здалося Широбокову, трохи зменшив розмах вух. — Тобто… так нам здавалося тоді. Ми ж не знали, що у вас, землян…

— Це вже не має значення, — урвав його белькотання маленький принц, знову стаючи Командором. — Наш пілот саме зараз переживає кризу середнього віку — йому майже десять! Ще тиждень зволікання — і він розучиться водити зореліт. Так що або нам допоможете ви, або ніхто. Зважуйтеся!

— Та я не проти допомогти, — спробував пояснити Широбоков. — Просто ніяк не второпаю, чим саме. Мені ще навіть не вісімнадцять, в армії не служив, із видів зброї володію хіба що лопатою. У крайньому разі можу правильно надягти протигаз і розібрати автомат за півхвилини. Щодо зібрати — то не впевнений. У дитинстві я, як і всі, мріяв стати космонавтом, але став поки що тільки молодшим маркетологом у компанії, що виготовляє пиво, і просто не знаю…

— Пиво? — перебив його Командор. — Давно збирався запитати, що таке пиво?

— Ну… це… — як часто буває при спробі визначити елементарне поняття, Максим відчув непевність. — Пиво воно і є пиво. Ось!

Він узяв зі столу баклажку безіменного поки продукту і машинально відкрутив кришечку.

— Ммм, як приємно пахне, — прокоментував Командор, присуваючись ближче.

Ерік і Карл теж наблизилися до столу, наче загіпнотизовані, а Грюель, який і так стояв упритул, схилився над відкупореною пляшкою, поводячи з боку у бік величезним, як двохсотватна лампочка, носом.

— Хочете спробувати? — розгублено запропонував Максим.

Четверо інопланетних гостей тільки голосно й узгоджено ковтнули.

Зробивши далеко не першу за сьогодні службову провину, Широбоков дістав з тумбочки Валерія Олександровича, переустаткованої у мінібар, трохи різнокаліберних посудин. Щедро наповнив кухлі собі та велетню. Не заощаджуючи на піні, розмашисто хлюпнув у грановані склянки Еріку і Кардові. Подумавши, капнув і принцові — на денце чарки, — але все одно якийсь час потім почував себе незатишно, наче споював малолітніх. Запропонував:

— Ну… за зустріч?

— Так. За зустріч і за нашу перемогу! — проголосив принц і поважно кивнув Максимові, піднявши чарку на рівень очей. — 3 вашою допомогою.

Максим знизав плечима й сьорбнув із кухля.

— Ммм… На смак вона ще приємніша, — помітив Командор, поправляючи терново-платиновий вінець, що з’їхав на чоло.

— Воно, — виправив допитливий лінгвіст. — Пиво — середнього роду.

— Я мав на увазі не будь-яке пиво, а конкретно «Оболонь», — холодно заперечив Командор.

— Прошу вибачення, мій принце, — потупився Карл. — Ви маєте рацію. Це чудовий напій. І, якщо хазяїн не проти, я б не відмовився повторити.

— Справді, — підтримав принц, теплішаючи обличчям від одного лише погляду на пляшку з нерівним написом «ЗРАЗОК» на звичайному листочку, що тимчасово замінював етикетку.

— Ги-и, — по-своєму виразив згоду Грюель.

— А мені, отже, цілий вечір розливати? — поскаржився для виду Широбоков.

— Ну, ви ж головний по «Оболоні»! — резонно помітив Ерік.

Максим знову знизав плечима і розлив по другій.

— Гей, Грюлю! Грю-ушо! — страшним шепотом говорив він кілька годин по тому. — Ти це, чуєш? На ніч корону поклади куди-небудь на холод. У морозильник, чи що там у вас замість нього. Щоб зранку того…

Велетень зупинився й обернувся в дверях. На його руках, згорнувшись домашнім кошеням, мирно посапував принц. Терновий вінець, щоб не загубився, Грюель насунув собі на маківку, але через невідповідність розмірів символ мучеництва постійно зісковзував набік, норовлячи зависнути на вусі величезною сережкою. На лівому плечі велетня теліпався Ерік. Його очні яблука, що розміром не поступались великому ранету, безладно рухалися за напівприкритими повіками, від чого здавалося, що й уві сні суперсенсор продовжує сканувати інформаційний простір. Карл поки ще тримався на власних ногах, спираючись на правий лікоть Грюєля. Обернувшись разом з гігантом, він широко посміхнувся Максимові і послав йому повітряний поцілунок.

Грюель мовчки кивнув і вийшов, старанно притискаючи до грудей сплячого принца. Широбоков так і не зрозумів, чи дійшло до велетня хоч щось зі сказаного.

— Тому, завтра на світанку, як домовилися. На старій автостоянці за кільцевою, — про всяк випадок нагадав він гучній порожнечі коридору.

Ніхто не відповів йому. Навіть Сергійович, який, поклавши під щоку кулак, спав на своєму робочому місці. З кулаку назовні пробивалося ледь помітне червонувате сяйво, а на розслабленому обличчі охоронця читалася повна гармонія між зовнішнім і внутрішнім світом.

— Ну і добре, — сказав Максим, зачиняючи за собою двері.

Справді добре. Навіть чудово.

Уперше в історії взаємин двох рас переговори минули успішно. Можна сказати, на вищому рівні.

Насамперед сама собою народилася назва для нового сорту пива. «Оболонь — Королівське» на смак Максима звучало непогано. Командор і Ерік розділяли його кут зору, Карл хотів було запропонувати варіант «Останній довід», але вчасно згадав про субординацію, а задоволене «Ги-и» велетня ніяк не позначилося на результатах голосування.

Крім того, на зльоті фантазії Максим за інерцією придумав назву для наступного сорту пива, безалкогольного, виробництво якого планувалося почати за тиждень.

Першу партію нового бренду — два пакунки «Королівського» банкового — Широбоков одразу вигідно продав. Точніше, обміняв на два платинові браслети, що до цього прикрашали грюелівскі зап’ястя, тобто, висловлюючись ясніше, відрізнялися розмірами не на жарт. І хоча Максим не знав поточних цін на платину на світовому ринку дорогоцінних металів, він у будь-якому випадку вважав наслідок угоди непоганим додатком до іспитової зарплатні.

Але ж цей контракт став тільки першою віхою в історії тривалого, як він сподівався, співробітництва Землі та Чальдіни, у якому самому собі Максим відводив скромне місце головного менеджера у міжпланетному експорті.

Отже, якщо подумати, іноді приходити на роботу в неділю дуже навіть корисно.

З цими думками Максим підійшов до вікна, дістав через штору останню, ледь не з боєм відібрану у велетня баклажку, на дні якої ще щось хлюпало, і, закинувши голову, вихлебтав її прямо з горлечка. Після чого замружився, потряс головою і вимовив з почуттям:

— За мирний космос!

— Ваша корона, принце! — сказав Карл, старанно дивлячись убік.

Після вчорашніх пригод у Командора теж не було бажання зустрічатися з ним очима. Та й узагалі довго тримати їх розплющеними здавалося суцільною мукою.

— Холодненька! — в’яло зрадів він, насуваючи корону нижче на чоло.

«Мабуть, ніколи ще дотик тернового вінця не був таким приємним», — подумав принц, посміхнувся своїй думці й одразу про це пошкодував.

— По-моєму, дехто вчора негоже поводився, — ойкнувши, промурмотів він.

— За декого не відповім, але ви, мій принце, були, як і завжди, суцільна бездоганність, — тактовно збрехав ксенолінгвіст.

— Так? — у голосі Командора відчувався сумнів. — Навіть від того, що я пам’ятаю, я страшенно ніяковію. Але ж, здається, я пам’ятаю далеко не все.

«І слава Короні!» — думкою подякував Карл, згадуючи, як принц стрибав і крутився на стільці, безглуздо хихотів, а у відповідь на несподівану пропозицію Максима «Хочеш, я намалюю тобі баранчика?» виліз на стіл, де взявся зображати баранчика у своїй оригінальній інтерпретації.

— Ну та це все дрібниці у порівнянні з головним, — прийшов до втішливого висновку принц. — Головне ж полягає в тому, що джерело нас не підвело. Максим Широбоков справді виявився саме тим, хто нам потрібний, а його чудова «Оболонь» — тією таємною зброєю, що допоможе нам повернути… повернути… повернути потоптану справедливість, — із третьої спроби виговорив він, знову охнув та додав: — Отакої!

— Води? — з розумінням уточнив лінгвіст.

— Мабуть, так, — погодився принц, про всяк випадок утримавшись від кивка. Напившись, він продовжив: — Як показав нещодавній експеримент, земне пиво діє на чальдініан, як аттрактивні феромони на тварин, іншими словами, нестримно притягує. Його хочеться пити знову і знову, знову і знову, знову і… — Карл стримано кашлянув у кулак, і Командор підняв на нього очі, погляд яких помалу прояснявся. — Загалом, поки не закінчиться. Єдина біда: у великих кількостях пиво погано позначається на розумових здібностях і загальному стані організму. Причому, що є немаловажним, у першу чергу воно виводить з ладу наймудріших. Ви теж це помітили, Карле?

— О, так! — відповів той і не став нічого додавати, хоча міг би. Як це забудеш! Він добре пам’ятав, що першим закуняв на столі Його майбутня Величність, трохи пізніше відключився Ерік. Що було далі, щоправда, він пам’ятав уже не так добре. Як би то не було, краще від усіх експеримент переніс безмозкий Грюель. Він добрався до зорельоту сам, допхав інших і, здається, у нього навіть вранці не боліла голова.

— Ми обов’язково повинні використовувати унікальні властивості «Оболоні» у нашій боротьбі, — проголосив принц. — Для цього нам потрібно, щоб пиво якимось чином потрапило на очі Ромуальду. Яким саме — справа техніки. Наприклад, ми принесемо його як символічний дарунок у знак нашої добровільної відмови від престолу. Ніби-то. Він зробить ковток і не зможе зупинитися. Як наймудріший — у своєму оточенні, звичайно, — Ромуальд упаде першим. Його прибічники, позбувшись свого лідера, будуть уже не такими небезпечними для нас. Так, але спершу переллємо пиво з дорогоцінних бляшаних посудин у щось більш придатне. Земляни все ж таки дивні люди. Так поводяться з жерстю, начебто на Землі її — як грязі. Ні, навіть гірше — приблизно як ми з платиною. Ці баночки підуть на підкуп придворних і на закупівлю озброєння. Хоча, якщо все піде за планом, зброя нам навряд чи знадобиться, — у світло-блакитних очах принца засяяв пророчий вогонь, спокійна впевнена усмішка торкнула його вуста. — Цей переворот наші нащадки будуть пам’ятати як велику пивну революцію. Безкровну, хоч і не безалкогольну. Основне…

— Що? — запитав Карл, коли відчув, що тривала пауза загрожує перерости у хвилину мовчання.

— Протриматися, — сказав принц, різко сполотнівши і стиснувши кулачки. — Доставити «Оболонь» на Чальдіну. Без втрат.

Карл тільки голосно зітхнув на знак згоди.

— Сподіваюся, пиво добре замкнено?

— Не сумнівайтеся, мій принце.

— А ключ?

— Ключ у надійному місці.

— У якому? — подавшись уперед, з надією запитав принц.

— Не пам’ятаю, — збрехав лінгвіст, дивлячись у підлогу, і це була брехня задля порятунку.

— Ну, д-добре… — повільно видихнув Командор, розслаблюючись. — Авжеж, ви праві, Карле. Накажіть, будь ласка, пілоту збільшити швидкість до третьої світлової.

А про себе подумав: швидше б!

Швидше б закінчився політ, ці три доби змушеного неробства. На Чальдіні, принаймні, йому потрібно буде організувати палацовий переворот, утвердитися на престолі, оновити кабінет міністрів, переглянути закон про вікові цензи — словом, там знайдеться, чим зайняти себе, щоб не думати щохвилини про два пакунки чудового холодного пива, що так приємно шипить і сходить солодкою піною, коли відкриваєш банку…

«Не думати! — обірвав майбутній король потік незносно-солодких думок. — Не думати, не дивитися, а основне — не нюхати! Інакше не втриматися.

Нічого, нічого, — заспокоїв він себе. — Спочатку революція, потім коронація… За цими приємними турботами сам не помітиш, як із Землі прийде посилка від Максима. До речі, не забути б наладити портал! Максим обіцяв, що до того часу з’явиться нове пиво, таке ж смачне, але й таке, що зовсім не впливає на тверезість думок. Воно буде називатися «Маленький принц», невідомо навіщо підкреслив він і якось дивно подивився на Командора.

Начебто чекав на щось.

На що?»

Сергій стояв на одній нозі і розв’язував шнурівку на черевикові, коли маленький Андрійко ввірвався у вітальню й прикував його до місця повідомленням:

— Тату, а я інопланетян бачив!

«Як, знову?!» — захотілося позіхнути Сергію, хоча минулого разу це були, здається, усе-таки привиди.

Однак він упорався з першою реакцією і навіть посміхнувся синові без тіні сарказму.

— Це такі, як у рекламі?

До слова мовити, йому не подобалася реклама сиру «Хохланд», що був за назвою начебто б свій в дошку, а насправді вироблявся за німецьким рецептом.

— Ні-і, — захитав головою Андрійко. — Узагалі ж це був один інопланетянин. Ось такий, — він сильно витріщив очі та пальцями настовбурчив вуха.

— А-а… — протягнув Сергій, ще не вирішивши, як правильно реагувати на фантазію сина. — І чого він від тебе хотів?

— Він сказав, що на їхній планеті ображають одного маленького хлопчика. Спадкоємця.

— Хто ображає?

— Повелитель планети. Він поганий.

— Володар, тобто король? — звично уточнив Сергій. — А чому поганий?

— Тому що не хоче поступатися хлопчику своїм місцем.

— В автобусі?

— Ну та-ату-у! — ображено заволав Андрійко. — Чого ти смієшся? Він не хоче, щоб хлопчик став власником планети замість нього.

— Тобто королем, — наполегливо повторив батько. — І цей поганий король не хоче поступатися законному спадкоємцеві своїм… що?

— Стільцем, — роздратовано буркнув син. — Великий спеціальний стілець для власника планети.

— Цей стілець називається троном. Нуж-бо, скажи: тр-р-рон!

— Тату, давай потім! — заблагав Андрійко.

— Ну добре. І ти, зрозуміло, допоміг цьому маленькому хлопчикові?

— Ти що, тату, взагалі? Я ж сам ще маленький, а в поганого повелителя — ціле військо! Але я сказав інопланетянину, хто може йому допомогти.

— О! Напевно, ти порадив йому звернутися до нашого міністра оборони?

— Ага. Тільки, ти ж знаєш, я не міг сказати йому… Ну…

— Міністр?

— Так. І замість цього сказав «найголовніший».

— Зрозуміло. І як ти думаєш, твоя порада допомогла прибульцям?

Хлопчик знизав плечима.

— Сподіваюся…

— Ну і молодець! Від імені всіх незаслужено скривджених інопланетян виголошую тобі подяку, — тато засунув руку в сумку і щось там пошукав. — І нагороджую… нагороджую… додатковим стаканчиком морозива!

Андрійко відсалютував батькові і, з радості втративши пильність, дзвінким голосом відрапортував:

— Готовий до плаці й оболоні!

Віктор Лєдєньов

Призначення

Механік натиснув кнопку, і машина на підйомнику повільно опустилася. Сонце крізь широкі вікна майстерні засяяло на її лакованому кузові. Механік підняв капот, щось перевірив і закрив. Потім акуратно витер руки ганчіркою, сів за кермо. Мотор м’яко забуркотів, машина повільно викотилася у двір і зайняла місце серед інших. Механік вийняв ключі запалювання, пішов назад у майстерню, озирнувшись на машину ще раз.

У конторі майстерні двоє механіків пили каву з паперових стаканчиків, розташувавшись неподалік від автомата. Прибулий глянув на них, звично змахнувши рукою на знак вітання і, насвистуючи, почав заповнювати бланк. Коли механік закінчив писати, він задоволено хмикнув, підійшов до скляних дверей і постукав.

— Заходь, — почулось через них. Механік штовхнув двері.

— Усе готове, шефе. Нехай забирає машину.

— Молодець! Можеш сьогодні бути вільним.

— Спасибі, шефе.

Двоє механіків запитально вирячились на усміхнену пику товариша, який вийшов із кімнати шефа.

— З чого це така радість?

— Невже премію тобі відвалив?

— Премію не премію, а я сьогодні вже вільний, а вам бажаю добре потрудитися до кінця дня.

— Щастить же декому…

— Зробив колимагу одному важняку. Шеф і розщедрився.

— Підеш до своєї рудої?

— А хіба вона руда? Я позавчора зустрів його з чорною.

— Хіба це має значення, хлопці? Була б вона, а вже якого кольору…

До кінця робочого дня лишалося години зо три, і механік із задоволенням хлюпався під тугими струменями води. Комбінезон і ковбойка полетіли у шафку, на заміну їм з’явилися сині джинси, елегантна сорочка і світла модна куртка. Дзеркало відбило молоде, з правильними, навіть надто правильними, рисами обличчя, і те, як хлопець розчісує чорне мокре волосся…

Вулиця була не настільки велелюдною, як у години пік, однак машини йшли досить щільним потоком. Хлопець перебіг вулицю і сів за кермо жигуля. Світло-блакитна машина влилася до потоку і покотилась по шосе.

Хлопець знову взявся насвистувати, поглядаючи на себе в дзеркало заднього виду. Машина звернула убік від шосе і далі котилася тихими, малолюдними вулицями. Поворот, іще, ще…

За поворотом на тротуарі двоє людей убивали третього. Вони наче ляльку перекидали його одне одному могутніми ударами кулаків. Людина, з обличчям, залитим кров’ю. Нарешті вона впала.

Хлопець за кермом, як бовван, завмер, перелякано дивлячись на те, що відбувалося перед очима.

Людина на землі не рухалася. Тільки губи ще намагалися щось вимовити, мабуть, марне прохання про милосердя. Один з нападників дістав ножа і якось дуже буденно вдарив лежачого.

Бандит витер ніж об одяг убитого, сховав до кишені. Озирнувся, побачив за кілька метрів від себе світло-блакитну машину і попрямував до неї. Він уже майже просунув голову у відчинене вікно, щоб роздивитися, хто сидить за кермом, коли хлопець натиснув на газ, і машина рвонула з місця. Бандит зареготав і щось прокричав услід. Хлопець запекло крутив кермо побілілими руками, намагаючись від’їхати якомога далі від місця трагедії.

— Не жени, розіб’єшся. Ти і так уже далеко від’їхав.

Голос пролунав десь поруч, у машині. Хлопець ударив по гальмах. Зі скреготом машина пішла юзом, розвернулася на дорозі, ледь не перекинувшись, і застигла, упершись бампером у сміттєвий бак.

— Я ж казав, не поспішай. Тепер поспішати немає куди.

— Господи! Хто ви? Що вам потрібно? Ви теж із їхньої зграї?

— Що ви! Я просто вісник.

— Вісник? Нічого собі жарти… Ну ж бо, вимітайся звідси. Теж мені, вісник якийсь. Йди і вістуй комусь іншому. Забирайся!

— Із задоволенням. Однак я маю вам повідомити дещо.

— Мені? Від кого?

— Як вам сказати… Може, з минулого, а, можливо, з майбутнього. Не знаю, та це, зрештою, і не входить до моїх обов’язків.

— Тоді кажи і забирайся!

— Ви — свідок.

— Я — хто? Ще раз…

— Ви — свідок. Відтепер і навіки це ваше призначення.

— І це все, що ти хотів мені сказати? Цю муру про призначення?

— Цього досить. Прощавайте.

Незнайомець виліз із машини і почимчикував тротуаром. Хлопець висунувся з вікна і спостерігав за ним, поки той не сховався за рогом.

Жигуль рушив із місця і дуже повільно покотився вниз по вулиці. Хлопець трохи розслабився. Блідість уже не заливала його обличчя і руки, однак пальці помітно тремтіли, коли він прикурював сигарету.

Дівчина справді була рудою, і це не було досягненням перукаря. Вона зустріла гостя здивовано і радісно, сяючи усім своїм ластовинням, і хлопець міг добре його роздивитися, тому що на дівчині, крім вишуканих білих трусиків нічого не було. Та хлопцеві у цю мить було не до дівочих принад. Неначе сомнамбула, він пройшов до кухні, дістав із холодильника бляшанку пива «Оболонь» і припав до неї. Руда надула губки.

— Здрассьті! Тільки ввійшов і пиво хлебтати… На мене навіть не глянув. І чого це ти так рано?

Хлопець відірвався від пива і подивився на руду. Холодний напій трохи привів його до тями, відступив страх. Очі стали дивитися на світ більш свідомо. Хлопець зім’яв бляшанку в кулаку, закинув її в урну і зітхнув. Вочевидь, усе це було незвичним для рудої, і в неї прокинулася цікавість.

Хлопець ще раз глибоко вдихнув, різко видихнув і сів… на стіл.

— А міцнішого в тебе нічого немає?

— Зараз, милий, зараз, — очікування чогось незвичайного підганяло дівчину, вона швидко принесла пляшку, склянку, лід, налила і дбайливо подала хлопцеві. Після доброго ковтка, він підняв на неї очі.

— Вони його вбили. Зарізали ножем.

Руда тихо опустилася на табурет.

— Отак від моєї машини, поруч… А він навіть не крикнув.

— І ти бачив усе?

Хлопець мовчки кивнув і зробив ще ковток.

— А за що вони його?

— Не знаю.

— Ти повідомив поліцію? Ти ж їх бачив. Був, кажеш, поруч…

— Замовкни, дурепо! Яка там поліція? Я сам без року тиждень на волі, а ти — в поліцію. Мене злапають.

— Але ж ти не убивав?

— Іще чого! Звичайно, ні. Але хто мені повірить, з моєю біографією… А потім цей тип у машині. Сірий такий.

— Який тип?

— Вісник. Так він сказав. Ти, каже, тепер свідок.

— Ну, так ти і є свідок. А який тип?

— Ну… такий…

Хлопець раптом спантеличено замовк. Він не міг згадати обличчя свого таємничого супутника. Ніс начебто з горбочком… Ні, кирпатий швидше.

А піджак? Ні, не піджак. Светр… сірий, ні, коричневий… Не згадувалося…

— Не можу… Чортівня якась. Дай-но ще випити.

Вони лежали у ліжку, стомлені любов’ю. Дівчина заснула на плечі хлопця, а він невідривно дивився на звивини ліплення на стелі. Піднявся, обережно переклавши руду голову на подушку, узяв пульт і клацнув. З темряви екрана проступило зображення. З місця недавньої події, іще з блискучою червоною калюжею, журналістка жваво вела репортаж.

— За словами очевидців, один зі злочинців підходив до світло-блакитної машини, що стояла неподалік. Скажіть, як це все було?

Очевидець, бадьорий дідусь, страшенно задоволений своєю появою на екрані, діловито заторохкотів.

— Я ось там був, далеченько, правда, але все бачив… Машина блакитна, це точно, а хлопець, який у ній сидів, начебто б у білій куртці був. Цей тип, ну, злочинець, підійшов до нього, а той як рвоне і по вулиці… Туди.

— Отже, за словами очевидця виходить, що був безпосередній свідок злочину, який може впізнати убивць. Поліція вже отримала…

Хлопець клацнув пультом і зображення розтануло. Він оглянувся, руда широко розкритими зеленими очима дивилася на темний екран. Хлопець прошепотів: «Я — свідок».

У маленькому кафе завжди було мало відвідувачів, і ранками смачно пахло свіжими булочками та кавою. Свідок байдуже жував гамбургер, запиваючи «Живчиком» з бляшанки. За вікном по той бік вулиці стояла його блакитна машина, але нею він сьогодні користуватися не буде.

Сонце вже гріло щосили. Свідок зупинився край тротуару, перечікуючи потік машин. Кабріолет чорного кольору рухався, мабуть, занадто швидко для цієї вулиці, але жовта мазда за ним явно порушувала всі мислимі правила руху. Вона різко обігнала чорний кабріолет і підрізала його. Водій кабріолета, намагаючись не допустити зіткнення, вивернув кермо, важка машина вискочила на тротуар і врізалася у стовп…

Жовта мазда трохи пригальмувала, із правого віконця висунулася засмагла фізіономія молодого хлопця, а потім з’явилася рука з відстовбурченим середнім пальцем. Свідок почув сміх і раптом чітко, як на фотознімку, побачив номер машини — ВСМ 88 23 А. Номер немов збільшився в розмірах і чітко завис перед очима. Тривало це — мить, і мазда уже сховалася за рогом.

Свідок повернувся до чорної машини. Жінка на передньому сидінні, можливо, була мертвою, а водій, затиснутий кермом, — іще живим. Його очі зупинилися на Свідку, і губи склалися в подобу запобігливої посмішки, намагаючись вимовити єдине слово: «Врятуй!»

Поліцейські вже прибули і намагалися витягти водія назовні, жінка таки виявилася мертвою, і її тіло запакували в пластиковий мішок.

Свідок стояв нерухомо, довкола нього метушилися поліцейські, лікарі, просто цікаві, поки один із поліцейських не штовхнув його досить грубо в спину.

— Проходьте, проходьте… Медом вас не годуй, дай подивитися на кров. Ідіть, ви заважаєте працювати. А може, хто-небудь бачив, як усе сталося? Ну, хто-небудь…

Свідок повернувся до полісмена і спробував щось сказати, але замовк і відійшов убік. Подивився на блакитну машину, що лишалася самотою, засунув руки в кишені і побрів уздовж вулиці, не помічаючи перехожих і натикаючись на них.

Місце, куди він потрапив, було незнайомим. Можливо, він не раз проїжджав тут машиною, але зараз, без машини, він почувався так, немов потрапив у чуже місто. Бар без назви, стоянка машин, сквер… Де це?

Пиво виявилося непоганим. «Знову «Оболонь», — зазначив хлопець, сидячи самотою у порожньому барі, у якому надвечір яблуку не буде де впасти.

Літній бармен ліниво протирав келихи, певно, беріг сили до вечора.

Відвідувачі з’явилися якось одразу, зненацька. Щойно нікого видно не було і раптом — три хлопці затулили собою двері і вдивлялися у напівтемряву бару. Вони сіли з кухлями пива прямо перед шинквасом, пили жадібно, обливаючи підборіддя, крапаючи на стіл. Свідок байдуже спостерігав за хлопцями, занурений у свої думки. Кучерявий брюнет устав і підійшов до шинквасу. Бармен діловито підставив під пінний струмінь «Оболоні» чистий кухоль, і незабаром кухоль був повний, увінчаний пишною шапкою піни. Звичним рухом бармен обернувся до замовника і завмер. На нього дивився великий револьвер, затиснутий у руці кучерявого. Кухоль випав із рук бармена і, брязнувши, розсипався на друзки по кам’яній підлозі.

Хлопець револьвером показав на касу, бармен покірливо відчинив її. Інший хлопець одним стрибком перелетів через шинквас і вигріб гроші з комірок. Їх було небагато. Бармен дістав свій гаманець і поклав перед кучерявим, потім раптом різко нагнувся і вихопив пістолет. Вистрілити він не встиг, револьвер кашлянув раніше, і на білій манишці розпливлася червона пляма. Бармен майже беззвучно осів на підлогу.

Хлопець із грішми спокійно вийшов з-за шинквасу через дверцята. Свідок за ці хвилини не поворухнувся, здавалося, він навіть не моргнув. Кучерявий уважно на нього подивився і посміхнувся, мовби на щось натякаючи, потім пригладив шевелюру рукою і зробив знак друзям — ходімо. Обличчя свідка скам’яніло, здулися жили, поповз неприємний піт. Але нічого не сталося. Хлопець із грішми пройшов повз нього слідом за друзями, лише біля самих дверей озирнувся.

— Ти ж нас не бачив. І не запам’ятав.

Свідок ледь помітно кивнув головою. Піт продовжував огидно котитися за виріз сорочки… Свідок підвівся, заплющив очі, і, чіпляючись за столи та стільці, пішов до виходу.

…На нічному небі не було хмар, місяць висів над кронами дерев поміж негустими зірками. Свідка били дрібні дрижаки. Він сидів на лаві в парку і тремтів. Частково від нічної вогкості, частково від внутрішнього напруження останніх днів. Зуби постукували, коли він нервово повторював ту саму фразу: «Цього не може бути, цього не може бути, цього не може…» Раптово яскраве світло освітило лаву. Якась машина безшумно підкотилася в темряві прямо по газону, і водій увімкнув фари. Потім вони згасли, залишилися горіти лише підфарники. Кольору машини не було видно, але голоси він почув виразно — кілька чоловічих і один зляканий жіночий. Почув звук дверей, що відчинялися, і в яскравому світлі на галявині перед машиною з’явилися троє чоловіків, один із яких майже волік по землі жінку у світлій сукні. Жінка плакала тихо і монотонно.

Певно, цей плач продовжувався вже кілька годин, і в неї більше не було сил голосити.

Тремтіння у Свідка зникло, змінилося байдужістю знання того, що зараз відбудеться, і свідком чого він стане цього разу. Тільки-но він хотів підвестися і піти, як дві руки на плечах прип’яли його до лави. Він спробував іще раз підхопитися, але знову безуспішно. Знайомий безбарвний голос озвався за його спиною.

— Ти повинен бачити все. Ти — свідок.

— Я не можу, я не можу… Цього не може бути, я не можу… Навіщо, чому я повинен на це дивитися?

— Я не знаю, чому. Це не моя справа. Я тільки маю простежити, щоб ти виконав до кінця своє призначення Свідка.

— Я не можу! За що?

— Я не знаю, за що. Це не моя справа.

— А я заплющу очі, не буду дивитися.

— Будеш.

Залізні пальці обхопили його голову, намертво її затисли і змусили відкрити міцно заплющені повіки. Спочатку розпливчасто, потім усе ясніше Свідок бачив, як трос покидьків знущалися з беззахисного тіла жінки, чув їхні брудні жарти і підле хихотіння…

Раптово, немов за командою, чоловіки залишили жінку і швидко сіли в машину. Ще раз спалахнули фари, засліпивши Свідка. І він не відчув, коли зникли безжалісні пальці, що стискали голову і тримали відкритими його очі. Усе здалося настільки нереальним, що Свідок знову завів свою нескінченну пісню: «Цього не може бути, цього не…» Але очі незабаром звикли до темряви, у світлі місяця він знову побачив тіло жінки, яке біліло на траві, і раптом усвідомив: «Це є, це є насправді… І буде продовжуватися, буде…»

У невеликому ювелірному магазині солідна літня пара з цікавістю розглядала дороге намисто. Продавець послужливо викладав на вітрину зразки ювелірного мистецтва.

— Але, любий, це занадто дорого, давай подивимося щось іще…

— Ні, ні, я хочу подарувати тобі саме це, не відмовляй мене, будь ласка.

У цей час інша жінка, молода, в капелюсі і темних окулярах нахилилася над вітриною, щоб краще розглянути виставлені там коштовності, потім дуже незграбно повернулася і сумочкою вибила з рук чоловіка коробочку з намистом.

— Ой, вибачте, вибачте… Яка ж я незграбна… Дозвольте. Я сама все підніму.

Що ви, я винувата. Я зараз усе виправлю…

Жінка опустилася на коліна, щоб підняти намисто і непомітно поміняла його на схоже. Коштовність вона опустила в кишеню.

— Ось ваше намисто. Яка зваба! Це подарунок вам? Вітаю, у вас чудовий чоловік. Ще раз вибачте.

Жінка досить швидко, але без помітного поспіху пішла до виходу. Опинившись на вулиці, вона попрямувала до найближчого перехрестя, аби перейти на інший бік вулиці і загубитися в юрбі, поки в магазині не виявили підміну. Але підлий світлофор завзято горів злим червоним оком, а бігти через вулицю було б великою помилкою. Вона нервово оглянулася. Поруч стояв високий чоловік із втомленим обличчям. Схоже, він не спав цієї ночі, а може і більше. Жінка прискіпливо оглянула незнайомця — ні, на бурлаку не схожий, мабуть, неприємності якісь. Або просто псих.

Свідок подивився на жінку в капелюшку, що явно нервувала. Він відчув на собі її оцінюючий погляд і раптом запитав:

— Ми знайомі?

Жінка тільки знизала плечима і знову втупилася у тривожне червоне світло. Чоловік у білій куртці раптом тихо попросив.

— Ви, будь ласка, запам’ятайте мене.

Жінка кинула ще один погляд на психа, явно нервуючи.

Велика вантажівка, викидаючи в небо клуби чорного диму, наближалася до перехрестя. Водій відчував, що ось-ось світлофор перемкнеться і тоді доведеться чекати. Він устиг трохи придушити педаль газу, як із тротуару просто під передні колеса кинувся чоловік у білій куртці. Заверещали гальма, вантажівку розвернуло, і вона повільно перекинулася на бік. На дорозі лежало щось, що десять секунд тому жінка вважала психом.

Водій вантажівки, величезний чоловік у фірмовому комбінезоні виліз із покорченої кабіни і витріщився на калюжу крові, що розтікалася з-під білої куртки.

— Боже мій! Боже мій! Що ж це? Адже він сам! Сам! Я бачив, я бачив.

Він очманілими очима обвів людей, які юрбилися на тротуарі, і зупинив погляд на жінці в капелюшку.

— Ви, от ви ж стояли поруч, ви усе бачили. Він же сам кинувся, скажіть їм, я не винуватий… Я не винуватий, ви ж бачили!

Жінка зацьковано озиралася на всі боки. У шум події, гамір голосів втрутився ще один звук — у магазині неподалік спрацювала тривожна сигналізація. Певно, підміну все ж виявили… Жінка відірвала від себе руку здорованя, який чіплявся за її рукав, неначе велика дитина, і квапливо пішла через вулицю. За хвилину і подія, і магазин були вже далеко.

Сигарета здалася дуже смачною, і жінка з задоволенням затягнулася. На її плече лягла рука.

— Я хочу вам дещо сказати.

Жінка різко обернулася й витріщилася на непоказне створіння із сірим обличчям у якомусь незугарному платті і зовсім немодному взутті. Її спітніла рука стискала в кишені дорогоцінне намисто, готова викинути його будь-якої миті.

— Ви, хто? Ви… з поліції?

— Ні, я не з поліції. Я проста вісниця.

— Вісниця? Яка ще вісниця? Ідіть собі, я не подаю жебракам на вулиці.

— Я повинна вам повідомити, що відтепер ви — Свідок.

Жінка мимоволі озирнулася в той бік, де щойно на її очах загинула людина.

— Хто я? Свідок? Що за жарти?

Вісниці в сірому ніде не було. Тільки перехожі невдоволено оберталися на елегантну жінку, яка метушилася на тротуарі.

Н.Е.Нормальний

Пиво поза законом

Дивна штука — студентська дружба! Майор міліції Іван Іванов їхав на зустріч зі своїм колишнім однокурсником-радіофізиком, сповнений неоднозначних почуттів. З одного боку, він радів цій зустрічі. Ще б пак, він їхав до друга, свого тезки, причому «подвійного», оскільки прізвище у нього було, як той сам казав, «майже російське, але українське» — Іваненко. Вони дружили з першого курсу. І, як часто це буває між чоловіками, почалася дружба з банальної бійки. А причиною бійки став спочатку жартівливий аналіз закінчень їхніх прізвищ, що переріс в аналіз подій трьохсотрічної історії. Згодом якось непомітно замість слів «росіянин» та «українець» стали використовуватися їхні синоніми, що не подобалися обом, а потім… Іванов уже не пам’ятає, як почалася бійка. Але дуже добре запам’яталася сцена примирення. Це було так зворушливо! У нього навіть зараз підступив клубок до горла. Бо тоді він зрозумів, що знайшов справжнього друга назавжди. У будь-який час доби, якщо треба, вони могли звернутися один до одного за допомогою.

Власне, зараз майор Іванов і мав допомогти своєму старому другові. Учора, ледь не опівночі, Іваненко зателефонував і сказав, що треба вирішити одну проблему з даішниками. От «майже однофамілець» і їхав до друга з радісним почуттям своєї потрібності. Іншим почуттям була якась незрозуміла провина перед другом. Вони не бачилися… Скільки ж років минуло? Недавно було двадцять років після закінчення університету. Іванов не зміг прибути на зустріч випускників — служба, «…и опасна и трудна, и на первый взгляд, как будто, не…»— мимоволі зазвучали в голові слова призабутої пісні. Іванов не пам’ятав, як було в оригіналі — чи то «не видна», чи то «не нужна». Не міг він згадати і коли бачився востаннє з Іваненком. Саме це і викликало в ньому почуття провини. Жити в одному місті і не бачитися стільки років. Раніше хоч з днем народження вітали. А зараз? Телефон домашній, телефон робочий, телефон мобільний, автовідповідач на роботі і вдома, факс на роботі і вдома, пейджер, електронна пошта, звичайна пошта. І — тиша!

Попри довгу перерву у стосунках з однокурсником, не було відчуття, як би це сказати, забутості, чи що. Іванов зараз їхав до нього так, начебто вони попрощалися минулого тижня після семінару з політекономії. Чомусь цей предмет особливо запам’ятався.

Можливо, тому, що на початку вісімдесятих, у розквіт застою, на семінарах з політекономії молоді технарі, нітрохи не бентежачись, цікавилися, чи не прийшов час ввести в СРСР двопартійність. Пропонувалася компартія «а» і компартія «б». От нехай вони, мовляв, змагаються, у кого програма краща. Про демократів, лібералів, консерваторів тоді ще не знали.

Спогади молодості перервав мобільник. На екрані світилося «Іванко». Чи то скорочене від «Іваненко», чи то пестливе від «Іван».

— Слухаю, — сказав у рурку Іванов.

— Ти скоро? — пролунало в слухавці.

— Я вже біля під’їзду.

— Піднімайся! Код вхідних дверей 666.

— Здуріти можна…

Іванов не йняв віри, що його друг міг погодитися на три шістки у коді замка. Життя склалося так, що випускник радіофізичного факультету Іван Іваненко став священиком православної церкви. Служив у невеликому храмі у містечку за сорок кілометрів від столиці. А Іванова доля привела в міліцію. З цього приводу друзі теж жартували. Мовляв, служимо. Тільки один служить Богові, а другий… Слова пісні про небезпечну і важку службу знову зазвучали в голові. Наскільки Іванов знав свого друга як щирого християнина, той мав перешкодити клятим шісткам при вході у власне житло, тож зустріч із другом, який завжди любив пофілософствувати, без дискусій не обійдеться, і вже приготував своє перше запитання про «число звіра».

— Закладаємось, що я знаю, яке буде перше твоє запитання? — без звичайних вітань зустрів Івана його старий друг.

— Ну?

— Ти запитаєш, яка проблема виникла з ДАІ.

Від несподіванки Іванов знітився.

— Правильно? Чи ти будеш цікавитися дурницями типу трьох шісток?

— Ну, ти гад… — тільки і видавив із себе Іванов, а собі подумав, що справді забув, що його запросили допомогти вирішити проблему з даішниками. А він захопився спогадами…

— Я не можу бути гадом за визначенням, — спокійно і з гідністю відповів другий Іван. — Я священик. А, відповідаючи на твоє запитання, скажу: Бог шісток не боїться. А я, як його слуга, це сполучення просто ігнорую.

— Ростеш, Іване! Ну, ми теж щось можемо… Не хвилюйся! Допоможемо. О! Вірші. Річ у тім, що для нас ДАІ — не проблема. Тому я і не хвилювався. Навіть зрадів, що можу поспілкуватися зі старим другом.

— От і добре! Давай швиденько продемонструй свої можливості, а потім пива поп’ємо.

— Таж піст, батюшко! — зраділо закричав Іванов, вирішивши, що зміг підловити друга-священика на порушенні.

— Ай-я-яй! — вдавано почав журитися «викритий» порушник. — Як же це я? Забув, що почався різдв’яний піст. Алкоголь хотів ужити. Ганьба!

Потім він підійшов до холодильника і дістав пляшку пива. Ніби з жалем, що не доведеться поласувати улюбленим напоєм, подивився на неї, а потім, різко змінивши інтонацію, промовив:

— Хоча… — і весело подивився на друга.

— Ну! Не тягни! Що «хоча»?

— Читай! — Іваненко підніс до очей Іванова пляшку.

— «Оболонь». Ну?

— Далі читай!

— «Преміум бір»…

— Далі!

— «Хай кволиті продакт»…

— Ну, ти справжній мент. Головне читай! Великими буквами написано!

— Безалкогольне… А-а-а!

— Нарешті! Ти забув анекдоти про міліціонерів? Пиво безалкогольне, тобто не містить алкоголю. Це мені Фляк презентував як священнослужителю. Він зараз працює на «Оболоні». Можна пити й у піст. Був цілий ящик! Ще дві пляшки залишилися. До речі, «Оболонь» позиціонує його як продукт, який можна випити і сісти за кермо. Це ваш брат даішник повинен знати. До речі, повернімося до ваших баранів!

— Я осоромлений. Готовий виконати будь-яке ваше завдання. Що там у тебе?

— У Крим відправився автобус із прочанами. У Криму, щоб ти знав, починалося християнство, яке потім поширилося далі на північ. У Херсонесі збереглися залишки катакомбних церков, які віруючі споруджували під будинками. У Херсонесі були десятки храмів. Коротше, поїхала група пенсіонерів, парафіян мого храму, за свої гроші, а їх не пускають.

— Як це не пускають?

— Ось так! Нарвалися на якогось ідіо… нехорошого даішника, який заявляє, що траса закрита на ремонт, тому їхати не можна.

— Може, і справді ремонт. Я пам’ятаю, там таки збиралися ремонтувати чималий відрізок дороги.

— Ага! Збираються. Але ще не почали, я з’ясовував. Поки почнуть, вони вже назад повернуться. Якщо ти допоможеш, звичайно. Автоінспекція просто перестраховується. А може, пива хоче. Безалкогольного.

— Розберемося! Який автобус? Номер?

— Ось шпаргалка! Тут усе написано.

Іванов дістав записник, відразу перетворився зі студентського товариша на вимогливого майора міліції, набрав номер на мобілці і насупив брови.

— Здравія бажаю! — привітав він когось. — А скажи-но мені, сержанте, що там пенсіонери в автобусі? Не бунтують?

Якийсь час він мовчав, слухаючи пояснення, потім кашлянув і сказав:

— Ясно. Цих пропустити!

Напевно, той, кому призначався наказ, щось заперечував, тому що Іван різко і жорстко запитав:

— Ти українську мову розумієш? Пропу-сти-ти!

Обличчя майора випромінювало самовдоволення. Він весело подивився на друга і потягнувся.

— От і все. А де сім’я?

— Не знаю. Дружина до когось у гості збиралася. А за сином я вже не встигаю стежити. Щодня з якоюсь новою дівчиною.

— Весь у тата?

— Якщо мати на увазі татка зразка двадцятилітньої давності, то так.

— А зараз ти — інший?

— Точно! Не дражни гріхами юності! Почекаємо сім хвилин.

— Чому сім? Щасливе число, так? — ущіпливо запитав Іван.

— Щасливе число, так! — передражнив Іваненко. — Знаєш, якось Альберт Ейнштейн прибив на дверях підкову. Його гості поцікавились: навіщо? «Як? — відповів учений. — Хіба ви не знаєте, що підкова приносить щастя?» — «І ви, великий учений, вірите в це», — здивувалися гості. — «Ні, я не вірю. Але, кажуть, вона приносить щастя, незалежно від того, віриш чи ні».

— До чого це? — здвигнув плечима Іванов.

— Та так. Насправді, я прихильник теорії, що кожний отримує по своїй вірі. У що віриш, те й маєш.

— Так, я пам’ятаю. Ти ще на п’ятому курсі мене в цьому переконував. Слухай! А пам’ятаєш, ти мені давав фантастичне оповідання читати. Там учений потрапляє на якийсь невідомий острів. Аборигени вважають, що земля в центрі, а сонце, місяць і зірки — це невеликі кульки, які кружляють навколо землі. А вчений зробив прилад, подібний до телескопу, щоб довести помилковість їхніх поглядів. І раптом виявив, що прилад підтверджує те, про що говорили аборигени. А мораль сій байці така: світом керують не фізичні закони, а переконання.

— Я теж пам’ятаю. А ти чого згадав?

— Просто я раптом змакітрив, що це ти сам оповідання написав. Так?

— Не даремно, друже, в міліцію потрапив. Через двадцять років до тебе дійшло. Через двадцять років, дивись, і підполковника одержиш.

— Ты, Вань, на грубость нарываешься, все, Вань, обидеть норовишь, — хриплуватим голосом «під Висоцького» продекламував Іванов. — Сам же вчив, що реагувати на життя треба радісно. От і порадів би за друга, який щось зрозумів, а ти насміхаєшся…

— Вибач, Ваню! Твоя правда…

— А ще священик!

— Ну, прости, Іване! — зрозумівши, що друг образився серйозно, Іван підійшов до нього і поклав руку на плече. — Я священик, але я не святий. Ти знаєш, у мене недавно, з півроку тому, випадок був. Проїхав я на червоне світло. Дурниця, звичайно, не дочекався секунди-дві, поки загориться зелене. Поспішав. І, як на зло, ваш брат даішник. Штраф. Слухай, така жаба мене задавила! Так платити не хотілося. І розумію, що сам винен. І формально винен, тому що порушив правила. І порушую принципи, які сам же проповідую, а жаба давить. Навіть хотів тобі дзвонити, щоб ти слово замовив.

— Чому ж не подзвонив?

— Переміг себе. Хоча досада ще довго залишалася. Я ж бо думав, що я шляхетний. А жаба давила. Не святий я, Ваню, даруй мені. Нас характеризують не наші помилки, а те, як ми їх виправляємо. Ти ж добре пам’ятаєш: «Місце зустрічі змінити не можна»?

— Авжеж? Сто разів дивився.

— Коли взяли Ручечника із шубою англійця, і колеги побоювалися, що будуть непотрібні розмови, твій улюблений Жеглов заявив: «Правопорядок в стране характеризуется не наличием воров, а умением властей их обезвреживать». Давай знешкодимо нашого злодія, який хотів украсти наш гарний настрій!

Заграв мобільник. Іваненко взяв рурку:

— Ну що, Миколо Петровичу? От і добре. З Богом!

— Усе нормально?

— Так. Подзвонив старший групи, повідомив, що пропустили. Спасибі тобі!

— Нема за що. Звертайтеся, отець Іван, коли потреба, — Іванов був задоволений, що не осоромився перед товаришем, що тема ментів була зам’ята, і вирішив перевести розмову в іншу площину. — Слухай, а як правильно — отець Іван, чи отче Іван?

— Правильно «отче Іване». Слово «отче» використовується при звертанні. Це кличний відмінок. В українській мові він використовується дотепер, а в російській вийшов з ужитку. От у церкві при звертанні до священика кажуть «отче» і ще при звертанні до Бога — «Боже», а в інших випадках росіяни використовують називний відмінок. А у нас: Іван-Іване, мама-мамо, друг-друже, пан-пане…

— Усе ти знаєш!

— Багато чого забув уже. Закон Гей-Люссака з законом Бойля-Маріотта вже плутаю.

— Слухай, ти на двадцятиріччі випуску був?

— Так. А ти навіть не подзвонив…

— Служба. ДТП. Я навіть забув. Мені староста дзвонив, поздоровив… А багато наших було? Бєлий був? Я знаю, він крутий підприємець… А Монч, знаєш, куди сина учитися направив? На радіофак! Клас! Учиться по тих же книгах, що і батько. А Фляк був?

— Ні. Він саме з «Океном Ельзи» був у турі по Україні.

— Ти ж казав, він на «Оболоні».

— От «Оболонь» і спонсорувала. А він типу представник фірми. Мені Бабич розповідав. Вони дружать. Тобі подобається «Океан Ельзи»?

— Так. Особливо ця: «Ти машина, і я машина…»

— Улюблена пісня даішників?

Іван не відповів, замислився.

— Да-а-а, — задумливо вимовив він по якійсь хвилі. — А я ніяк зрозуміти не можу, як ти став священиком. Учився добре. Фантастикою захоплювався.

— Я і тепер захоплююся.

— А як же православ’я? Не суперечить?

— Ти, Іване, хочеш за сім хвилин осягнути ази православ’я? Це — як курс фізики за ніч перед іспитом.

— Ну-у, я трохи підкований. Читав Євангеліє. Знаю Символ Віри. Знаю, що християн два мільярди. З них православних щось трохи більше десяти відсотків, а католиків — майже половина. Мені, до речі, католицька церква теж більше подобається. Там якось затишніше. Сісти можна, коли у нас стояти треба.

— Гм-м. Ти, все-таки, сказав «у нас».

— А ще мене дратує старий стиль. Що наша церква собі думає? Плутанина! Я зо два роки тому хотів поститися. Пам’ятаєш, ти мене переконував, як це корисно для душі і тіла… Ну і що? Новий рік, усі п’ють, гуляють, веселяться, столи їдлом заставлені, а наші святенники суворо так пальчиком — ніззя! А католики — молодці. Усе по-людськи. Ось ти можеш це пояснити?

— Можу. Католики хочуть, щоб людині було краще, а православні — щоб людина була кращою. Це важча задача. Католицька церква ближча до людей, а православна — до Бога. Тому нас і менше. Хоча, якби було якесь голосування, якийсь православний референдум, проголосував би за перехід на старий стиль, звичайно. А поки що православній людині пропонують вибір: жити за світськими законами чи за церковними. І кожен має право вибору.

— Ні, мене інше цікавить! От дивись! Різдво: коли воно правильно настає — у католиків чи у нас?

— Баню, ну ти ж технар, хоч і колишній! У кожного своя система координат.

— Не те! От дивись! Пам’ятаєш, хтось нам говорив, що на Водохреще, коли воду святять… У цей день, 19 січня, водохресна вода змінює свої фізичні властивості, поляризацію, чи щось у цьому роді. Пам’ятаєш?

— Ну?

— Так от, якщо перейти на старий стиль, то, виходить, що вода буде змінювати свої фізичні властивості не 19-го, а 6-го. А в чому ж тоді буде свято? Чи ти хочеш сказати, що і поляризація почнеться на 13 днів раніше? Це ж нонсенс!

— Я можу тільки повторити те, що говорив раніше, — трохи сумно вимовив священик. — Світом керують не фізичні закони, а переконання.

— Дістав ти! — обурився міліціонер. — Ми ж у реальному світі живемо, а не у фантастичному. Бань, ну ти ж технар, хоч і колишній! Ну? При нагріванні тіло розши-и-ирюється. Молекули в ньому є такі, пам’ятаєш? Коли людина вип’є, молекули спирту потрапляють у кров. Змінюється її біохімія. Кров потрапляє в мозок, людина стає п’яною. Ну? Усе через молекули спирту. До чого тут переконання?

— Та до того, що рішення пити чи не пити — це результат морального вибору, а не фізичного закону.

— Добре, а якщо… — майор замовк.

— Що, якщо?

— Нічого! — Іван Іванов розсердився. — Давай перервемо наш диспут! Давай пиво пити! Ти обіцяв.

— Давай. Тільки слухай, ти ж на машині. Спочатку підкинь мене в одне місце. Тут недалеко, а потім поп’ємо, поговоримо спокійно.

— Ти ж казав, це пиво можна пити за кермом.

— Ну не в прямому ж сенсі.

Сівши в машину, майор, уставив ключ запалювання і рвонув з місця. Було видно, що він ще збуджений.

— У тебе бензин на нулі! — глянувши на панель, несміливо попередив Іваненко.

— То й що? Буду думати, що в мене повний бак. Кожний одержує по своїй вірі! Так?

— Ти ж не віриш.

— Вірю!

— Невже?

— Вірю! Я залив сьогодні повний бак. Просто індикатор поламаний, не показує, — настрій міліціонера покращився.

Обидва Івани приїхали до якоїсь старенької бабусі. Священик про щось поговорив із нею, потім підійшов до друга і попросив:

— Іване, я гроші забув. Хотів допомогти трохи. З’їзди до мене додому! Там у письмовому столі внизу. Усі забери!

Повернувся Іванов чомусь надто веселим.

— Ти так пишаєшся своїм приколом з бензином? — зауваживши його збудження, запитав Іваненко. — І чому так довго? Пів на сьому вже.

— Код замка забув, — пожартував міліціонер. — Поїхали додому?

Усю дорогу Іванов мовчав, тільки насвистував, щось із репертуару «Океану Ельзи», періодично повертаючись до теми «Як же так? Як же так?»

Удома він, немов господар, підійшов до холодильника.

— Давай-но спробуємо твоєї «Оболоні»!

— Давай!

Майор уважно оглянув пляшки, ніби вибираючи, у якій більше пива. Потім одну простягнув хазяїнові.

— Ти наливай мені, а я — тобі! Будемо так послуговуватися. На знак поваги.

Він налив повний кухоль пива і простягнув Іванові. Той зробив те ж саме.

— Будьмо!

— Гей! — підтримав майор. І цокнувся з другом.

— Добре, що ти не цураєшся нашої мови, — надпивши з кухоля й облизавши губи, благодушно сказав Іваненко. — А то кожний вважає своїм обов’язком поприколюваться. Ну, як пиво? Правда, клас? Як справжній «Преміум». Фляк казав, що на заводі це пиво варять як справжнє, а потім за допомогою спеціальної мембрани видаляють з нього спирт. Тож у ньому є все, що має бути в пиві, крім градусів. Хоча…

Він знову пригубив з келиха, ніби пробуючи пиво на вміст алкоголю.

— Що «хоча»? — насторожився Іванов.

— Хоча ефект такий, начебто п’єш звичайне пиво. Сам розслаблюєшся, «життя стає світлішим», дружина привітнішою, діти слухнянішими, друзі, як ось ти, добрішими.

— А я що, злий хіба?

— У тебе спочатку було таке обличчя, ніби ти мені отрути підсипав.

— Не поняв! — закричав міліціонер.

— Тепер я жартую. Просто я згадав, звідки пішов звичай цокатися склянками. Знаєш?

— Не задумувався.

— Правильно, за тебе ж начальство думає… Стоп-стоп-стоп!!! Я жартую. Слухай про звичай! У середні віки, коли було модно підсипати отруту у вино, для того, щоб продемонструвати довіру один до одного, за столом переливали вино з келиха в келих. При цьому келихи вдарялися. Пізніше, коли мода на отруту минула, звичай переливати з келиха в келих, як символ поваги, залишився. Тільки трансформувався в просте цокання.

— Клас! Буду тепер усім розповідати. А пиво і правда діє як звичайне. Може, тут таки є алкоголь? Мені здається, що моє «життя стає світлішим» теж.

— Не бійся, майоре! Менше половини відсотка! Допустимо.

— І даішники не причепляться?

— Перевірено.

— Точно?

— Чого ти прискіпався? «Точно-точно?»

— Та тому, що ти захмелів уже, отче Іване!

— Баран ти, твоє благородіє. Я ж тобі пояснював, що пиво без спирту. Це чисто психологічний стан.

— Невже?!

— Ох, стомив ти мене, старий друже. Може, дійсно, тебе звичайним «Преміумом» почастувати? Тобі ж можна. Хоча, ні. Ти ж за кермом.

Іванов підхопився, поправив піджак і несподівано заявив:

— Поїхали!

— По «Преміум»?

— За премією! Переможцю диспуту… Поїхали! Щось покажу.

— «Ладно, я буду покорным…», — хриплуватим голосом «під Висоцького» погодився Іваненко.

У машині, що летіла зі швидкістю понад сто кілометрів на годину, Іванов знову почав наспівувати «Як же так?»

— Я не зрозумів, що це за гра слів: «Преміум» — премія? — запитав Іваненко.

— Почекай!

Вони саме під’їхали до посту ДАІ.

— Посидь! — скомандував майор і побіг до будки.

За хвилину він повернувся з трубкою.

— Ану дихни!

— Ти згадав, що у тебе в дипломі записано «інженер-дослідник» і вирішив перевірити дію безалкогольного пива? Будь ласка!

Іван смиренно взяв трубку і сильно почав дути.

— Ну, досить-досить! Відмінник… — майор узяв трубку в руки і підніс до очей. — Не поня-яв… А ну ще раз! Ти не сачкуєш?

— Та будь ласка! — Іван, зробив страшні очі, надув щоки і з усієї сили почав знову випускати повітря з легенів.

Трубка колір не змінила.

— Чорт! — крикнув майор.

— Не чортихайся! — осмикнув Іван.

— Блін, невже я пляшки переплутав?

Іванов сам почав дути в трубку.

Трубка колір не змінила.

— Чорт! — знову сказав майор.

— Ізиди! — чи жартуючи, чи серйозно скомандував священик.

Майор не поспішаючи пішов до будки, несучи безбарвну трубку. А коли повернувся, то якось відсторонено сів за кермо і тихенько рушив з місця.

— Що трапилось? — запитав Іваненко. — Ти поводишся неадекватно. Тебе так вразило, що безалкогольне пиво дійсно виявилося безалкогольним? «Оболонь» — фірма чесна. Фляк казав…

— Набрид ти зі своїм Фляком! — різко урвав міліціонер.

— Ва-аню! — голосом, яким мама попереджає дитину, що поставить у куток, промовив священик.

— Вибач! — Іван розслабився. — Річ у тому, що хотілося мені тебе сьогодні покарати. Каюся, отче! Заздрю я тобі. Є в тебе своя філософія. Легко тобі з нею. А я хотів приколотися. Коротше, дістав ти мене, вибач, своїми моральними принципами. Тому… Коли ти послав мене до себе додому за грошима для бабусі…

Іван замовк. Мабуть, вирішував, продовжувати чи приховати якусь свою таємницю.

— Коли ти послав мене до себе додому за грошима для бабусі, — усе ж продовжив він, — я по дорозі заїхав до магазину і купив пляшку «Оболонь-Преміум». Удома я випив твоє безалкогольне, а в порожню пляшку налив свій «Преміум». Там п’ять відсотків спирту. Акуратно закупорив. Коли ми приїхали, я налив його тобі замість безалкогольного, щоб потім довести пріоритет фізичних законів. Трубка повинна була показати, що у твоїй крові є молекули спирту. Нічого не розумію. Трубка справна була.

— Звідки знаєш?

— Перевірив! Дав там одному сержантові дихнуть. Та він тільки в руки її взяв, вона вже посиніла. Як таких у ДАІ тримають?

На сім хвилин запала мовчанка. Потім Іванов зітхнув і сказав:

— Вибач за експерименти! Я ще трошки залишився фізиком.

— Фізик-радіофізик… — Іван був трохи приголомшений витівкою старого друга.

— А ти фантастичні оповідання ще пишеш? — раптом запитав Іванов.

— Так… Раз на п’ятирічку. І тільки за мотивами християнства. А що?

— Ось тобі якраз ідея для оповіданнячка. Зіткнення віри і безвір’я. Що скажеш? Чи пиво, що не підкоряється законам фізики. Чи пиво поза законом. Красиво? Пиши! Якраз у самвидаві проходить конкурс на краще оповідання про пиво. Гонорар на двох.

— Подумаю… Може, краще — «Пиво в законі»?

* * *

Удома Іваненко застав дружину і сина. Побачивши чоловіка, дружина, запитала:

— Їсти будеш?

— Так.

— А пиво?

— Так. А що є?

— Твоє безалкогольне.

Вона пішла до холодильника, відчинила дверцята й заглянула в середину. За хвилину вона гукнула:

— Андрійку! Синку! Я тебе просила татові пива безалкогольного купити.

— Я купив дві пляшки, як ти просила, — долетіло з кімнати.

— І де воно?

— У холодильнику!

Дружина Іваненка тільки стенула плечима:

— Не вір очам своїм…

— Що таке? — поцікавився Іван.

— Пива немає.

— Якого?

— Твого. У холодильнику.

— І де воно, по-твоєму?

— Не знаю. Я сьогодні затрималася. Прибігла додому вже на початку сьомої, узяла детектив Платової. Оксані обіцяла. Вона детективи любить. Дай, думаю, захоплю пива холодного з холодильника. Вона ще безалкогольного не куштувала. Андрія попросила зганяти в магазин купити натомість. Думаю, поки ти прийдеш, воно якраз холодне буде… А зараз його немає.

— Коли, ти кажеш, удома була? На початку сьомої?

— Так.

— Синку! А ти коли за пивом ходив?

— Як тільки мама сказала. Я ж слухняний.

— Молодець! Тепер мені все зрозуміло.

— Що тобі ясно? — запитала дружина. — Ти поясни! А то я боялася, що пиво пропало.

— Не хвилюйся! — спокійно відповів Іван. — Усе гаразд. Просто… Вважай, що воно не підкоряється законам фізики. Це пиво поза законом.

Він пішов у кабінет і взяв слухавку:

— Алло, Іване? Я подумав і вирішив написати оповідання. Сюжет у мене вже є, а назва нехай буде твоя — «Пиво поза законом». Гонорар на трьох: на тебе, мене і Фляка.

На кухню зайшов син Андрій. Він підійшов до холодильника, відчинив дверцята й заглянув у середину. За хвилину він крикнув:

— Що ви чудуєте? Пиво є! Ось дві пляшки на верхній полиці.

Вадим Тарасенко

Бути чи не бути,

або

А от вам усім

Хай безпотомно йдуть у небуття

Безликі й ниці пасерби природи.

Тобі ж вона не пошкодувала вроди,

І мусиш ти продовжити життя.

Вона тебе різьбила на печать, —

Пора вже й відбиватися почать.

В. Шекспір. Сонет 11

І спати. Може, й снити.

Ось у чім клопіт,

Які нам сни присняться після смерті

Коли позбудемось земних суєт?

«Боже, невже вдалося? Невже я обдурив їх? Ну а Ти, Господи, сподіваюся, не будеш заперечувати?»

Голос, з яким, напевно, Бог головує у Чистилищі, ввірвався у мозок людини: Назвіть своє ім’я, рік народження, громадянство.

— Борис Іванович Сергієнко, 2278 рік народження, громадянин Об’єднаної Росії.

— Ласкаво просимо, Борисе Івановичу, у друге життя, — суворий голос значно потеплішав. Таким тоном, мабуть, проводжають душу, яка летить у Рай.

«Боже, я пройшов!!!»

* * *

— Борис Іванович Сергієнко? — особу, яка говорила по відеофону видно не було. Замість нього на екрані світився відомий усьому людству символ Організації Об’єднаних Планет.

— Так, — горло миттєво пересохло. Серце, ошпарене ударною дозою адреналіну, болісно билось у клітці ребер.

— Повідомляємо Вам рішення Ради Розвитку Організації Об’єднаних Планет, — пальці людини, яка сиділа у кріслі навпроти екрана відеофона стисли підлокітники. Серце здолало бар’єр у двісті ударів на хвилину. — Виходячи з аналізу Вашого життєвого запису, Рада Розвитку Організації Об’єднаних Планет постановляє: «Вважати Ваш Життєвий Запис таким, що не задовольняє критерії на право одержання другого життя. Також Рада Розвитку дякує Вам за довгу і продуктивну роботу на благо Об’єднаних Планет».

Екран відефона згас.

«Ну от і все. Уподібнитися Богові в головному — у безсмерті — мені не вдалося. Що ж, залишається гідно прожити решту життя, — серце повільно-повільно зменшувало темп, хворобливими поколюваннями у грудях виражаючи усе своє обурення подібним стипл чезом, — і вмерти».

Борис Іванович Сергієнко, колишній програміст Об’єднаного Центру керування міжпланетними польотами, а нині ось уже десять років пенсіонер другого ступеню, чекав цієї події і боявся. Втім, цієї події боялися практично всі люди Землі, Марса і Місяця. Ще б не боятися! Адже мова йшла про можливість прожити друге, а там дивися, — трете, четверте… життя. Досягнення генної інженерії, нейрофізіології й обчислювальної техніки дозволили людству у XXIII столітті відібрати у Всевишнього монополію ще в одній галузі — в галузі безсмертя. Але дарувався такий привілей далеко не всім. Обрані визначалися після аналізу інформації, записаної крихітним чипом, що вживлювався у мозок кожної людини в однорічному віці. Цей чип, прозваний «наглядачем», запам’ятовував усе, що думала, бачила, чула, робила людина протягом усього свого життя. Кожен подих, кожна думка, кожен учинок фіксувалися безпристрасною електронною крихіткою. Крім того, цей маленький «наглядач» щомиті контролював працездатність усіх органів людини. І коли щось не так, одразу посилав сигнал тривоги, й розумні машини починали боротьбу за життя та здоров’я своїх творців і володарів. Тож середня тривалість життя людини досягла рівня ста восьмидесяти років.

Раз на рік інформація з «наглядача» скидалася на спеціальний диск. Одна людина — один диск. Головний Комп’ютер Ради Розвитку, або як його ще називали Велика Дитина за його розміри, безапеляційність і безжальність винесених ним рішень, що властиво, як правило, дітям, безупинно аналізував ці диски. І вирішивши, на основі інформації вживленого чіпа, що конкретна людина вичерпує свій життєвий ресурс, він — Головний Комп’ютер — миттєво підсумувавши все погане і добре, що встигла вчинити людина за все своє життя, виносив попередній вердикт — гідна чи не гідна ця людина другого життя.

Вердикт одразу відправлявся в Раду Розвитку на затвердження. Тому, якщо древні єгиптяни з’являлися перед своїм головним богом із записаними на сувої папірусу своїми діяннями, то сучасна людина з’являлася перед своїм головним богом — Радою Розвитку зі своїм диском.

Людей у XXIII столітті нараховувалося аж десять мільярдів і, незважаючи на величезну тривалість їхнього життя, щодня вмирало близько ста п’ятдесяти тисяч людей. Тому Рада Розвитку в переважній більшості випадків просто візувала те, що підсовувала їй електронна машина. Затримки траплялися лише тоді, коли вердикт Головного Комп’ютера був негативний щодо відомих особистостей. Тільки в такому разі члени Ради Розвитку намагалися у щось вникнути.

Зазвичай, усе вирішувала Машина. І лунав суворий, карбований голос у квартирах людей: «… вважати, Ваш життєвий запис таким, що не задовольняє…» або іноді «…задовольняє критерії на право одержання другого життя».

«Так, на мене не витратиться ні грама «прискорювача життя», — колишній програміст за численними фільмами, статтями, книгами добре знав технологію одержання другого життя. Одночасно з повідомленням щасливчикові про позитивне для нього рішення, у Центр Репродукції Людини направлялося замовлення на вирощування клону цієї людини. Генний матеріал для цього брався у людини одночасно з вживленням в нього «наглядача». Але якщо жінці для виношування дитини потрібно дев’ять місяців, то Головному Інкубаторові Центру Репродукції потрібно усього три тижні. Водночас він може «народити» до десяти клонів. Потім клон переміщується в Інкубатор Дорощування, де за сім місяців він досягає двадцяти одного року як на біологічний вік. На все витрачається близько двох кілограмів «прискорювача життя» — чарівної речовини просто надзвичайної вартості, навіть за мірками XXIII століття. За час дорощування у мозок клону вганяється інформація з диску людини. Не вся. Несуттєві дрібниці відсіваються, пройшовши «Фільтри Часу» Великої Дитини. Адже і при звичайному житті теж багато що зникає з людської пам’яті.

Пам’ять про товаришів по школі, університеті, пам’ять про різні події, зустрічі, людей, колись любих, і багато, багато іншого часто безповоротно зникає в таємничих безоднях підсвідомості. Залишається тільки те, що перевищило певний індивідуальний для кожної людини емоційний бар’єр. Як погане, так і хороше. «Переганяються» у новий мозок і останні миті першого життя. Зістарене тіло і мозок присипляють. Процес приспання і заповнення основною інформацією нового мозку йдуть паралельно. І як тільки останній електричний імпульс згасне у старому мозку, що йде в небуття, тієї ж миті копія цього імпульсу вже обживає нове вмістилище попереднього людського «Я». Містком між першим і другим життям, ключем переходу служить уривок з безсмертного монологу шекспірівського Гамлета: «Бути чи не бути». На середині цього уривка старий мозок остаточно присипляють, а новий мозок його закінчує. І перше, що робить людина, яка одержала право на друге життя, — згадує цей монолог.

Весь цей уявний екскурс Бориса Івановича по вже закритому для нього шляху в друге життя перервав виклик відеофону.

— Здраствуй, Борю, — з екрана дивилася літня людина з абсолютно лисою головою. — Здраствуй, Ігорю, — Борис Іванович розслаблено відкинувся на спинку крісла. І, відтинаючи непотрібні загальні слова, відразу додав: — Утішати не треба. Не красна дівиця. Зрештою, таких, як я, переважна більшість.

— Борю, я ознайомився з протоколом у твоїй справі, — співробітник апарату Ради Розвитку Ігор Миколайович Переверзєв запитливо подивився на співрозмовника і, не дочекавшись відповіді, закінчив: — Ти не добрав двох десятих відсотка.

— Дві десяті відсотка або двадцять два відсотки, яка різниця? Людина, яка перескочила край прірви на міліметр і людина, яка перескочила на метр, закінчують однаково. Обоє розбиваються.

— Борю, усього дві десяті відсотка. Борись.

— Але ж цей Великий Бебі розумніший від мене. Якщо він вважає, що я уже відпрацьований матеріал, значить так і є.

Борю, не здавай свій чип. Борись. Борись за своє друге життя.

— Слухай, Ігорю. Ти, наближений до верхів, мешкаєш у Нью-Йорку, скажи мені — чи був хоч один випадок відміни рішення цього Великого Пацана? Не беручи до уваги окремих винятків відносно голлівудських знаменитостей та інших пупів і пупочок землі. А для простого смертного? Мовчиш? Отож бо й воно. Не було таких випадків. Так що, Ігорьочку, зніму я цей чортовий «наглядач» і поживу хоч трохи без щосекундного нагляду і знесилюючих перегонів за цими дорогоцінними відсотками.

— Борю…

— Уже сто сімдесят п’ять років Боря. Тобі що, нудно буде там, у другому житті, без старого друга?

— Мою кандидатуру Великий Комп’ютер ще не розглядав, — розгублено промурмотав нью-йоркський співрозмовник.

— Ігорьочку, ти хоч перед старим дружком не корч із себе святенника. Навіть у глухих марсіанських селищах відомо, що високопоставлені співробітники апарату Ради Розвитку знають паролі доступу до пам’яті Великої Дитини і можуть довідатися свій відсоток на який завгодно момент часу. Хіба не так? — чоловік, який сидів у кріслі, підхопився і підійшов упритул до екрана відеофону. Плазменний екран легко передав навіть дрібне тремтіння зіниць Переверзєва.

— Так, — людина на екрані відвела очі.

— І який твій проміжний результат?

— Сто два відсотки.

— Вітаю, — Борис Іванович відвернувся.

— Борю, — пролунало в нього за спиною, — я розумію твою гіркоту. Але… ну, я не знаю, що ще сказати. Адже тільки дві десяті відсотка.

— Знаєш, Ігорю, — хазяїн квартири знову сів у крісло, — не буду приховувати, мені прикро. Але прикро не тому, що я не пройшов, а тому, що якийсь американець, який прожив життя не краще за мене, одержить друге життя. Прикро, що посередній державний служака має більше шансів прозасідати ще одне життя у розкішному кабінеті, ніж талановитий лікар або інженер продовжити в часі свою корисну роботу.

— Прикро, але нічого не вдієш. Американці більше платять в Об’єднаний Центр Репродукції Людини. Їм і квота більша. Ситуація стара як світ. Хто платить, той і замовляє музику.

— А державні служаки себе, природно, не скривдили, коли приймали «Закон про вагомість професій» для Великого Комп’ютера. Теж старе як світ. Добре, Ігорю. Спасибі за турботу. Але долю, як кажуть, не обдуриш. Мені залишилося небагато, якщо цей Великий Засранець підбив підсумок мого життя. І я хочу це небагато прожити без нагляду. Нехай у мене хоч наприкінці буде суцільний День Веселощів. Віддамся своєму улюбленому хобі — помокарую з моїми ненаглядними мікробами. Я ж, відколи на пенсії, таку лабораторію собі потихеньку змайстрував… Ет, що там говорити. До побачення. До речі, якщо побачиш у наступному житті моїх нащадків, переказуй вітання.

Уже сердито втискаючи кнопку вимикання відеофону в корпус дистанційки, Борис Іванович відчув болісне поколювання у грудях. Ніяких його нащадків у наступному житті Переверзєв зустріти не міг. Сто п’ятнадцять років тому загинув його єдиний син — член першого іспитового польоту гіперпросторового космічного корабля «Надія». Тоді ще люди не знали, що створюючи по область нуль-контініуму перед кораблем, необхідно робити її досить широкою. Інакше збурювання приграничного шару «простір-гіперпростір» може просто зламати корабель. Після втрати «Надії» люди це зрозуміли…

Великий Комп’ютер дав друге життя тільки командирові корабля і штурманові. Інші, отже, не заслужили. Син Бориса Івановича був просто лікарем. Рада Розвитку цей вирок кераміко-металевої машини затвердила. Через півроку злягла дружина Таня. Їй було тоді всього п’ятдесят п’ять. Ні пересадка серця, ні глибоке коригування психоемоційного стану не допомогли. Горе виявилося надто глибоким. У такому порівняно молодому віці набрати необхідну кількість балів для другого життя практично нереально. Що Великий Засранець і підтвердив, винісши їй негативний вердикт.

«Ну нічого, ви в мене ще гопки поскачете», — і, сам не розуміючи кому він погрожує і чого хоче, Борис Іванович Сергієнко вийшов у іншу кімнату.

Яскраво-жовте світило поволі сходило над кам’янистою грядою. Його промені скрадливо наближалися до людини, яка притулилась спиною до могутньої древньої сосни. Борис Іванович любив це місце і часто, особливо після вердикту Ради Розвитку, піднімався до старої сосни. Тут його думки текли плавно, неквапливо. Він уже звикся з думкою, що зовсім недовго милуватиметься звичним пейзажем. Мозок, більше не обтяжений повсякденною суєтою зайнятої людини, ніби накопичував у собі сили, щоб потім «вистрілити» якоюсь добротною ідеєю. Метрів на п’ятдесят нижче від сосни проходила Транссибірсько-тихоокеанська магістраль. І хвилин за десять просто під його ногами промчить красень-експрес. Бориса Івановича завжди захоплювало це видовище. У могутньому, подовженому тілі експреса з округленим носом, який упевнено втискається у чорну пащу тунелю, йому ввижалося щось від глибинних, тваринних інстинктів людини. Почувся віддалений шум і сріблясте інженерне диво, спресувавши під собою могутнє магнітне поле, промайнуло і щезло. Легкий вітерець гойднув крону хвойного аксакала, промені сонця, нарешті, дісталися до людини й опромінили її своїм сяйвом.

«Сосна… експрес… люди, сотні людей», — цього разу разом зі світлом осяяв здогад.

Домашній комп’ютер, здавалося, нескінченно довго вантажився і, нарешті, Борис Іванович побачив те, що шукав. Очі гарячково забігали по тексту: «Так… «…з метою подальшого прогресу людства Рада Розвитку Організації Об’єднаних Планет постановляє: 1. Створити Об’єднаний Центр Репродукції Людини…» не те… «…визначити наступні квоти…» не те… «…з метою об’єктивного вирішення питання репродукції кожної конкретної людини, усім жителям Об’єднаних Планет пропонується вживити чип збору інформації. Вживлення здійснюється на строго добровільних засадах, і за першою вимогою людини чин негайно видаляється. Люди, які не мають чипа збору інформації, розглядатися як кандидати на друге життя не будуть…» так тепліше, але ще не те. Ага, ось: «…Аналізові підлягають тільки вчинки і дії людини. Її думки, слова, вимовлені вголос на самоті, а також інтимне життя є повністю приватною справою й аналізові та розголошенню не підлягають». Ось саме те! Ти ще рано намагаєшся списати мене в утиль, Великий Засранцю. А тепер за роботу і причому роботу за спеціальністю!»

За три місяці в квартирі Ігоря Миколайовича Переверзєва, начальника Європейського Департаменту Ради Розвитку, пізно ввечері пролунав дзвінок.

— Так, — з трудом вирвавшись із солодких обійм сну, відповів хазяїн квартири.

— Привіт, Ігорю. Це я, Боря. Чого екран відеофона не вмикаєш? Невже з Ніною молодість згадали?

— Ти вирішив з’ясувати це питання о дванадцятій ночі? — Ігор Миколайович, нарешті, зметикував, яку кнопку необхідно натиснути на пульті керування відеофоном.

— Ти дивись, немає.

— Ніна зараз хворіє, і щоб її не турбувати, я сплю в іншій кімнаті.

— Вибач, не знав.

— Уже вибачив, але я тебе прошу, Борю, коротше. Зараз північ, і у мене був важкий день…

— І ти смертельно хочеш спати.

— Так, і я смертельно хочу спати. Тому кажи відразу, що тобі потрібно.

— Ігорю, я вирішив поборотися.

— Не зрозумів?

— Я хочу знову вживити собі «наглядача» і спробувати вскочити в експрес «Друге життя».

— Але ти ж його зняв.

— Як зняв, так і поставлю.

— Е-е… чекай. Усе не так просто. Ти ж чотири місяці не був під Контролем. У Законі про репродукції такий випадок не обумовлений.

— То що мені робити?

— Ну… спочатку напиши заяву в Раду Розвитку. А там подивимося. Але я нічого, Борю, не обіцяю…

«… розглянувши прохання громадянина Об’єднаної Росії Сергієнка Бориса Івановича про вживления йому повторно чипа збору інформації і беручи до уваги, що Сергієнко добровільно зняв із себе свій чип і не був під контролем 126 діб, що перешкоджає всебічній, повній і об’єктивній оцінці його життя, Рада Розвитку Організації Об’єднаних Планет постановляє: у проханні відмовити».

«Ну ні, хлопці. Ви так просто від мене не відчепитесь».

«Всесвітній суд з прав людини, керуючись принципами гуманності і презумпції невинності, тобто вважаючи, що оскільки за той час, коли громадянин Об’єднаної Росії Сергієнко Борис Іванович був поза контролем, за ним ніяких негативних учинків помічено не було, отже, їх таки не було, а також, виходячи з того, що в жодному міжнародному законі не забороняється повторне вживлення чипа збору інформації і керуючись демократичним принципом: «Що не заборонено, те дозволено» постановляє:

1. Зобов’язати Об’єднаний центр Репродукції Людини вживити громадянинові Об’єднаної Росії Сергієнку Борисові Івановичу чип збору інформації;

2. З метою усунення виявленої прогалини у Законі «Про Репродукцію» Всесвітній Суд з прав людини рекомендує Раді Розвитку Організації Об’єднаних Планет заповнити цю прогалину. При цьому Суд вважає, що повторне вживления чипа збору інформації після його добровільного видалення варто заборонити як таке, що суперечить положенню про повний і об’єктивний аналіз життя конкретної людини. Тому справу громадянина Об’єднаної Росії Сергієнка Бориса Івановича проти Ради Розвитку Організації Об’єднаних Планет юридичним прецедентом вважати не слід».

«Якщо й існувала обхідна дорога в безсмертя, то вона закрилася, пропустивши одну людину — мене. Втім, я її ще не пройшов».

І був вітряний осінній ранок. Борис Іванович здійснював свій майже щоденний моціон: залишив машину біля підніжжя гряди і з рюкзаком за плечима піднімався на гору. Там, на горі, він звично довго стояв, притулившись до самотньої сосни. Потім, витягнути з рюкзака пляшку «Оболоні», насолоджувався світло-коричневим, з веселими пухирцями газу і піни напоєм. Але цього разу попити пивця йому не довелося. Ще піднімаючись, він зауважив, як стемніло небо і посилився вітер. А коли піднявся на вершину гори, то опинився просто перед неосяжним простором почорнілого неба, покресленого блискавками. Обтяжене вологою, воно все щільніше пригорталося до землі.

«Буря, скоро буде буря!» — Бориса Івановича охопило хвилювання. Синоптики вгадали. Точно передбачили бурю. Мряка стрімко накочувалась на нього. Туга хвиля повітря притиснула до сосни. Борис Іванович глянув на годинник. «За хвилину з’явиться тихоокеанський експрес». Зненацька пролунав тріск, і могутня сосна стала звалюватися йому на спину. «Господи, зараз же експрес! І якщо дерево упаде на нього, то…», — людина закричала, намагаючись зусиллям спини і ніг затримати падіння дерева. Крізь шум і свист вітру почувся гул по зав’язку набитого пасажирами експреса, що стрімко мчав назустріч лиху. Людина кричала… і тримала. Дерево, нарешті віджбурнувши легку людську плоть, стало падати униз. Дві руки намертво, у замок вчепились у щепи зламу. Секунда, друга… Останнє, що побачили людські очі, перш ніж людина з маху впечаталася у валун на краю обриву, був хвіст врятованого експреса, який поринав у тунель. «Устиг». Далі темрява…

День Веселощів — єдиний день на рік, коли відключаються «наглядачі», пульсував феєрверками, карнавалами, музикою і веселим галасом людей. У порожньому кафе сиділи двоє. Двоє старих.

— Ну як, Борю, очуняв? Як рука?

— Так собі. Ескулапи особливо і не старалися. Навіщо? За тиждень усе одно читати «Бути чи не бути». А потім, мені вже зовсім не буде потрібна стара потрощена рука в купі з захаращеною печінкою, підтоптаним серцем та іншими проіржавілими органами.

— Ну, проіржавілою твою голову назвати важко.

— Голова вже теж туго міркує.

— Нічого собі туго. Таке придумала, що навіть Велику Дитину обдурила, — сказавши це, Ігор Миколайович спокійно зробив ковток кави.

За вікнами кафе гримів салют, і спалахи різнобарвних вогнів поперемінно надягали на співрозмовників червоні, сині, зелені маски.

— Щось я тебе не розумію, — на лиці колишнього програміста з’явилася червона маска, його руки стислися в кулаки.

— Борю, спокійно. Я твій друг — це перше. Зараз День Веселощів. У всіх чіпи відключені. Тож про нашу розмову ніхто ніколи не довідається. Це друге. І третє: це я переконав Раду Розвитку затвердити вердикт Великого Комп’ютера.

— А Рада була проти?

— Дехто казав, що справа із сосною й експресом підозріла, і необхідна ретельна перевірка.

— А ти?

— Я сказав: якщо Рада проголосує проти, коли Великий Комп’ютер сказав «так», то це кине величезну тінь на Раду. І так забагато незадоволених, коли Рада говорить «так» для окремих знаменитостей, яким Машина сказала «ні». А тут простий звичайний громадянин, а йому Рада — «ні». Усі говоритимуть, що приберегли місце для когось… гм… значнішого. А вибори до Ради, між іншим, не за горами.

— Як ти зрозумів, що я все це підлаштував?

— У молодості ми обидва займалися важкою атлетикою.

— То й що?

— Борисочку, ти єдиний із усієї нашої секції не кричав, коли виштовхував купу заліза нагору. А під сосною закричав.

— Ну, це не доказ. Мало чого було в молодості.

— Борю, я не Великий Комп’ютер і розслідування не проводжу. Я дуже радий, що ти пройшов. Мені просто муляє звичайна цікавість — як ти зумів перехитрувати цього Великого Засранця?

— Та все елементарно, Ігорю. Усе, що бачили мої очі і чули мої вуха там, на горі, — це добротна комп’ютерна гра. За ті місяці, що я був поза Контролем, я все це і підготував. Спроектував спеціальний шолом віртуальної реальності з вбудованою відеокамерою і маленьким ракетним двигуном. Написав програму, що могла б на реальність, яку фіксувала відеокамера, накладати в реальному часі елементи псевдокатастрофи. Спроектував курточку з вшитими спеціальними пластинами, що мали приводи, які у потрібний момент імітували тиск на спину «падаючої» сосни. У сосну помістив бактерії Xylophyllus sp, які дуже люблять деревину. До речі, моє відкриття знадобилося.

— Яке відкриття?

— Ти ж знаєш, Ігорю, що у мене хоббі досить своєрідне — захоплююся усілякими мікроорганізмами.

— Ну?

— Рік тому, експериментуючи у себе в лабораторії з крихітками Xylophyllus sp — цими великими любителями деревини, я в лабораторну чашку з ними випадково крапнув кілька крапель свого улюбленого пивця.

— «Оболоні»?

— Сто п’ятдесят п’ять років вірний прихильник. Але ми відволіклися. Чашку цю я через власні лінощі не помив, а вранці побачив, що культура цих Xylophyllus sp розмножилася неймовірно, і від тирси не залишилося й сліду, образно кажучи, ні ріжок, ні ніжок. Не Xylophyllus sp, а просто піраньї.

— Ти вже як Флеммінг. Той теж чашку полінувався помити після дослідів. У результаті відкрив пеніцилін і обезсмертив своє ім’я.

— Він ім’я, а я — тіло. Мені здається, другий варіант кращий, га?

— Ти, Борю, я бачу, став циніком.

— Краще мати здоровий цинізм, ніж… не мати нічого, і себе, у результаті — теж.

— Мабуть, ти маєш рацію.

— До речі, я ще з ними кілька місяців експериментував. Виявилося, що у цих безмозкових добрий смак.

— І, як не дивно, збігається з твоїм, — Ігор Миколайович посміхнувся.

— Ти сумніваєшся в моєму аристократичному смакові?

— Ні секунди! — обоє розреготалися.

— Виявилося, — продовжив Борис Іванович, — ці Xylophyllus sp найсприятливіше почуваються в середовищі «Оболоні». Ніякі інші сорти такого ефекту не давали. Отож, засіявши їх у деревину сосни, я щодня приходив туди. Помилуюся сходом сонця, помрію, пофілософствую, поп’ю своєї улюбленої «Оболоні» і ковток — їм. Нехай поласують за моє здоров’я!

— А якби сосна упала завчасно?

— Я в неї загнав метровий штир з ураніту, три десятих міліметра в діаметрі з маленькою ракеткою на кінці, замаскованою під сучок. Такий стрижень не те що сосну, поїзд витримає. Далі все просто. На горі я надягнув шолом на голову, і відразу автоматично включилася програма. Поки я «дивився» удалину, експрес проїхав. Я відразу «подивився» на годинник. Він показав, що до «прибуття» експреса залишилася хвилина. Програма послала радіосигнал на ракетку, укріплену на уранітовому стрижні. Вона цей стрижень висмикнула і закинула його за багато кілометрів в океан. Ну а сосні, ґрунтовно під’їденій бактеріями, нічого не залишилося, як упасти з п’ятдесяти метрів на дорогу. Ну, а мене наприкінці ракетний двигун на шоломі ґрунтовно саднув об валун. Так, що навіть руку потрощив. За правдоподібність довелося заплатити реальною кров’ю. Потім спеціальні затискачі на курточці і шоломі відщебнулися, і той же двигун відніс пластини та шолом в усе той же океан. Обідрана після «змагань» із сосною курточка залишилася на мені. «Наглядач», після того, як мене гепнуло об валун, послав виклик рятувальникам. Оце й усе: закривавлене тіло під валуном, сосна на дорозі і врятований мною експрес з сотнями людей. І Великий Бебі штампує: «Ол райт. Достойний».

— Справді, просто. Тепер подивимося, як до цього поставиться Всевишній.

Борис Іванович здивовано подивився на друга.

— Борю, ти, звичайно, читав нашумілий звіт Інституту Глобальних Проблем «Сліди Бога»?

— Де наводиться купа доказів існування Бога?

— Так.

— Читав, звичайно.

— Основні положення пам’ятаєш?

— Пам’ятаю основне. Ймовірність випадкового виникнення стійкого на довгий період часу Всесвіту є число з такою кількістю нулів після коми, що їх більше, ніж атомів у нашій галактиці.

— І проте Всесвіт існує.

— Отже, Бог — є. То й що?

— До цієї доповіді додавався таємний додаток. Називався він «Гнів Бога».

— І що в тім додатку?

— Там наводиться статистика смертельних випадків з людьми, які одержали друге життя.

— І що ця статистика показує?

— Смертність серед таких людей у п’ять разів вища від середньої. Причому всі вони гинули в результаті нещасних випадків. Як ти розумієш, від хвороб ми б їх вилікували.

— Ти думаєш, що це Бог таким чином виражає своє невдоволення тим, що люди самі вже можуть собі подарувати безсмертя?

— Тоді б він убивав усіх. А так — тільки вибірково. У додатку робиться висновок, що Всевишній забирає тих, хто, на Його думку, не гідний другого життя.

— То що ж ви всім людям голови морочите, Клонували б усіх підряд. А там би Господь розібрався, хто гідний, а хто ні. А цього Великого Засранця в утиль. Патякаєте — засмітимо генофонд, зникне наймогутніший стимул для напруженої, ефективної роботи. Теж мені, охоронці чистоти. Асенізатори срані.

— Ага. І без останніх боягузів залишимося. Тобі не треба нагадувати, скільки коштує один грам «прискорювача життя»? Тепер дуже накладно, Борю, гратися в піжмурки з Кістлявою. Тож не кип’ятися.

— До речі. Висновок про, скажімо так, невдоволення Бога можна легко перевірити.

— Яким чином?

— Знову клонувати кого-небудь із загиблих, оскільки Життєвий Запис зберігається.

— Не один ти такий розумний. Пробували.

— І?

— Угадай з першого разу.

— Зрозуміло.

— Ось тому я й кажу: якщо Бог не буде проти.

— Що ж, поживемо — побачимо.

— Так, поживеш і побачиш, — Ігор Миколайович поставив чашку на стіл і, повернувши голову у бік вікна, став милуватися святковим салютом.

— Не зрозумів. Що означає «поживеш»? А ти?

Старий друг Сергієнка повільно повернув до нього обличчя і ледве посміхнувся:

— А я, Боренько, мабуть, задовольнюся одним життям.

— Не зрозумів?! Ти ж казав, що у тебе вже зараз сто два відсотки. Якого біса? Що за жарти в тебе?

— Ні, Боренько. Це не жарти. Коли я сказав тобі, що, користуючись службовим становищем, так би мовити, я довідався про свій відсоток, я розповів тобі не все.

— То що ж іще? Адже критерій добору один — ці чортові бали. Все! Більше нічого!

Обличчя Переверзєва стало якимось по-дитячому винуватим:

— Я ще подивився відсоток у Ніни…

— Ігорю…

— Без неї, Борисе, я не погоджуся читати ключ переходу. Майже півтора століття разом… За такий час, знаходячись поруч, навіть метали зростаються намертво, а тут люди… Вибач.

— Ігор… — старий друг не найшовся на слові.

— І давай більше не будемо про сумне. Сьогодні свято. Давай краще вип’ємо за твою удачу. І потім, ти ж БІС. То ж кому, як не тобі, прожити життя на біс! І послати до біса цих самовпевнених янкі. Доведи їм, що гроші — це ще не все. І до слов’янської кмітливості їм, як… до Сонця рачки. Офіціанте, два великих «Оболонь-Преміум»!

За вікнами кафе гримів і переливався салютами, буяв День Веселощів.

* * *

Кришталева півсфера відокремила людину, яка лежала у контейнері, від навколишнього світу.

— Назвіть себе, — відразу пролунало під півсферою.

— Громадянин Об’єднаної Росії Сергієнко Борис Іванович.

— Борисе Івановичу, Ви згодні скористатися наданим Вам правом одержати друге життя і прожити його на благо людської цивілізації?

— Згодний.

— Незважаючи на те, що Ви переживете Ваших рідних, близьких, друзів і можете в другому житті залишитися самотнім? — голос продовжував ставити стандартні, широко відомі запитання, як неодмінну частку ритуалу.

— Так. Незважаючи на це.

— Рада Розвитку Організації Об’єднаних Планет дякує Вам за прийняте рішення. Починайте читати ключ переходу.

Під кришталевою півсферою пролунало:

«Бути чи не бути — ось питання».

Мільярди закодованих імпульсів ринули у новий мозок.

«Що благородніше? Коритись долі»…

Відкрилися форсунки упорскування газу, який викликав сон.

— Починаємо відлік часу. До приспання залишилося п’ять секунд.

«І біль від гострих стріл її терпіти»…

— Чотири.

«А чи, зіткнувшись у герці з морем лиха»…

Газ з легким шипінням сочився усередину контейнера, де лежала горілиць оголена стара людина.

— Три.

«Покласти край йому? Заснути, вмерти»…

Мозок стрімко занурювався в легкий, нескінченний сон.

«І все. І знати: вічний сон врятує»…

— Два.

«Із серця вийме біль, позбавить плоті»…

Серце, що слабшало, посилало останні, власне вже непотрібні мілілітри крові по зношених артеріях.

«А заразом страждань. Чи нежаданний»…

— Один.

«Для нас такий кінець? Заснути, вмерти»…

Остання серія імпульсів залишила мозок.

— Зупинка у камері А. Дати запускаючий імпульс у камеру Б.

Чутлива стрілка гальванометра ледве хитнулася праворуч:

І спати. Може, й снити.

Ось у чім клопіт,

Які нам сни присняться після смерті

Коли позбудемось земних суєт?

Новий мозок засвоїв свої перші біти інформації.

Владислав Каланжов

Право на пиво

Я прокинувся раніше, ніж звичайно. Навіть уві сні мене не полишало відчуття тривоги і нервовості. Сьогодні ми з Рілітом повинні з’явитися до Штаб-квартири Міжгалактичної Співдружності, а з власного досвіду я знав: нічого хорошого цей візит не обіцяє.

З моменту утворення Співдружності, а це майже тисяча років тому, Голова і Вища Палата організації тільки й займалися розробкою військових операцій з приєднання до Співдружності нових планет-держав. Нам же, військовим льотчикам, яких жителі Співдружності прозвали зоряними катами, доводилося впроваджувати у життя найбожевільніші рішення влади. На жаль, чиновники з Вищої Палати займалися виключно теоретичною роботою. Усі брудні процедури звалювалися на плечі простих хлопців. Наприклад, таких, як я.

Зруйнувавши слизьку оболонку кокону, я поплентався у ванну кімнату. Як же стомлювала мене ця щоденна процедура! Я заздрив представникам інших біологічних видів, що населяють простір Співдружності. Вони ніжилися в розкішних постелях, і весь ранковий туалет полягав, як правило, у чищенні кісткових виростів у ротовій порожнині, які звуться зубами. Звичайно ж, навіть найкращі ліжка не зрівняються затишком з нашими захисними коконами, та, на жаль, шкіра, що виробляє таку кількість слизу, потребує ретельного догляду.

Колись, на світанку об’єднання сусідніх галактик, тодішній Союзний Уряд запровадив закон про «розпорядок дня», намагаючись таким чином зв’язати представників різних форм життя у щось цілісне, створити новий народ. Але, оскільки через об’єктивні причини цей закон не виконувався, Уряд затвердив директиву «Про рівнозначність фізіології усіх громадянин Співдружності». Спочатку це вигадливе розпорядження здавалося юридичною формальністю — не більше. Та незабаром міжпланетна і міжгалактична міграція призвели до повного змішання живих істот у Всесвіті. От тоді і почався безлад. Наприклад, велісігли з Напто-5 сімдесят відсотків часу сплять. Тому вони завжди мають проблеми з працевлаштуванням. Ніхто не хоче бачити у своєму штаті співробітника, який безперервно спить. А шалколоїди із сузір’я Самоцвіту настільки малі, що залишаються невидимими для більшості повноправних громадян Співдружності. Не минути праведного суду, якщо, необережно ступивши, знищив колонію мікроскопічних шалколоїдів. Але найбільше турбот доставляли альтрамти, які населяли периферійні планети міжгалактичного об’єднання. Під час шлюбних ігор вони так огидно пахли, що членам Вищої палати довелося виділити спеціальні ділянки для розмноження цих незвичайних істот…

Я прийняв душ, змазав неофітовим гелем зелену шкіру і якусь мить розглядав своє відображення у кристалічному дзеркалі. Я належу до рідкісного виду сцефодів, корінної раси матінки Наєри. Колись ми були єдиними розумними жителями цієї системи, але зі вступом до Співдружності наша планета геть змінилася. На рідну Наєру прибувало все більше молодих інородців-фахівців, які одержували тут роботу. Мої ж земляки, зачарувавшись рекламою космотуристичних компаній, поспішали побачити інші світи.

Тепер, прилітаючи на Наєру, я відчуваю, як мене досліджують зацікавлені погляди нинішніх жителів моєї Батьківщини. А колись тут нікого не дивувала зелена людина із трикутною головою і величезними фасетними очима. Так з аборигенів ми перетворилися на гостей своєї рідної планети. Що вдієш — часи змінюються, а, отже, змінюється і Всесвіт.

Не бажаючи піддаватися смуткові, я підморгнув своєму двійникові, який вирячувався на мене з дзеркальної поверхні. «Життя не така вже й погана штуковина», подумав я і посміхнувся безгубим ротом.

Ледь завершивши ранковий ритуал, я вже приймав гостя. До мене зайшов Ріліт. Удвох ми складали бойовий дует винищувача «Лиходій».

— Здоров, друже, — прогарчав Ріліт кострубатою міжгалактичною і попрямував на кухню.

Я привітно помахав трипалою кінцівкою і подріботів услід.

— Сирого м’яса не знайдеться? — Ріліт із надією подивився на мене.

Мій напарник належав до унікального виду розумних котячих з планети Фелія і мав вигляд плямистого леопарда. У процесі еволюції лапи фелійців набули здатність виконувати хапальні рухи, а їхня хода стала прямовисною. Правда, голосові зв’язки так і не здолали високих звуків, тому, реагуючи на щось неприємне, Ріліт ніколи не ліз за словом у кишеню, обмежуючись первісним риком. Але п’ятирічний досвід роботи не минув дарма. Ми непогано розумілися, звичайно, наскільки це можливо між леопардом, який ходить на задніх лапах, і земноводним-переростком.

— Ні, Ріліте, — я безпомічно розвів руками. — Чесно кажучи, я не знав, що ти надумаєш мене відвідати. Але, сподіваюся, не відмовишся від овочевого рагу?

Ріліт зневажливо скривився і пішов до вітальні.

— Поквапся, — гарикнув він. — На нас чекають у Штабі.

— Що вони надумали? — я вирішив відкласти сніданок і теж залишив кухню. — Невже знову проти Стейса вводять санкції?

— Не знаю, — знизав плечима Ріліт. — Аби тільки не змусили знову гасити черговий заколот.

— Точно.

— Ти готовий? — Ріліт, поза сумнівом, також хвилювався перед майбутньою зустріччю, про що свідчила ця буйна поквапливість.

Я кивнув. Хоча ми пропрацювали у парі не один рік, Ріліт міг тільки здогадуватися про стан моєї готовності. Для нас, холоднокровних громадян Співдружності, була видана спеціальна директива, що дозволяє не носити одягу. З цього приводу точилися довгі дебати у Вищій Палаті. Традиціоналісти стверджували, що спільне проживання вимагає певних жертв, але запрошені на засідання вчені запевнили законодавців, що прохання сцефодів продиктоване зовсім не примхою, а життєвою необхідністю. Зрештою, супротивники реформи поступилися. Пізніше дехто з них зізнавався, що головним фактором при голосуванні стала доповідь біологів, які доводили відсутність явних статевих ознак в анатомії сцефодів. Члени Вищої Палати зітхнули з полегшенням: ніхто не дорікне їм у посяганні на цноту.

— То ти готовий чи ні? — ошкірився Ріліт.

Я простояв кілька секунд із заплющеними очима. Температура мого тіла залежала від навколишнього середовища, але корегувалася і нейро-розумово. Я спробував розслабитися, потім, запобігаючи стресу від зустрічі з Головою, мобілізував свій організм — адже сцефоди погано переносять перевантаження і контакт з іншими формами розумного життя.

— Усе гаразд, — вимовив я, розплющивши очі.

— Ніяк не можу звикнути до твоєї медитації, — нервував Ріліт. — Добре було б, якби ваші тендітні тіла працювали, як у нас, ссавців. Постійна температура і жодних проблем! Ех ви… відсталі ланки еволюції…

— І хто це патякає про еволюцію? Кіт, який ледве навчився говорити! — між нами часто виникають жартівливі сварки, які ніколи не переростають у лайку й взаємні приниження.

— Добре, — поступився Ріліт. — Поквапимося. Сам знаєш про сто п’ятнадцяту директиву — запізнення на зустріч із членом Вищої Палати загрожує каторгою…

— Але сто сімнадцята директива передбачає штраф у випадку явки раніше за призначений час, — нагадав у свою чергу я.

— Краще вже позбутися місячного окладу, ніж кілька років гнути спину на алмазних копальнях.

— Теж правильно.

Ми увійшли до телепортаційної камери.

— Сподіваюся, робота не буде марудною — я налаштував телепорт на Штаб-квартиру і натиснув «пуск».

Після відкриття гіпер- і гіпопростору військові відомства Співдружності засекретили всю інформацію про розробки. Сотні років населення міжгалактичного братства дивувалося швидкостям, з якими наші космічні кораблі долали нечувані відстані. І лише витік інформації ні Штабу дозволив цивільному населенню одержати достатні знання про багатопространність простору і насолодитися усіма принадами телепортаційної камери, яка стала єдиним пристроєм, що увійшов у користування усіх громадян.

Кілька років тому я розжився на таку камеру. Вона складалася з двох кабін: вихідної і вхідної. Вихідна служила своєрідними дверима, що відкривали доступ в усі заклади, які мають телепортаційні камери. Завдяки вхідній кабіні, я завжди мав можливість повернутися додому.

Внутрішнє хвилювання наростало. Взагалі я хлопець міцний і побував не в одній колотнечі. Щоправда, усі попередні завдання ми з Рі літом отримували від нашого безпосереднього командира Сот’о. Але сьогодні нас хотів бачити особисто Голова Вищої Палати Співдружності Громонган Раф. Зовсім не знаючи, як поводитися з першою особою міжгалактичної спілки, я намагався пригадати всі директиви, що стосуються спілкування з представниками влади. Так і не знайшовши в коморах свого мозку потрібних знань, звернувся за допомогою до Ріліта.

— Директива двісті двадцять сім, — озвався напарник. — При зустрічі з членом Вищої Палати варто мовчати доти, доки до тебе не звернуться з запитанням.

— Спасибі, друже.

Схоже, Ріліт непогано підготувався до побачення з Головою.

Кілька сотень років тому уряд вирішив прийняти Конституцію, але населення неосяжної держави було настільки різноманітним, що хоч створюй окремі кодекси для кожного з народів Співдружності. Тоді й народилася ідея про директиви, що містять керівні вказівки з поводження громадян ледь не в усіх життєвих випадках. Вивчати всі директиви не було сенсу, але знання основних положень вважалося обов’язковим.

Металеві стулки вихідної кабіни плавно роз’їхалися, і ми одразу опинилися в кабінеті, де вже був наш командир Сот’о — чистокровний пунтанець. Хоча представники цього виду були невисокі на зріст (удвічі нижчі від сцефодів), вони відрізнялися великою працездатністю і мали справді неймовірну спроможність пролазити на керівні посади.

— А ось і мої хлопці, — сказав наш командир.

Ріліт і я вклонилися.

— Здоровенькі були, добродії, — ці слова належали восьминогоподібній істоті, яка развалилася у кріслі. Перед нами був Голова Співдружності Громонгаг Раф класною персоною.

Ми знову вклонилися.

— Відразу перейдемо до справи, — Голова залишив сидіння і, плавно перебираючи мацаками, попростував до нас. — Генерал Сот’о запевнив мене, що ви найкращі у нашому флоті і, переглянувши ваші особисті справи, не маю підстав сумніватися у цьому.

Я не поспішав висловлювати вдячність, оскільки причина нашого виклику до Голови поки що залишалася незрозумілою.

— Кілька років тому наші розвідники відкрили нову планету, — продовжував Громонган Раф. — Нічого особливо, окрім того, що вона, на відміну від більшості планет Співдружності, особливо багата на воду.

Я не одразу збагнув, яку планету мав на увазі Голова: наші патрулі ледь не щодня відкривають нові планети. Але при згадці про воду, зрозумів, що йдеться про ДО-741 — невелике космічне тіло, розташоване десь на задвірках Всесвіту.

— Отже, — голос Громонгана Рафа посуворішав. — Торік одностайним рішенням Вищої Палати цю планету було приєднано до Співдружності. Ми вирішили, що несправедливо позбавляти тубільців усіх досягнень нашої цивілізації. Самі знаєте формулювання п’ятої директиви, відповідно до якої неприпустима перевага одного виду розумних істот над іншим. Але існує і двадцять перша директива, що зобов’язує уряд планети, приєднаної до Співдружності, привести своє законодавство у відповідність до юриспруденції Співдружності…

Оскільки цього так і не сталося, ми не маємо права вступати з місцевими жителями у контакт.

Я ледь стримався від запитання.

Зрештою, я служив у військовому флоті і прекрасно був поінформований про розвідку ДО-741. Ця планета, іменована місцевими жителями «Земля», у порівнянні зі Співдружністю була, м’яко кажучи, відсталою.

Офіційна термінологія передбачає визначення «планета, що розвивається». Але це суті не змінює. Наскільки мені було відомо, космічні досягнення ДО-741 вичерпувалися польотами на орбіту. І, звичайно, вони не мали жодної можливості відвідати засідання Вищої Палати та дізнатися про приєднання своєї планети до Міжгалактичної Співдружності.

— Ми чекали, — зі смутком зітхнув Голова. — Але марно Невиконання вимог Вищої Палати, як вам відомо, вважається злочином.

Вища Палата дійшла висновку про необхідність ліквідації населення цієї планети.

Якийсь час усі мовчали.

— Я, звичайно, не збираюся заперечувати рішення вельмишановної Вищої Палати, — я порушив мовчанку. — Але навряд чи тубільцям відомо про однобічне рішення… Я чув, що далі свого природного супутника вони не літали. Вони просто фізично не здатні виконувати наші вимоги…

— Ви забуваєте дев’яносто дев’яту директиву, шановний, — урвав мене Громонган Раф. — Незнання законів не звільняє від відповідальності.

Помовчавши, Голова додав:

— Все уже вирішено, хлопці. Справа за вами!

Ми підлітали до приреченої планети. Я зі смутком розглядав поверхню цього чудового космічного тіла.

— Що б там не казали, але красиво! — не втримався я.

— Що? — дзявкнув Ріліт, не зводячи ока з навігаційних приладів.

— Красиво, чорт забирай!

— Як місцеві жителі називають цю брилу? — Ріліт також прикипів до ілюмінатора.

— Земля.

— Диваки, — Ріліт раптом видав кілька гавкаючих звуків. У розумінні фелійцев так звучав сміх.

— Що ж тут смішного? — здивувався я.

— Це ж треба! Планету, що складається на сімдесят відсотків з води, назвати Землею! Диваки, м’яко кажучи… Гаразд, приготуймося до атаки.

Космічні бої давно не ведуться лазерами чи магічними випромінюваннями. По-перше, це коштує недешево, а по-друге, малоефективно. От уже майже сто років для ліквідації населення бунтівних планет застосовувалися отруйні гази «Фаркс». Учені синдикату створили величезну кількість штамів, що діють на окремі біологічні види. Усі гази, що є власністю синдикату, мають свої кодові номери і призначені для боротьби з виокремленими расами. Нам залишалося тільки вийти на геостаціонарну орбіту і розкрити кілька капсул з «Фарксом 22» — газом, що діє винятково на людей. За кілька тижнів він заполонить усю атмосферу, жоден протигазовий апарат не врятує від цієї напасті. А коли з населенням Землі буде покінчено, ми нейтралізуємо «Фаркс 22» спеціальним антидотом. Усе просто, як Галактика.

Чиновники Співдружності називали цю зброю «гуманним убивцею», оскільки флора і фауна анітрохи не страждали, а вже через місяць після застосування протиотрути планета могла заселятися нашими громадянами.

— Послухай, Ріліте, — у мене з’явилася божевільна ідея. — А якщо ми спустимося на поверхню цієї милої планетки?

— Ні в якому разі! Ти ж знаєш, Фсане, що порушення прямих інструкцій — директива триста дев’ята. За це передбачений трибунал!

— Але є ще і директива триста сьома — обов’язкова розвідка місцевості, — знайшовся із відповіддю я, направляючи «Лиходія» ближче до поверхні планети.

Ми приземлились на дах невисокого будинку. Ріліт нарахував дев’ять поверхів.

— Настав час познайомитися з землянами! — посміхнувся я, залишаючи кабіну.

Ріліт щось пробурчав, але також вибрався на дах.

Ми спустилися металевими сходами вниз і увійшли в невеличке приміщення.

— Дивіться, — переді мною з’явилась людина, судячи з зовнішності, самець. — Зелений чоловічок і ягуар у комбінезоні!

— Леопард, — машинально виправив Ріліт.

Поки людина приходила до тями, я озирнувся.

У приміщенні, крім нас і представника Homo Sapiens, який остовпів від несподіванки, було ще п’ятеро істот. Усі вони також належали до людської раси, і всі, як один, стискали в руках скляні пляшки з невідомою рідиною.

— Хлопці, а ви звідкіля? — запитав височенний Ноmо з довгим чорним волоссям.

Він обійшов навколо нас, здивовано оглядаючи наші тіла з усіх боків. Потім повільно надпив із пляшки і повторив запитання.

— Міжгалактична Співдружність, — відповів я.

З дивану піднялася людина середнього зросту. Округлення на грудях свідчили, що це самиця. Як там вона зветься у людей? А… жінка!

— О, це фініш! — вимовила вона і наважилася доторкнутися до моєї руки. — Клас! Треба цих красенів запросити до нашої кафедри фізіології!

Ріліту набрид цей спектакль. Він пройшов до потертого дивану і безцеремонно гепнувся на нього. Люди були вражені. Напевне, місцеві родичі Ріліта не піднялись на таку високу сходинку еволюції, як представники планети Фелія.

— Чого ж це ви, любі мої, не надіслали свого представника на засідання Вищої Палати? — поцікавився Ріліт. — Тепер вам — кінець!

Люди стояли мовчки і дружно прикладалися до пляшок.

— Він уміє розмовляти! — константував один із Ноmо. Він підійшов до білої шафи і витяг із неї нову пляшку. Я встиг помітити, що усередині цієї шафи, яка слугувала чимось на зразок охолоджувача, було ще близько десятка подібних пляшок.

— Я запитую вас, — гарчав Ріліт. — Чому ви ніяк не відреагували на рішення Вищої Палати щодо приєднання вашої планети до Співдружності?

— Тобто, це треба відзначити? — запитанням на запитання відповіла кошлата людина. — Це ми зараз! Вітько, пива!

— Як ви не розумієте! — Ріліт схоже перетворився на дипломата. — Вам залишилося жити всього дві-три години!

— Ну, слава Богу! — радісно зітхнула коротко обстрижена людина, яку товариш назвав Вітьком. — Іспиту з економіки, схоже, вдасться уникнути!

— Це теж варто відзначити! — стояв на своєму кошлатий. — До того ж у нас гості! Не годиться. Як же без пива, га?

За хвилину Вітько витяг цілий пакунок пластикових пляшок.

— Що це? — поцікавився я.

— Пиво! — із захватом відповів Вітько. — Найкраще із того, що було винайдено на цій планеті!

Кошлатий тим часом витяг кілька металевих банок жовтого кольору. На них красувалося те ж зображення, що і на пластикових пляшках, а також надпис «Оболонь».

— А що таке «Оболонь»? — запитав я.

— Пиво!

— А що таке пиво? — я не зрозумів.

— Я ж кажу: найкраще, що було винайдено на цій планеті!

— У чому різниця? — гаркнув Ріліт.

— «Оболонь» — це назва пива, а пиво — це… найкраще, що… — замнувся Вітько.

— Ти не гарчи, — прикрикнула на Ріліта жінка. — Це одне й те ж саме!

— Не кричи на інопланетян! — заступився кошлатий. — Тим більше, що «Оболонь» — не просто пиво, а пи-и-иво.

Усі чомусь почали сміятись.

Шок від зустрічі з представниками іншої галактики минув швидко, і зараз люди намагалися всіляко задобрити нас. Звичайно, перспектива знищення власної планети порадує не кожного.

— Тримай, гуманоїде! — молода жінка простягла мені відкорковану пляшку пива.

Я прийняв пляшку і відразу відчув прохолоду та неясне бажання випити цей екзотичний напій.

— Я гадаю, варто було б познайомитися, — запропонував Вітько. — Не кожного дня до нашого гурту навідуються хлопці з інших світів!

Ми відрекомендувалися. Люди — теж. Їхні імена виявилися короткими і простими: Вітько, Стає, Данило, Ольга, Макс та Лариса. Усі вони були студентами, а дев’ятиповерховий будинок, на дах якого ми посадили «Лиходія», виявився гуртожитком. Мені відразу згадалися роки, проведені у студентському містечку Вапранс. Це був гарний час, дні вічної молодості…

— Увага! — Лариса підняла руку, закликаючи до тиші. — Високий гість з Міжгалактичної Співдружності, командир корабля «Лиходій» Фсан стає першим інопланетянином, який куштує пиво «Оболонь»!

Люди дружно заплескали у долоні.

— Цю історичну подію треба увічнити! — Стає приніс якусь чорну скриньку. — Скажіть «сир», містере гуманоїде.

Мене оточили інші студенти. Щось клацнуло.

— Фотографію ми вам надішлемо електронною поштою. Тільки емейл не забудьте залишити, — сказав Стає, а його товариші захихотіли. Здається, це був жарт.

— Ну, за зустріч! — Олег підніс свою пляшку до моєї. Пролунав приглушений дзенькіт.

— Фсан! — до мене підійшов Ріліт. — Згадай двісті сімдесят дев’яту директиву! На недосліджених планетах заборонено вживати місцеві продукти…

— А як же директива номер двісті дев’яносто? Виявляти повагу до побуту, культури і кухні інопланетних рас?

Сказавши це, я підніс пляшку до рота.

Багато громадян Співдружності перейшли на харчування продукцією генної інженерії. Ріліт і я у цьому відношенні залишалися старомодними.

Але пиво перевернуло всі мої уявлення, пов’язані з досягненням цивілізації цього провінційного світу.

— Пива ягуару! — кричав Вітько.

— Я — леопард! — роздратовано гарикнув Ріліт, однак від пива не відмовився.

Ми випили за знайомство. Потім за дружбу між галактиками. Потім за успіх на іспиті з економіки. Наступний тост був за жінок. Після цього ми взялися до нової упаковки і відсвяткували перемогу київського «Динамо». Я уяви не мав, що воно таке, але не міг не розділити радість своїх нових друзів.

Ріліт охоче розповідав про планети, на яких ми встигли побувати за службовим обов’язком, як завжди, не шкодуючи фантазії. Я спорожняв одну пляшку за другою і запрошував Вітька погостювати кілька тижнів у мене. Вітько був би радий, але якийсь злопам’ятний професор Морощук не любив студентів, які пропускають лекції.

Дяка Богові, пива було вдосталь! Щойно його запаси добігали кінця, як меткі земляни кидали жереб, і хтось із них залишав кімнату. Невдовзі повертався навантаженим пивом.

Мені дуже подобалися ці хлопці! Якщо всі жителі Землі схожі на них, у цієї планети прекрасне майбутнє! Особливо мені сподобався Вітько. Це був справжній шанувальник пива зі стажем. Я не приховував захвату, спостерігаючи, як хоробро він відкорковує пляшки своїм перснем. Це було щось!

— Найважливіше в нашому світі — це жінки й удача, — поділився він із мною своєю філософією.

— А як же пиво? — здивувався я.

Вітько посміхнувся і зробив величезний ковток.

— У тому-то і вся суть, мій інопланетний друже, — сказав він. — Знайди лишень «Оболонь», і ти станеш улюбленцем фортуни, а від жінок не буде проходу. Вічна істина.

— Послухай, Вітьку, а ти не зміг би подарувати мені цю штуковину? — я вказав на перстень.

— Запросто. Якщо він тобі підійде за розміром.

Я натягнув перстень на свій палець і відразу вирішив випробувати його. Пролунав приємний «ч-чпок!». Кришка відскочила, а з надр пляшки викотилася піна. Я поспішив припасти до горлечка.

— Чудово! — прокоментував Вітько.

Ми віддавалися веселощам до самого вечора. Але нас, мабуть уже зачекалися у Штабі. Треба було повертатися.

Ми попрощалися з землянами. Ріліт попросив дати нам у дорогу ще по пляшці «Оболоні». Хлопці витлумачили це прохання по-своєму і ґрунтовно завалили наш зореліт цим напоєм.

— Пива ніколи не буває забагато! — заявив при цьому Вітько.

Залишаючи цю чудову планету, я відчував великий жаль.

Але в нашій кабіні було досить пива, щоб не сумувати у дорозі.

— Як ви посміли ослухатися? — голос Громонгана лунав, наче грім. — Кілька фірм уже виграло тендер на облаштування ДО-741, а ви отут повертаєтеся і заявляєте, що не виконали завдання! Смію вам зауважити, джентльмени, що ви порушили десяток директив…

Голова нервово ходив із кутка в куток. Раптом він зупинився і зміряв поглядом генерала Сот’о.

— І це, по-вашому, кращі з кращих? — з сарказмом запитав він.

— Авжеж, — кивнув генерал. — Вважаю, була вагома причина, коли ці хлопці не знищили землян.

— Я чекаю на пояснення, — Голова обернувся до нас. Його мацаки, прикрашені численними присосками, нервово посіпувалися. Громонган Раф був явно не в гуморі.

— Наші дії ґрунтувалися на директиві двісті дев’яносто дев’ять, — повідомив я. — При виявленні об’єктів, що становлять інтерес і цінність для Співдружності, негайно доправити такі до Штаб-квартири…

— Он воно як? І що ж ви знайшли?

Я мовчки дістав дві пляшки пива. За допомогою подарованого Вітьком персня я відкоркував їх і простягнув Голові Уряду та генералові. Ріліт те ж саме проробив ще з кількома пляшками для нас.

— Що це? — Громонган Раф обхопив мацаком пляшку і наблизив її до своїх очей.

— Пиво! Краще з усього того, що коли-небудь винайдено на ДО-741, — відповів я і зробив велетенський ковток.

Громонган Раф трохи збентежився, але, побачив з яким задоволенням ми з Рілітом смакуємо напій, теж приклався до пляшки.

За мить пляшка у щупальцях Голови спорожніла.

— Генерале, — звернувся Громонган Раф до нашого командира. — Наказую вам представити цих двох льотчиків до звання Героїв Міжгалактичної Співдружності.

— За які заслуги? — сторопів Сот’о.

— За зміцнення дружніх стосунків між Співдружністю і планетою ДО-741, — урочисто оголосив Голова. — Як там її називають тубільці?

— Земля, — підказав Ріліт.

— От-от, — кивнув Громонган Раф. — А ви маєте щось проти?

— Звичайно, ні, — знизав плечима командир. — Тільки…

— Що?

— Я хотів поцікавитися у хлопців. Чи не знайдеться у вас іще пляшки?

Так пиво «Оболонь» врятувало свою планету від знищення.

Ми з Рілітом стали героями, наші портрети висіли всюди. Ніколи не думав, що слава і визнання можуть бути такими обтяжливими… Я більше звик до скромного життя.

Між Співдружністю і Землею встановилися дружні стосунки, і я часто гостював у своїх друзів. Потім Ріліт запросив усю нашу чесну компанію до себе на віллу, і ми провели незабутній тиждень, насолоджуючись спілкуванням і пивом, звичайно.

А у збірці Директив, яких однаково дотримуються на двохстах планетах, з’явилося доповнення.

Нова Директива вказувала: «Кожна планета, що виробляє пиво, має право на не залежність!»

Ольга Бакк

Змій Горинич Оболоньський

«Та як жив під Києвом богатир Добриня Микитович. Та по всьому Києву слава про нього йшла: і привітний, і спритний, і у миру пригожий, і у бою завзятий. Дужий, всемогутній богатир Добриня, а характеру спокійного і лагідного — нікого даремно не скривдить.

У день спекотний, літній та сонячний захотілося Добрині викупатися в Пучай-річці. А про ріку ту слава недобра йде, погана: з першого струмка вогонь січе, з другого струмка іскри сиплються, з третього струмка дим стовпом валує.

Зняв богатир одяг дорожній, зброю на березі склав, у ріку кинувся. Пливе Добриня Пучай-річкою, дивується: «Даремно люди наговорюють. Не люта Пучай-річка. Тиха, немов калюжа дощова». Не встиг Добриня сказати — насупилося небо, хмар нема, але грім гримить та вогонь блискає. Що за дивина?

Підняв голову Добриня і бачить, що летить до нього Змій Горинич, страшний змій з трьома головами. Із ніздрів полум’я б’є, з вух дим димить, мідні пазурі на лапах блищать..»

— Ну, діду, й майстер ти казки розповідати! — у курилці дружно засміялися.

— Це не казка — билина, — чемно виправив дідусь, обличчя якого — добрі короткозорі очі, окуляри на кінчику носа й акуратна гостра борідка — говорило про уроджену інтелігентність, а поношений, але бездоганно чистий костюм у руду клітинку і старомодна краватка свідчили про скрутні життєві обставини.

— Казка, билина — яка різниця! Користі від них — ніякої! — заперечив скептик, який ховався у клубах диму.

— Ти, взагалі, звідкіля тут узявся, розповідачу казок? — грізно поцікавився охоронець, який зазирнув на сміх.

— Я до начальника відділу реклами йшов. У мене до нього ділова пропозиція, а секретарка не пустила. Сказала, що Василь Федорович зайнятий.

— Ділова пропозиція?

— Звичайно, — ображено заморгав старий. — Не годиться ж турбувати дрібницями зайняту людину. Я хочу запропонувати використати Змія Горинича з рекламною метою.

— Дідусю, — скептично посміхнувся найближчий курець. — Ви, напевно, не дивитеся телевізора. Змій Горинич давно рекламує пиво «Три богатирі».

— Дивлюся я телевізор, чому ж не дивитися. Тільки Змій у них несправжній. Намальований, — дідок ласкаво подивився на співрозмовника, як на студента, що плете нісенітницю на іспиті.

— Невже ви можете запропонувати іншого? — єхидно поцікавився «студент».

— Можу! У тому то й річ, що можу! — схвильований, дідок піднявся навшпиньки і змахнув руками. — Справжнього Змія Горинича! Того самого, про якого говориться у билинах! — патетично оголосив він. — Я знаю, де його можна знайти! Тому мені потрібні гроші! — переможним поглядом старий обвів слухачів.

Димові хмари здригнулися від реготу. Охоронець навіть закашлявся, утираючи сльози.

Кілька секунд дідусь, нерозуміюче крутив головою, не в силі збагнути, чому така цікава пропозиція може викликати настільки неадекватну реакцію. Його очі згасли. Похнюплений він стояв посеред кімнати, притиснувши руки до грудей. Сивий чубчик на маківці додавав йому зворушливо-беззахисного вигляду.

— Дідусю, йшов би ти додому, — порадили йому. — Навряд чи Василь Федорович стане слухати твої казки.

Охоронець узяв засмученого старого за руку і повів коридором до ліфта, утішаючи дорогою.

— Тут серйозна, солідна фірма, дядьку, а ти зі своїми казками. Та не ображайся. Ми не з лихого серця, це дійсно смішно. На вулиці XXI століття — комп’ютери, технології просунуті, а ти — казки про Змія Горинича.

— Ой, юначе, — дідок повернувся до нього. — Зачинилися від світу люди у своїх кабінетах, відгородилися від природи технологіями. А казка — ось вона, поруч зовсім — тільки руку простягни.

— Ну так, — з іронією підморгнув охоронець, — а в протягненій руці «зелені» затиснуть.

— Що зелене? Листя?

Ну ти, дідусю, як з дуба упав! Гроші. Вакси. Долари — «зелені». Ти ж за ними приходив?

— Проблема нашого суспільства, хлопчику, в тому, що воно стрімко «позеленіло». Усе вимірюється грошима, — старий ступив у відчинені двері ліфта. — А я хочу врятувати унікальну тварину.

— Яку?

— Змія Горинича, — долинуло з ліфта, що уже рушив.

— Ну, діду, мабуть, клепок у голові не вистачає, — промурмотав під ніс охоронець. — Теж мені, знайшов дитину!

— Треба, треба змінювати концепцію! — начальник відділу реклами ЗАТ «Оболонь» Василь Федорович нервово ходив уздовж кабінету від стіни до стіни.

Співробітники, які сиділи за довгим полірованим столом для нарад, невідривно стежили за його пересуванням. Управо — вліво. Як глядачі за тенісним м’ячиком на корті. Вліво — вправо.

— Наймоднішою і найприбутковішою тенденцією сьогодні є використання у рекламі тварин, комах та іншої зоології. Торгова марка «Будвайзер» за рік злетіла на вершину світового рейтингу, випустивши рекламний ролик із жабами! — начальник, клацнувши пультом, вивів на проекційний екран зображення.

Жирні жаби, сидячи в болоті, бадьоро проквакали: «БУД! ВАЙ! ЗЕР!»

— Можна тільки позаздрити роботі маркетологів цієї фірми! — начальник зробив драматичну паузу. — А ось їхній другий ролик!

Товста жаба витала у хмарах, наче повітряний змій на мотузці, приклеївшись довгим язиком до вантажівки з написом «Будвайзер», що проїжджала повз болото.

— Нещодавно з’явилося повідомлення, що світовий лідер пивоваріння шотландський концерн «Scottish & Newcastle» намірився використовувати для своєї реклами Лох-Несське чудовисько. Ви уявляєте, що це може їм дати? Якщо жаби змогли витягнути фірму на рекламний Олімп, то Нессі просто поховає всіх інших виробників! — начальник різко вимкнув екран. — У нас ще є час, щоб зробити рішучі кроки й утримати «Оболонь» у лідерах. За кілька місяців шотландці обіцяють показати Нессі усьому світові. — Василь Федорович гострим поглядом обвів кожного співробітника.

— Як дивно, — зважився вставити слово Сергій, наймолодший із присутніх.

— Що дивно? — начальник стрімко обернувся до нього, мов хижак, що зачув жертву.

— Та дід один сьогодні приходив, теж про чудовисько розповідав.

— Який дід? Яке чудовисько?

— Дивний такий дід. На психа ніби не схожий, а все про змія балакав.

— Казав, що має ділову пропозицію.

— Стверджував, що знає, де знайти живого Змія Горинича! — перебиваючи один одного, заговорили співробітники.

— І де зараз цей дідусь? — відкарбував кожну літеру начальник.

Тиша була красномовною відповіддю.

Василь Федорович повільно пройшов до свого столу, сів у крісло. Прикрив очі долонею:

— Якщо за дві години ця людина не буде стояти переді мною — можете всі вважати себе звільненими. Час пішов.

— Радий вас бачити, шановний… — зустрічаючи у дверях гостя, начальник зам’явся, очікуючи, поки співрозмовник підкаже йому своє ім’я.

— Олексій Гаврилович Перинкин, археолог, до ваших послуг, — старий манірно вклонився.

— Радий познайомитися, Олексію Гавриловичу! У дитинстві я хотів стати археологом, — задумливо вимовив Василь Федорович. — Мріяв ворушити пил століть, розкривати секрети забутих цивілізацій. Вибачте, за недавній інцидент, мої співробітники повелися легковажно, — він указав рукою на крісло, запрошуючи сідати та продовжити розмову. Сам примостився навпроти.

Секретарка, яка нечемно повелась зі старим під час його першого візиту, привітно посміхаючись, принесла каву.

— Мені повідомили, що у вас до мене ділова пропозиція, — начальник терпляче почекав, поки Перинкин випив чашечку кави, і вирішив прискорити перемовини. — Не могли б ви коротенько викласти її суть?

— Якщо коротенько, — Олексій Гаврилович ненадовго задумався підбираючи слова. — Безліч билин і літописів свідчать про існування Змія Горинича. Його резиденція розташовувалася в Сорочинських горах. Дотепер вчені не прийшли до спільної думки, що це були за гори і де вони знаходились. Але! Достеменно відомо, що окупована змієм територія тягнулася рівнинами до самої Пучай-ріки, так у билинах іменується ріка Почайна. Вона текла з Оболоні на Поділ. Одного разу Добриня Микитович вирішив звільнити стольний град Київ від Змія, що розоряв людей та викрадав дівчат-красунь. А можливо, він вирішив звільнити Забаву Путятивну, племінницю князя Володимира Красне Сонечко, яку викрав Змій. Утім, інші літописи стверджують, що богатир просто випив зайвого на князівському бенкеті і вирішив остудити буйну голову в Пучай-річці, — старий археолог перевів подих, зняв окуляри, неквапливо протер скельця, короткозоро прищулився на начальника, який уважно слухав, і продовжив: — Переплив Добриня ріку. А оскільки сили богатирської у Добрині було без міри, то міг доплисти він і вийти хоч біля нинішнього метро, хоч біля сьогоднішньої райадміністрації, але, ймовірніше, зринув богатир там, де зараз перетинаються вулиці Добрининська і Богатирська. Ну не даремно ж їх так назвали? — дідок хитро посміхнувся. — І налетів тут на Добриню Змій Горинич. Вогнем дихає, крилами вітер піднімає. Бився з ним богатир не на життя, а на смерть, убив чудовисько, повитоптував усе зміїне кодло і назавжди звільнив Київ та Оболонь від Змієвого роду. Хоча, інші билини стверджують, що, ніби, уклав Добриня зі змієм договір і відпустив із миром. Крім того, є дані, що не був Змій таким уже й поганим та гидким, а жив мирно, допомагав людям по господарству, навіть у плуг його запрягали й орали землю.

— Усе це красиві казки!

— Билини, — поправив археолог.

— Нехай будуть билини, — погодився Василь Федорович, подумавши, що не бачить особливої різниці. — Але ми так і не дійшли до суті. Що ви хочете мені запропонувати?

— Як, хіба ви дотепер не зрозуміли? — Перинкин щиро здивувався. — Я знаю, де знайти Змія Горинича!

— Невже? Звідкіля у вас такі відомості?

— Під час ремонту Соловецького монастиря був знайдений невідомий досі літопис, замурований у стіні. Мені пощастило працювати з ним. Це зовсім несподівана версія билини про бій Добрині зі Змієм. У ній говориться, що не убив Добриня чудовисько, а загнав у печеру — темну і холодну, де той і заснув. Заснув і спить дотепер.

— Спить? Тисячу років?

— Мені зрозумілий ваш скепсис, Василю Федоровичу, але рептилії наділені здатністю впадати у сплячку при низьких температурах і таким чином зберігатися дуже довгий час. Природний анабіоз.

— Так, — начальник глибоко замислився. Підвівся, пройшовся по кабінету. Закурив. — Так… Ви стверджуєте, що знаєте, де спить цей оболоньський дракон?

— Не дракон, а Змій Горинич.

— Яка різниця?

— Дракон має одну голову. Змій Горинич, згідно з легендами, був триголовим.

— Три голови? Це добре… Наскільки він небезпечний?

— Як і будь-який хижак великого розміру. Дуже великого розміру. Вогнеликий хижак.

— Вогнеликий? Він розумний?

— Я думаю, так.

— Триголовий, вогнеликий, розумний дракон. Це вже не реклама — це набагато більше! Маючи такого дракона можна… — начальник запалив сигарету і замовк, поринувши у роздуми.

— Ви подумаєте над моєю пропозицією? — зважився потривожити його археолог.

— Розкрутити образ триголового ящера, зробити його брендом, — не чуючи відвідувача, озвучив свої думки Василь Федорович. — Новий сорт пива, безалкогольні напої, м’які іграшки, фільми. Кафе-бари з інтер’єрами а-ля Стародавня Русь. Єдиний у світі живий розумний ДРАКОН, і він — наш! Увесь світ приїде на нього подивитися!

— Я вам допоможу. Я вірю в удачу, — Василь Федорович підхопився, простягнув руку Перинкину. — Дам грошей і організую помічників. Одному вам не впоратися.

— І це Змій Горинич? — голос Василя Федоровича застряг у горлі, він закашлявся. Нервово налив собі води, намагаючись заспокоїтися. Випив. З гучним стукотом поставив склянку, відкинувся на спинку крісла і люто втупився у людей, які були перед ним.

Напроти столу, поруч із дідком-археологом стояв парубок дуже невиразної зовнішності. Кремезний, жилавий, кругловидий, зі скуйовдженим бурим волоссям. Начальнику не вдалося розгледітити колір його очей, тому що незнайомець постійно тер їх кулаками. Тільки зуби у хлопця були відмінні: білі, великі, хижо загострені. Він безперервно демонстрував їх, позіхаючи на весь рот, усім своїм виглядом виражаючи нездоланну сонливість.

— Ви просто з глузду з’їхали! Намагаєтеся підсунути мені невідомо кого, заморочивши голову байками!

— Не байками, а билинами, — боязко поправив Олексій Гаврилович.

Сонний незнайомець знову позіхнув.

— Ви витратили безліч грошей! — почав закипати начальник. — Тільки оренда двох екскаваторів протягом місяця обійшлася нам у кругленьку суму! — він перейшов на крик. — Не кажучи вже про те, скільком довелося заплатити, щоб дозволили розкопки в археологічному заповіднику! — у його голосі з’явилися загрозливі нотки. — І замість дракона приводите до мене якогось бомжа?

— Не дракона. Змія Горинича, — ще боязкіше заперечив старий.

— Князь гнівається? — раптово втрутився у розмову «предмет суперечки».

Його запитання пролунало тихо із присвистом: «Княззсссь гніваєтьсссяя», наче змія засичала.

Від несподіванки Василь Федорович зупинився на півслові.

— Так, гнівається, — підтвердив археолог. — Хоча він і не князь. Не вірить ця людина, що ти, друже, і є той самий легендарний Змій.

— Не княззссс не віритьссс? — прошипів незнайомець, хижо посміхаючись.

Від цієї посмішки, від пильного погляду жовтих очей, що раптово широко розкрилися, начальник, який зіщулився у кріслі, нервово намагався зметикувати, де знаходиться кнопка виклику охорони.

— Сссмачний госсстинецьссс! — вертикальні зіниці жовтих очей здригнулися, розширилися, вбираючи в себе сонячне світло.

Повітря у кабінеті згустилося, пішло хвилями, зметнулося різнобарвними сполохами, закрутилося як смерч, змело дорогою документи зі столів, підкинуло і перекинуло кошик для сміття, карафу з водою і, розчахнувши вікна, вирвалося на вулицю.

— Що за чортовиння? — вилаявся Василь Федорович, обтрушуючи з штанів розлиту воду. — Звідкіля цей сморід? — він гидливо зморщив ніс і підвів погляд.

Напроти його столу, серед аркушів паперу, що плавно кружляли у повітрі, стояв триголовий дракон.

— Ти хто?

Безглуздість цього запитання була настільки очевидною, що чудовисько посміхнулося трьома пащами і підморгнуло правими очима всіх голів.

— Ззздогадайссся!!! — прошипіла середня голова, опускаючись від стелі і розгойдуючись перед обличчям Василя Федоровича.

Ліва голова жадно облизала товсті губи. Права повернулася до дідка, який стояв поруч і погладжував шкірясте крило Змія Горинича.

— Лоссскотнооо!!!

Змій спробував привітно махнути хвостом і розніс на тріски дубовий стіл для нарад. Папір, що снігом покривав паркет, знову злетів у повітря.

— Красень, — прошепотів археолог, проводячи рукою по переливчастій лусці Змія. — Це надзвичайне диво! — у блаженнім захваті Олексій Гаврилович обернувся до начальника.

Той застиг, наче невдалий монумент: вирячені очі, перекошена фізія, рука, яку він підняв для хресного знамення і зупинив на півдорозі під єхидним поглядом жовтих очей чудовиська.

— Ну-ну, припини балуватись, Гориновичу! — дідусь підійшов до середньої голови, став навшпиньки і поплескав по шиї.

Голова нахилилася, довгий роздвоєний язик ковзнув з пащі й обережно торкнувся людської руки:

— Жжжартую!!!

Звільнившись від гіпнотичного примусу Змія, Василь Федорович здригнувся, поспішно перехрестився і обережно запитав:

— Він кусається?

— Дужжже кусссаєтьсссяя!!! — Змій повернув усі голови до начальника й облизнувся трьома язиками.

Раптом підлога під ногами здригнулась. Дідусь ледь утримався на ногах, спершись на бік Горинича. На столі начальника бренькнув телефон — зіскочила трубка. Задеренчало скло у шафах. Задзвеніли пляшки в барі. Низький гул заповнив приміщення, немов у череві Змія включився могутній двигун. Він ніяково переступив з лапи на лапу, зім’явши при цьому парочку крісел:

— Зззмій куссаєтьссяя, осссобливо коли їсссти хххоччче.

Двигун запрацював голосніше. Змій почухав черево лапою, ледь не втративши рівновагу, похитнувся і, розправивши крила, вимів у вікна залишки офісних меблів. Ригнув полум’ям, пояснюючи:

— Ссснідати хххочче зззмій!!!

Стіл начальника задимівся, папір спалахнув і полетів чорними пластівцями, згортаючись у польоті. Заверещала протипожежна система. Змій нервово закрутив головами.

— Боггатире, ссутичччка, битиссся?

— Заспокойся, заспокойся! Нічого страшного, — намагаючись перекричати сигналізацію, заспокоював змія археолог.

Нерви начальника не витримали, він вискочив з-поза палаючого столу, протиснувся між стіною і крилом Горинича й кинувся до рятівних дверей. Перечепившись об хвіст Змія, решту шляху проліз рачки. Зі стелі заюшила вода — то спрацювала система пожежогасіння.

Змій тішився струменям води, підставляючи то один, то інший бік, розводячи крила і здригаючись кінчиком хвоста:

— Дощщщ… чччудово…

Мокрий як хлющ дідусь звернувся до задоволеної рептилії:

— Любий друже, чи не міг би ти перекинутися людиною. Зараз набіжить натовп, ще приб’ють ненароком.

— Мене прибииити? — здивувався Змій.

— Зброя у них сили великої. Не звикли вони зі Зміями спілкуватися. Полохливі дуже. Ти ж не хочеш так швидко померти після тисячолітнього сну?

— Зззмій не бажжжає вмирати! — голови Горинича переглянулися. — Зззгоден, зззроблю як хххазззяїн бажжжає.

— Та не хазяїн я тобі! — відмахнувся старий.

— Хххто жжж ти мені будешшш? — здивувалася рептилія.

— Другом я тобі буду. Сподіваюся, що буду другом, — виправився старий.

— Друг? Що це озззначччає?

— Друг — це людина, яка тебе любить і дорожить тобою.

— Друг-людина любить Зззміяяя? Чччому? — задумливо вимовили голови Горинича хором. — Люди зззавжди казззали — зззмій чччудовисссько погане!

— Ти не чудовисько. Ти справжнє чудо! — запально заперечив йому старий. — Я буду щасливий вважати себе твоїм другом!

— Змій та людина — друзі навіки, — підбив підсумок Горинич вже в людському образі.

— Ох! Як же швидко ти вигляд змінюєш! — здивувався дідусь. — А чому сичати перестав?

— Навіщо сичати, лякати тут нема кого! — усміхнувся юнак. Оглянувши розгромлений кабінет, він розсміявся. — Лякати людей я добре вмію!

Несподівано двері вивалилися — до кабінету ввірвалися автоматники у бронежилетах та касках. Миттєво вони розосередилися по периметру і взяли на приціл старого і Змія. На порозі з’явилася фігура Василя Федоровича, теж у бронежилеті. Із-за його спини злякано визирали співробітники.

— Я радий вітати довгоочікуваного гостя, — звернувся він до Змія, — і запросити на бенкет.

— Бенкет? — здивувався Змій.

— Бенкет на твою честь, — пояснив археолог.

— Бенкет! — зрадів Горинич. — А друг піде?

Василь Федорович покосував на старого Перинкина:

— Як я розумію — ви тепер офіційний представник цього… — він зам’явся, намагаючись знайти правильне слово, — суб’єкта переговорів.

— Так, — підтвердив старий. — Я допоможу Змієві адаптуватися у нашому житті.

Василь Федорович, новоспечений генеральний директор міжнародного пивоварного концерну «Оболонь», ішов величезним парком розваг «Змій Горинич Оболоньський», що вільно розкинувся на високому березі. Без сумніву, його проектувальникам не давали спокою лаври творців «Діснейленду» — кількість атракціонів вражала: «Українські гірки» і «Зміїні каруселі», «Драконові печери» і бої сучасних гладіаторів «Богатирські забави», «Круїз Пучай-рікою на човнах» та багато іншого. Але родзинкою був атракціон з живим Змієм.

Рівно опівдні ворота величезного кам’яного терема у центрі парку відчинялися, і шикарний триголовий Змій Горинич під ревіння захопленої юрби, важко ступаючи, виходив на бруковану площу. Спалахи фотоапаратів затьмарювали сонячне світло. Змій добродушно повертався з боку у бік — позував перед камерами, зблискуючи полірованою лускою, розправляв величезні крила, та, підстрибнувши кілька разів, злітав у повітря. Зробивши коло під скляним куполом циклопічних розмірів, він опускався на землю. Люди, затамувавши подих, чекали головного — богатирської битви з чудовиськом. Учасники чесно відпрацьовували номер — богатирі махали мечами, коні нестямно іржали і ставали дибки, Горинич вертів головами, акуратно махав хвостом і плювався вогнем. Стіна полум’я розбивалася об захисний екран, лоскотала нерви глядачам, але не зачіпала учасників «баталії». Визволивши з полону дівицю-красуню, богатирі їхали, а задоволені глядачі дивилися, як Змій у три ковтки осушує три діжки пива і закушуючи возом в’яленої риби.

Узагалі ж у кожної голови був свій улюблений сорт пива — у першої «Магнат», друга надавала перевагу «Портеру», а третя із задоволенням пила б безалкогольний напій «Живчик», проте мусила вдовольнитися пивом, сорти якого мінялися щодня. Нічого не вдієш — контракт.

Тільки ввечері Змій Горинич міг побути собою.

— Ну, як поживаєш, Гориничу? — поцікавився старий археолог.

— Живу, як бачиш, добре, — відповів Змій, наливаючи гостю великий кухоль. — Працюю. У вигляді триголового справно дихаю полум’ям. Людей лякаю.

Господар приймав гостя у світлиці за масивним столом. Меблі були дерев’яні, стилізовані під старовину, по стінах висіли пучки сушених трав. Полотняні фіранки, лляна скатертина, домоткані постілки, глиняний посуд. Повітря, насичене запахами м’яти, чебрецю і соснової смоли, додавало приміщенню особливої, затишної, невловимо-знайомої атмосфери. Наче ти був колись тут — народився, жив, помер, але тобі знову пощастило народитися і згадати про свій справжній дім.

— Пиво п’єш? — посміхнувся Олексій Гаврилович, спробувавши напій, яким пригощав його Горинич.

— Чого ж не пити? Подібне до браги медової, тільки дужче у голову вдаряє.

— Скажи мені, любий друже, — випивши пива, старий трішечки захмелів, його нездоланно потягло на щиру розмову. — Коли краще тобі жилося — у старовину чи зараз?

— Скажу тобі як другу своєму єдиному, — Горинич важко зітхнув. — Гірко мені. Самотньо. Змія ніхто не любить.

— Як це — не любить? — несказанно здивувався Перинкин. — Сотні людей щодня приходять на тебе дивитися! Фотографії, газети, журнали, фільми! Ти найпопулярніша особистість у світі!

— На Русі Горинича завжди знали, — відмахнувся Змій. — Знали і любили. А зараз знають — але не люблять, — гірко посміхнувся він своєму відображенню в дзеркалі.

— Любили? І хто ж? — вразився археолог. — Напевно я щось пропустив у билинах, — задумливо промурмотав він собі під ніс.

— Та дружина моя, ненаглядна. Вона так пристрасно мене кохала, що життя поклала за кохання своє… мабуть тепер так не кохають…

— Дружина? — Перинкин був вражений невідомими йому фактами з життя Горинича. — Як її звали?

— Забавушка, ладка моя… Ох, і гарна була! — несподіваною ніжністю заговорив Горинич. — Лебідонька… білолиця… очі чорні як ніч, коси до землі, уста солодші за малину. — сумно прошептав він. — Найкрасивіша у світі… кращої від неї нікого не було і немає…

Змій глибоко зітхнув, ковтнув з кухля, змахнув непрохану сльозу і занурився у спогади. Ласкава посмішка торкнула його губ.

— Ну, так, звичайно ж, — порушив тривалу паузу старий. — Забава Путятивна! Найкрасивіша дівчина стольного граду! Це ж через неї Добриня викликав тебе на битву? Ти покохав Забаву? Після того як украв? — цікавість Олексій Гавриловича була невичерпною.

— Та не крав я її! — голос Змія зміцнів. — Сама до мене прийшла. Добриня розсердився, що дівиця-красуня залишила його заради мене.

— Ніколи не знав про це! Ось що я кажу, — старий тремтячою рукою зняв окуляри, витер очі. — Ніхто у світі не знав про твоє кохання. У билинах про це нічого не говориться.

— Ну так… так… звісно. Читав на дозвіллі билини ці. В усіх книгах Зміїще поганий та кепський! Слова доброго ніхто не промовив! — Горинич зі стукотом поставив кухоль на стіл, не зважаючи на пляму, що розпливлася на білосніжній скатертині. — Злісні наклепи на рід Гориничів. Від заздрості все це!

— Так, друже мій, я тебе розумію, — важко зітхнув Олексій Гаврилович. — Заздрість, наклеп, кохання, яке не повернути, самотність і порожнеча наприкінці довгого шляху.

Горинич глянув на старого, який зажурився, поклав руку йому на плече:

— У Змія є друг. У друга є Змій.

— Добре, добре! А тепер повільніше. Камера за дзеркалом від’їжджає, далі, далі! Тепер панорама всієї кімнати. Двоє чоловіків за столом. Права камера! Великим планом кухлі з пивом у руках! — режисер за пультом віддавав накази, стежачи одночасно за роботою двадцяти камер, миттю вихоплюючи з калейдоскопа екранів найбільш виграшні кадри.

Василь Федорович сидів у телевізійній студії, до якої потрапляла інформація про кожну секунду життя Оболоньського дива. Звідси змонтований, приправлений рекламою матеріал розтікався по всьому світу. Він сидів і невідривно дивився на монітор. Від туги, що хлюпалася в очах Змія Горинича, Василю Федоровичу самому стало сумно. «Змій Горинич Оболоньський» став найудалішим і найприбутковішим брендом. Але чогось не вистачало. Це незрозуміле відчуття нестачі чогось дуже важливого, потрібного сиділо у свідомості Василя Федоровича, як скалка. Маленька, гостра колючка, яку неможливо витягнути.

— Відмінна сцена, шефе! — вигукнув Сергій. — Дивіться, як задушевно розмовляють. Так навмисне не зіграєш! Вставимо у ролик, га?

Сергій переможно глянув на шефа. Той не поділяв його захвату.

— Щось не так? — здивувався Сергій.

Василь Федорович зітхнув.

— Як ти гадаєш, чим ми займаємося?

— Зараз, чи взагалі? — збентежився Сергій.

— Узагалі.

— Зрозуміло, чим, — посміхнувся Сергій. — Пиво продаємо. Не вгадав?

Василь Федорович подивився на нього співчутливо, і Сергій раптом згадав цей погляд: колись так само дивився на нього дідусь у курилці. Як на студента-двієчника.

— Не вгадав. Зовсім нещодавно я теж так думав, а тепер — ні. Робота, робота. День і ніч. Підвищення обсягів продажу, злиття, поглинання, стратегія розвитку… — Василь Федорович посміхнувся. — Додому прийдеш — єдина радість кіт Казимир.

Сергій співчутливо зітхнув. Усім було відомо, що в генерального директора немає дітей.

— Може, єдине, що я зробив доброго, — Василь Федорович говорив тихо, начебто намагався переконати самого себе, — це допоміг старому здійснити мрію його життя.

По той бік екрана Горинич піднявся, підійшов до дзеркала і простягнув руку до скла.

Василь Федорович підвівся і теж простягнув руку до екрана.

Їхні пальці зустрілися.

Минуле і сьогодення. Людина і легенда. Казка і реальність.

Вони стояли і дивилися один одному в очі…

Вадим Тарасенко

Останній рейс Шерлока Холмса

Простір набубнявів і виплюнув із себе космічний корабель. І тієї ж миті чотири торсіон-датчики, вкриті броньовими ковпаками, в унісон повідомили Центральному Бортовому Комп’ютерові, що корабель класу S2 «Гермес» знаходиться у стандартному тривимірному просторі Ейнштейна-Рімана. Гіперпоріг успішно перейдено. За невловимий для людської свідомості проміжок часу, після одержання цього сигналу, ЦБК знайшов потрібний файл і запустив програму перевірки корабля. Електронні імпульси заметушилися по відсіках, просочуючись у найпотаємніші куточки. І звідусіль назад поверталася стандартна відповідь, висловлена безпристрасною електронною мовою: «Норма»; силова установка — «Норма»; енергоустановка — «Норма»; система життєзабезпечення — «Норма»… По всіх 1278 параметрах — «Норма». «Гермес» успішно здійснив стрибок у 237 світлових років.

Ще за кілька мілісекунд електронні блоки ЦБК, неухильно підкоряючись закладеному в них алгоритмові, згенерували програму А001. Через десять тактів стотеррагерцевого процесора комп’ютер знайшов означення цієї команди.

Короткі, точні імпульси стали запускати одні механізми і контролювати інші. Команди дублювалися п’ятнадцять разів — вищий ступінь надійності, прийнятий на гіперпросторових кораблях. Програма А001 виводила з анабіозу людей, які лежали у своїх біокапсулах усередині корабля.

«Гермес», що значився в Центральному Диспетчерському розкладі Космічних перевезень як рейс AQ543H швидкий, наближався до своєї мети — планети Аріадна, зоряної системи Золоте руно.

* * *

23 години 56 хвилин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

«За три дні ми на Аріадні. От і закінчилися мої польоти за драконівськими правилами, що забороняють уживати навіть пиво. Та дарма. Незабаром на Аріадні поп’ємо пивця досхочу!.. А потім почесні проводи на пенсію, затишний будиночок на березі Темзи… І ніякого тобі поту на чолі, коли натискаєш кнопку «ГІПЕРПЕРЕХІД», щоб опинитися за виворотом Всесвіту, ніякого тобі серцебиття, коли побачиш червоне світло тривоги на незліченних індикаторах і табло пульту керування космічним кораблем. І більше не доведеться стрімголов вискакувати з каюти, часом тільки в трусах, і мчати до рубки керування під приголомшливе ревіння сирен тривоги», — космічний вовк, сімдесятип’ятирічний капітан 1-го рангу Космічного Флоту, кавалер орденів Мужності і Далекого Космосу Шерлок Холмс сидів у кріслі пілота і звично контролював показники численних приладів. — Дяка Баскервилю. Призначив на спокійний маршрут. Один прямий стрибок, без жодних поправок на кривизну простору, нерівномірність часу та інших викрутасів Великого Космосу. Що не кажи, догодив старому».

…У каюті першого класу А2 нестерпним для очей світлом зблиснув промінь бластера, і на «Гермесі» однією людиною стало менше.

14 годин 21 хвилина до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

— Ватсоне, складайте пакет-хвилю на Землю.

— Слухаюся, капітане, — перший, а він же єдиний помічник капітана, звично вмостився в кріслі перед дисплеєм торсіон-передавача.

— Набирай. Сьогодні, дев’ятого нуль другого цього року, приблизно о другій годині ночі за Середньогалактичним часом у своїй каюті з незареєстрованого бластера був убитий пасажир Джон Мюррей. Уживаємо заходів…

— Кеп?

— Що таке?

— Комп’ютер прізвище Мюррей висвітив червоним — помилка.

— Що за чорт, чому?

— Зараз перевірю, — пальці помічника впевнено запурхали по клавіатурі. — Помилка Е4235, — за кілька секунд повідомив він.

— Давай перелік помилок.

Екран дисплея блимнув і безпристрасно висвітив: «Помилка Е4235 — прізвище не відповідає особистій ідентифікаційній картці».

— Що за чорт? — Холмс витяг із комп’ютера чорний пластиковий прямокутник і втупився в нього поглядом, ніби намагаючись сягнути хитросплетіння невидимих слідів, залишених магнітним полем на чіпі картки. Потім знову всунув її до спеціальної щілини комп’ютера і кілька разів сердито стукнув вказівним пальцем по клавіатурі. На дисплеї висвітилося розумне, вольове обличчя чоловіка із сивим їжачком на голові — точно таке, як у людини, яка лежить зараз в одному з відсіків морозильника… тільки з акуратною дірочкою в чолі — вхідного отвору лазерного променя. Під фотографією на дисплеї був надруковано Джон Моріарті.

— Професор Моріарті! — вигукнув Ватсон. Капітан і його помічник переглянулися. У Холмса почало зароджуватись неясне передчуття — даремно він щойно дякував Баскервилеві за спокійний рейс.

За півгодини торсіон-антена випустила інформаційну пакет-хвилю, яка чкурнула крізь гіперпростір, аби за мить виринути за 237 світлових років від «Гермеса». Ще за мить вона досягла блакитної планети і відразу ж виникла на дисплеї керівника польоту. По кількох хвилинах Земля зрозуміла, що у неї з’явилася ще одна велика проблема.

12 годин 11 хвилин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

Відповідь, що прийшла з Землі на «Гермес» за незвично довгі дві години, додала чітких тривожних фарб до неясних підозр Шерлока Холмса. Дисплей торсіон-зв’язку ще раз блимнув і невидимий інфрачервоний промінь, що ніс 15-значний код, осяяв капітана. І відразу його нагрудний значок з яскраво-зеленим написом АБ21 засвітився яскраво-червоним кольором. Напис на ньому здригнувся і зник. Замість нього з’явилося: АА01.

— Чорт, — утретє за ці божевільні 12 годин Шерлок Холмс звернувся до уособлення Абсолютного Зла. За всю свою довгу і бурхливу кар’єру повноваження класу АА01 він одержував уперше. Тепер він міг на свій розсуд, ім’ям Вищої Безпеки Землі розстріляти будь-яку людину на кораблі.

12 годин 11 хвилин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

1. Джеймс Бонд. Аташе Аріадни при Раді Об’єднаних Планет. 42 роки. Стать — чоловіча. Каюта A1.

2. Еркюль Пуаро. Бізнесмен. Громадянин Європи. 48 років. Стать — чоловіча. Каюта В1.

3. Лев Іванович Гуров. Бізнесмен. Громадянин Об’єднаної Росії. 34 роки. Стать — чоловіча. Каюта В2.

4. Джені Марпл. Спортсменка (космічний фрістайл). Громадянка Об’єднаних Американо-Канадських Штатів. 26 років. Стать — жіноча. Каюта ВЗ.

Капітан Холмс, напевно, вже вдесяте переглядав списки пасажирів, немов намагаючись у байдужих рядках літер знайти відповідь на коротке запитання — хто? До посадки на Аріадну залишалося трохи більше 12 годин. Якщо за цей час він не знайде убивцю, доведеться знову стрибати у гіперпростір. А при запасах палива, що залишилися на «Гермесі», прогулянка на байдарці через Ніагарський водоспад у порівнянні з цим заходом здалася б легкою прогулянкою.

ТО ХТО Ж ІЗ ЦИХ ЧОТИРЬОХ НАТИСНУВ НА КУРОК БЛАСТЕРА? ХТО?

11 годин 25 хвилин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

— Ватсоне, вводжу у курс справи. Два тижні тому директор Об’єднаного Центру Стратегічних досліджень Структури Простору Джон Моріарті взяв місяць відпустки. Два роки Центр під його керівництвом розробляв принципово нову конструкцію торсіон-двигуна. Розробка близька до завершення. Попередні характеристики нового двигуна дозволяють говорити, що він відрізняється від старого доброго гіперевика конструкції Холодова-Хейнштейна, як авіаносець від рибальської шхуни. Великий Комп’ютер Ради Об’єднаних Планет видав 95-процентну ймовірність перебування у нас на «Гермесі» надсекретних матеріалів стосовно нового двигуна, які Моріарті, вочевидь, намагався передати аріаднянам.

— І що тепер?

— А тепер виходить от що. Коли документи потраплять на Аріадну, ці моторні хлопці заощадять, як мінімум, зо дві сотні трильйонів євродоларів.

— То давайте повернемося назад на Землю, і нехай спецслужби напружаться і знайдуть ці документи.

— Не вдасться, Ватсоне. По-перше, нам може не вистачити палива. Найменша флуктуація простору при наших запасах загрожує… ну ти знаєш, чим загрожує. А по-друге, на борту «випадково», — Холмс з іронією вимовив останнє слово, — виявився аташе Аріадни, і раптовий, без пред’явлення вагомих причин, небезпечний стрибок у Гіпер аж ніяк не сприятиме поліпшенню і так напружених стосунків Землі й Аріадни.

— Що ж робити, кеп?

— Що робити? Елементарно, Ватсоне — знайти убивцю, а якщо ні — назад у Гіпер.

— А як же аташе та стосунки з Аріадною?

— Втративши голову, за волоссям не плачуть, Ватсоне. Ясно?

— Ясно, сер! — очі помічника мимоволі ковзнули по яскраво-червоному значку на грудях капітана.

10 годин 45 хвилин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

— …Пане Пуаро, яка мета вашого візиту на Аріадну?

— У справах фірми. Виникли деякі розбіжності з моїми компаньйонами — фірмою «Дженерал телекомунікейшн», — невисокий кругловидий чоловік зі старомодними вусами скуто сидів у кріслі навпроти Холмса у кают-компанії. Він явно нервував.

— Скільки часу ви з ними співпрацюєте?

— Два роки, сер.

— Тепер докладно про те, що ви робили з десятої вечора 8-го лютого до восьмої ранку 9-го, тобто доки з’явилися в кают-компанії.

— Час із восьмої вечора до половини дванадцятої ночі я провів у корабельному барі, разом з панами Туровим, Бондом і місс Марпл, — Пуаро квапливо, немов учень, який боїться двійки, став відповідати Холмсу. — Потім разом з місс Марпл ми пішли до житлового відсіку. Там ми побачили біля відчинених дверей його каюти пана Мюррея. Ми побажали один одному спокійної ночі. Я зайшов до своєї каюти, місс Марпл пішла до своєї.

— Коли ви зачиняли за собою двері, пан Мюррей продовжував стояти біля дверей?

— Так, сер.

— Продовжуйте.

— Десь о восьмій я вийшов зі своєї каюти і прийшов до кают-компанії. А далі ви знаєте. Близько дев’ятої ранку ви послали свого помічника довідатися, чому пан Мюррей не прийшов на сніданок і не відповідає на виклики. Ще через годину ви оголосили, що пан Мюррей мертвий.

— Більше Вам немає чого повідомити?

— Ні.

— Пане Пуаро, ваші слова будуть ретельно перевірені. І у разі виявлення будь-яких відомостей, які ви приховали… Одне слово, я одержав із Землі найвищі повноваження. Ще раз запитую, вам більше немає чого повідомити?

Маленький кругловидий чоловік кинув швидкий, боязкий погляд своїх маленьких чорних очей на яскраво-червоний значок на грудях Холмса:

— Н-н-і-і, більше мені нема чого сказати.

10 годин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

— …Пане Гуров, а яка мета ваших відвідин Аріадни?

— Ну, з огляду на ваші широкі повноваження, — широкоплечий високий блакитноокий росіянин з посмішкою кивнув головою на груди капітана, — офіційну версію для моєї дружини — ділова поїздка — я озвучувати не буду. Я летів на Аріадну до своєї подружки.

— Летіти за 237 світлових років до подружки?

— Ми, росіяни, широкі натури, — Гуров, немовби перепрошуючи, розвів руками.

— Ім’я подружки?

Бізнесмен важко зітхнув:

— Міранда Грей, жителька Нью-Москоу, вулиця Першого Десанту на Марс, будинок дев’ять, квартира п’ятдесят дев’ять. Тільки, кеп, акуратніше. Вона одружена.

— Це не від мене залежить, — буркнув Холмс. — А тепер, будь ласка, докладно ваші дії з десятої вечора восьмого лютого, до восьмої ранку дев’ятого.

— О, це просто. Весь вечір і практично всю ніч я просидів у корабельному барі. Спочатку у компанії панів Бонда, Пуаро і місс Марпл. Потім пан Пуаро і місс Марпл пішли спати. Принаймні, так вони сказали. Ми залишилися з паном Бондом. Але потім застрайкував і він, залишивши мене на самоті з зеленим змієм. Приблизно о четвертій ранку я дістався до своєї каюти, де мене і знайшов ваш бравий помічник.

— О котрій годині вас залишили пан Пуаро і місс Марпл?

— Так, дайте-но згадати. Це була… третя, так третя пляшка «Смирноффа»… Отже година… точно! Між одинадцятою п’ятнадцять і пів на дванадцяту ночі.

— А коли пішов пан Бонд?

— І це дуже просто. Пляшка «Оболоні» — перша година ночі.

— О першій годині попівночі ви ще пили пиво?

— Я вважаю, що кожна справа, тим більше пиття, має бути красиво довершена. Ми, росіяни, кажемо: «Щоб костюмчик сидів». А ніщо не додає такого блиску завершення, не має такого блискучого фінішного полірування, як пляшечка гарного пивця.

— Більше вам нема чого сказати, окрім такого живописного пасажу?

— На жаль, — росіянин знову винувато розвів руками.

— Пане Гуров, ваші показання будуть ретельно перевірені. І у випадку виявлення будь-яких відомостей, які ви приховали, я буду змушений, використовуючи свої високі повноваження…

— Капітане, все зрозуміло. Якщо Земля дає АА01, то ясно, що тут не до жартів. Я сказав усе.

9 годин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

— Місс Марпл, з якою метою ви вирішили відвідати Аріадну?

— Потренуватися на полігоні «Чумацький шлях». Його дуже оновили, — яскрава блондинка відкинулась на спинку крісла, закинула ногу на ногу, і, примружившись, подивилася на капітана.

— Ви робили попередню заявку?

— Цього не потрібно. Я віце-чемпіон 142-го всегалактичного чемпіонату з космічного фрістайлу, — у зелених жіночих очах стрибали бісики.

— Micс Марпл, тепер, будь ласка, згадайте, що ви робили з десятої вечора восьмого числа до восьмої ранку дев’ятого?

Дівчина на мить задумалася, провела язичком по губах.

— Отже так. Увечері ми всі, крім пана Мюррея, сиділи у барі, відзначали успішний вихід з Гіпера. Наприкінці вечірки росіянин почав говорити мені двозначні компліменти. Але він явно не на мій смак — самовпевнений, красивий самець. Тому, пославшись на втому, я вирішила піти. Зі мною піднявся і пан Пуаро, якому темп спустошення бару, заданий росіянином і аріаднянським аташе, був явно не до снаги.

— Вас не намагався проводжати пан Гуров?

— Він одразу зрозумів, що зі мною йому ніщо не світить. До речі, тому він так і поводиться зі мною.

— Як?

— Нахабно, на межі хамства.

— Повернемося до того вечора, місс Марпл.

— Разом із паном Пуаро ми пішли до житлового відсіку. Там, біля відчинених дверей своєї каюти стояв пан Мюррей. Ми побажали один одному спокійної ночі і розійшлися по своїх каютах.

— Коли Ви заходили до своєї каюти, пан Мюррей залишався у коридорі?

— Не знаю. Я звикла, що чоловіки мені дивляться услід, а не навпаки, — дівчина ледь помітно звела лопатки, від чого її груди відразу продемонстрували всю пишноту п’ятого розміру.

— Що було далі?

— Близько восьмої ранку, як тільки запросили до сніданку, я вийшла з каюти і прийшла до кают-компанії. Далі ви все знаєте.

— Ви маєте іще щось для слідства?

— На жаль.

— Micс Марпл, ваші свідчення будуть ретельно перевірені. І якщо з’ясується, що ви хоч дещицю приховали, то використовуючи повноваження, надані мені Землею…

— Капітане, вам не соромно погрожувати жінці, красивій жінці? — невловимий порух головою і водоспад солом’яно-жовтого волосся облив плечі жінки.

— Я не погрожую, я попереджаю.

— Зрозуміла. Заради Вищої Безпеки Землі, я, капітан Шерлок Холмс… і так далі. Цю фразу десятки разів промовляли у фільмах супермени. Капітане, мені більше нема чого сказати.

7 годин 40 хвилин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

— Пане Бонд, ви є громадянином Аріадни, до того ж дипломатичною персоною, тому ви маєте право відмовитися відповідати на мої запитання і вимагати слідчого Інтерполу.

— Ну навіщо ж, — високий, атлетично складений, чорноволосий чоловік, із красиво виліпленим аристократичним обличчям, дружньо посміхнувся Холмсу. — Я завжди радий допомогти Землі у вирішенні її проблем, — посмішка стала ще ширшою.

— Пане Бонд, з якою метою ви прибуваєте на Аріадну? Адже термін ваших повноважень у Раді Об’єднаних планет ще не закінчився.

— Мене викликав Генеральний Міністр.

— Пане Бонд, спробуйте пригадати, що ви робили з десятої вечора восьмого числа, до дев’ятої ранку дев’ятого числа.

— Весь вечір восьмого числа я був у компанії панів Пуаро, Гурова і чарівної місс Марпл. Приблизно о пів на дванадцяту ночі місс Марпл і Пуаро пішли спати. А приблизно о першій годині попівночі бар залишив і я.

— І куди ви пішли?

— До бібліотеки.

— О першій годині попівночі?

— По-вашому логічніше о першій годині попівночі пити пиво з росіянином? Захотілось подивитися фільм.

— Який?

— «Глибоке горло-8», — Бонд, перепрошуючи, розвів руки, — мене алкоголь завжди збуджує.

— Потім?

— Приблизно о пів на четверту я пішов до своєї каюти спати, де мене і знайшов ваш молодий помічник.

— Вам більше нема чого сказати?

— На жаль.

— Що ж, можете йти, пане Бонд.

Аташе пружно підвівся із крісла і вже на виході з кают-компанії додав, демонстративно глянувши на годинник:

— За сім годин ми будемо на Аріадні, і тоді вам допоможуть кращі слідчі нашої планети.

— Спасибі, пане Бонд, за вашу участь.

— Немає за що, пане капітане.

6 годин 40 хвилин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

— Ватсоне, роздруківка фіксації електронних замків готова?

— Так, сер.

— І що ж ми маємо? Каюта А1. Перший раз замок спрацював о 19 годині 34 хвилини. Відкривали зсередини. Отже, пан Бонд подався до бару. Другий раз замок спрацював о третій тридцять сім. Пан Бонд після «Глибокого горла» повернувся до каюти. Третє спрацьовування о восьмій п’ятдесят сім — це він від-чинив тобі. Що маємо за бібліотекою? Перше відкриття о першій десять. Ззовні. Друге — о третій двадцять вісім. Зсередини. Як показав наш електронний доктор Айболить, Моріарті вбили приблизно о другій — пів на третю ночі. Значить, у пана Бонда алібі. Він у цей час збуджувався іншим.

Каюта А2. Замок спрацював ззовні о третій годині дня восьмого — Моріарті прийшов з обіду. Потім тільки о пів на дванадцяту ночі, зсередини — Моріарті буквально перед приходом місс Марпл і Пуаро вийшов зі своєї каюти. Потім о двадцять третій тридцять дві — професор зайшов у каюту і зачинив за собою двері. Питання: а коли вбивця зайшов до професорської каюти і коли він звідтіля вийшов? Та-ак. Ну добре, поїхали далі.

Тепер каюта В1. Відкриття зсередини о двадцятій десять — пан Пуаро поніс свій шлунок на знущання до бару. О двадцять третій тридцять відкриття ззовні — Пуаро відкрив свою каюту і відразу закрив. Потім відкриття зсередини тільки о восьмій нуль дві — Пуаро подався до бару. Що ж, виходить і у Пуаро є алібі. Коли вбивали професора, він спав під обурений акомпанемент свого шлунку.

Каюта В2. Відчинилася о сімнадцятій п’ятнадцять восьмого лютого зсередини — пан Гуров подався вражати наш бар. О четвертій нуль п’ять замок відкрили ззовні — непереможний росіянин ввалився до своєї каюти. Тепер щодо бару. Замок ззовні відкривався о сімнадцятій двадцять — туди увірвався Гуров, о дев’ятнадцятій сорок — бар вшанував увагою пан аташе. Потім о дев’ятнадцятій п’ятдесят п’ять — це очевидно місс Марпл і, нарешті, о двадцятій п’ятнадцять — пан Пуаро. Тепер замок тільки випускав — о двадцять третій двадцять Пуаро і Марпл, о п’ятдесят одній хвилині на першу — пана аташе й о третій п’ятдесят одну — пана Гурова. Що ж, і в цього хлопця алібі. Залишається чарівна місс Марпл.

Отже, каюта В3. Перший раз замок відкрився зсередини о дев’ятнадцятій сорок дев’ять — місс Марпл пішла до бару. О двадцять третій тридцять три замок відкрили ззовні — місс Марпл повернулася. Потім відкриття каюти о восьмій нуль п’ять — місс Марпл пішла снідати у кают-компанію. Стовідсоткове алібі. Отже, що ми маємо? Професора пасажири вбити не могли. Залишаємося я і ти, — Холмс запитально подивився на свого помічника.

Той сполотнів і квапливо витяг із нагрудної кишені складений аркушик паперу.

— Що це?

— Роздруківка роботи електронного замка у моїй каюті. Відразу після вахти я пішов до себе в каюту і пробув там до восьмої години ранку.

Холмс узяв аркушика і пробіг по ньому очима.

— Що ж, Ватсоне, і у вас стовідсоткове алібі. Залишаюся один я. У цей час я був у рубці керування. Алібі, звичайно, не ідеальне. Я міг увімкнути автопілот, зайти в каюту професора і вбити його. А потім спокійно повернутися на свій пост. Правильно, Ватсоне? — Холмс усміхнено подивився на свого помічника, який ще більше сполотнів.

— Так, сер, але…

— Отож бо, але. Земля доручила розслідування мені. Отже, вона вважає, що я — не вбивця. А от якщо я його не знайду, то тоді на Землі й за мене, і за всіх інших, які тут присутні, візьмуться серйозно, — капітан ще раз уважно подивився на Ватсона, — якщо дістанемося, звичайно, до цієї самої Землі.

— Що ж робити, сер?

— Думати.

5 годин 20 хвилин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

Капітан «Гермеса» Шерлок Холмс востаннє пройшовся по клавіатурі центрального бортового комп’ютера. Комп’ютер на мить задумався і відгукнувся кількома фразами на моніторі. Людські очі сковзнули по тексту, потім ще раз і нарешті зупинилися. Довгих півгодини людський мозок розгадував шараду, вкладену в ці фрази.

— Ватсоне, — стомленим, глухим голосом нарешті вимовив капітан, — готуй розрахунки для стрибка в гіперпростір.

— Слухаюсь, сер.

4 години до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

— Ватсоне, розрахунки готові?

— Так, сер.

— Пам’ятаю, ти казав, що одне з твоїх хобі — комп’ютерне відео.

— Так, сер, — здивовано вигукнув Ватсон.

— Ти не хочеш зараз стрибати в Гіпер?

— Якщо чесно — ні, сер.

— Тоді доведеться попрацювати.

2 години 10 хвилин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

— УВАГА! УВАГА! Говорить капітан корабля «Гермес». Усім пасажирам корабля наказую терміново, до п’ятнадцятої двадцяти зібратися в кают-компанії. Дякую за увагу.

Корабельні репродуктори ще тричі повторили це повідомлення.

1 година 50 хвилин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

Пасажири, які прийшли в кают-компанію, побачили таку картину. У центрі приміщення, на столі, стояв сірий сталевий ящик, за розмірами як невеликий дисплей. Від нього тяглися проводи до тридцятишестидюймового монітора, що стояв окремо.

— Сідайте, панове, — капітан Холмс рукою вказав на чотири крісла, що стояли півколом навпроти монітора.

— Отже, панове. Ви знаєте, що учора вночі було вбито одного з пасажирів цього корабля. Ви його знали як пана Мюррея. Через певні обставини, розголошувати які я не маю права, Земля наділила мене надзвичайними повноваженнями класу АА01 і зажадала знайти вбивцю до посадки «Гермеса» на Аріадну. У випадку ж неможливості знаходження вбивці мені наказано, — Холмс із натиском вимовив це слово, — стрибнути назад у гіперпростір, — на останніх словах капітан подивився на Бонда. Той здригнувся, глянув на Холмса і демонстративно відвернувся. Не приховуватиму, — продовжував Холмс, — перехід у Гіпер при запасах пального, що у нас залишилося, надзвичайно небезпечний захід. Звідтіля ми можемо і не виринути.

Четверо пасажирів мовчали: Пуаро злякано, Гуров спокійно, Бонд і місс Марпл — байдуже. Гнітючу паузу перервав Гуров:

— Кеп, Ви вирішили нас налякати наприкінці? Вбивця знайдений?

— Поки ні.

— Отже, не знайдений. Так мовчки б оголосили тривогу, загнали б нас в анабіозники, та й по всьому. Ми б перебували у щасливому невіданні щодо своєї подальшої долі. А тепер… Перешкодити вам ми все одно не зможемо, — росіянин безцеремонно тицьнув пальцем у бластер, що висів на поясі капітана. — Навіщо цей концерт, кеп?

— Я пропоную вбивці здатися, — глухо пролунало в кают-компанії. — Документ, який добуто у Мюррея, він більше нікому не зможе передати. Якщо ми вийдемо з Гіпера, корабель на Землі обнишпорять до міліметра, і документ знайдуть. Не вийдемо — усе там і залишиться. У випадку добровільної здачі Земля обіцяє не застосовувати вищої міри. У мене часу обмаль, тому даю п’ять хвилин на роздуми.

— Це наївно, капітане, — Бонд презирливо закинув ногу на ногу.

— Час пішов, — Шерлок Холмс не став вдаватися у дискусію.

За п’ять хвилин коротко пискнув таймер — час вийшов. Уся четвірка сиділа нерухомо, немов скам’яніла.

— Що ж, убивці надавався шанс зберегти своє життя. Він ним не скористався. Увага на екран!

Тієї ж миті Ватсон ввімкнув монітор. На екрані з’явилося зображення каюти з розпростертою на підлозі біля столу людиною.

— Перед вами, панове, каюта пана Мюррея, — камера показала великим планом обличчя, на якому застиг вираз подиву і… гніву. Чорна крапка на чолі — слід лазерного променя. — А ось і бластер, з якого був убитий пан Мюррей, — камера обернулася і на столі зблиснула сталь грізної зброї. — Але він нам, на жаль, нічим не допоможе у пошуках. У нас немає навіть устаткування для зняття відбитків пальців. Хоча, напевно, на бластері вони витерті. Але в нас є устаткування, що допоможе заговорити іншому доказові, — камера стрибком перевела зображення на підлогу каюти. I на весь экран монітора стало видно зображення пляшки «Оболоні». — Так, панове, саме пляшка доброї, старої «Оболоні» допоможе нам викрити вбивцю.

— Яким чином, капітане? — аташе, посміхаючись, дивився на Холмса.

— Дуже просто, пане Джеймс Бонд. Не розкоркована пляшка валяється під столом, поруч із трупом. Очевидно, у момент пострілу Мюррей тримав її в руках. Чи то вбивця попросив йому налити пивця, щоб відволікти жертву, чи то сам Мюррей захотів освіжитися. Постріл бластера — це дуже яскравий спалах. А пляшка, в силу своєї округлої форми, є свого роду лінзою, що частково сфокусувала спалах лазера на своїй задній стінці. А та, у свою чергу, виявилася свого роду фотоплівкою. Не забувайте — дуже яскравий спалах!

— Маячня, — аташе розсміявся. — Пляшка прозора, який там у біса відбиток.

— На молекулярному рівні.

— І як же можна розглянути цей самий молекулярний рівень?

— За допомогою ось цього приладу, — Холмс доторкнувся до сірого ящика на столі. — Це контролер поверхні Абсолютного Відбивача. Як ви напевно знаєте, основним елементом торсіонового двигуна є Абсолютний Відбивач — дзеркало, що не пропускає в корабель те жорстке випромінювання, що утворюються при роботі торсіонового двигуна. І саме його мономолекулярну поверхню покликаний контролювати цей прилад. Отож він, пане аташе, побачить нерівності висотою навіть в одну молекулу. І тепер ми цю пляшку «Оболоні» покладемо у прилад, — Холмс, немов фокусник, витяг звідкілясь з-поза ящика пляшку «Оболоні» і спритно всунув її усередину. — Увага на екран, панове!

Картинка на моніторі змінилася. Замість чіткого зображення каюти, екран застелив якийсь сірий туман. Ватсон став натискати різні кнопки на сірому ящикові і туман став поступово розсіюватися. Стали проступати стінки каюти, нечіткою тінню вималювався стіл. Інша тінь, що стояла біля столу стала поступово перетворюватися в людську фігуру. Ось проступила рука з чимось темним, затиснутим у пальцях, почали промальовуватися елементи одягу. Секунда, друга, і розпливчастий контур голови проявив обличчя. Обличчя жінки, єдиної серед присутніх.

— Це брехня, — спокійно вимовила місс Марпл, — і я зараз доведу це, — з цими словами вона сягнула рукою до сумочки, що лежала у неї на колінах. І тієї ж миті Гуров у стрімкому кидку дав їй найсильнішого ляпаса. Дівчина знепритомніла. Аташе, який було підскочив, зупинив наведений на нього бластер капітана.

— Спокійніше, пане аташе. Я думаю, пан Гуров і сам впорається з убивцею. Допомагати не треба. Чи не так, Леве Івановичу?

— Цицькаті блондинки мені завжди здавалися вульгарними, — Гуров знову спокійно сів у крісло.

25 хвилин до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

— Спасибі, Леве Івановичу. Щоправда, місс Марпл полізла в сумочку не за бластером, — Холмс підійшов до нерухомої дівчини і витяг її руку із сумочки. Пальці стискали пачку сигарет. — Вона просто хотіла закурити, Леве Івановичу, — капітан, ледь посміхаючись, дивився, як обличчя росіянина вкривається червоними плямами.

— Як це все розуміти, пане Холмс? — аріаднський аташе впритул підійшов до Холмса.

— Дуже просто, пане аташе. Micс Марпл знала, що її спробують втягнути в провокацію, і що весь цей фільм — підробка, досить мистецьки зроблена моїм помічником. Адже так званого приладу для контролю поверхні Абсолютного Відбивача не існує. Точніше, він існує, але знаходиться на Землі, і розміри його більші, ніж весь наш корабель. А те, куди я засовував пляшку «Оболоні» називається еталоном часу.

— Холмсе, Ви забуваєтеся. Провокувати ні в чому не винну дівчину, у результаті чого цей ковбой, — аріаднинський аташе тицьнув пальцем у Гурова, — б’є її по обличчю. Ви за це відповісте, капітане.

— Ай-я-яй. Скільки праведного гніву… переграєте, Бонде. Актор з вас нікудишній. По-перше, місс Марпл отримала зароблене — вона дійсно вбила пана Мюррея, а по-друге, усе це я затіяв ось для чого, — Холмс витяг з кишені комбінезона пульт дистанційного керування і натиснув на ньому кнопку. І тієї ж миті кают-компанія сповнилася якимось шурхотом, — це ввімкнувся голосний корабельний зв’язок.

«Дженні, це я, Ватсон, — приглушений голос помічника капітана заповнив увесь простір кают-компанії, — Холмс задумав узяти тебе на пушку. За кілька годин усіх вас покличуть до кают-компанії, де покажуть фільм, у якому начебто знято, як ти вбиваєш Моріарті. Усе це блеф. Запам’ятай, блеф. Не розколися. І передай це аташе, щоб він дров не наламав. Усе».

— Ватсоне, коли Ви стали на шлях зрадництва? — здавалося, Холмс дивився на свого помічника з неприхованим презирством, не зважаючи на наведений на нього бластер.

— Сер, зараз це не важливо. Ви арештовані. Ми не будемо стрибати в гіперпростір.

— Звичайно не будемо. Вбивця ж знайдений. І співучасники теж. Здайте зброю, — Холмс простягнув ліву руку до Ватсона. Його правиця, опущена уздовж тіла, продовжувала стискати бластер. Ватсон розсміявся і, прицілившись у свого капітана, натиснув на спусковий гачок.

Тепер настала черга сміятися Холмсу:

— Ватсоне, Ваш бластер розряжений, а мій, — Холмс підняв праву руку, — ні.

Спалах концентрованого світла відкинув Ватсона, і він мертвий звалився на підлогу.

— Не рухатися, — пролунало за спиною Холмса. Той повільно обернувся. Гуров із бластером у руці дивився на Бонда. Той так і завмер з рукою на півдорозі до кишені піджака.

— Браво, Гуров, — Холмс підійшов до аташе. — Містер Бонд, — Холмс зробив ще крок і практично впритул підійшов до аріаднинського аташе, — я попрошу віддати мені те, що Вам передала місс Марпл.

— Я не зрозумію, про що ви. Не забувайте — я дипломат суверенної планети.

— Пане Бонд, якщо ви зараз не віддасте те, що я у вас прошу, то за десять хвилин я віддам команду на перехід у гіперпростір.

Бонд презирливо смикнув плечима:

— Віддавайте.

— Тільки у вас не буде жодних шансів урятуватися.

— Це чому ж?

— У вашу біокапсулу я не подам команди на запуск програми анабіозу. А знаєте, що відбувається з живими істотами, які перетинають Гіпер у свідомості? У вашій родині божевільних не було?

— Ви забуваєтеся!

— Ми гаємо час. Пане Гуров, зв’яжіть пана аташе, а я пішов готувати «Гермес» до переходу в гіперпростір.

— Із задоволенням, сер.

— Чорт із вами, — аріаднинський аташе витяг запонку з лівої манжети сорочки і простягнув її Холмсу. — У запонці чіп з інформацією.

Три хвилини до розрахункового часу прибуття «Гермеса» у космопорт «Незалежний», планета Аріадна.

— Сер, за мою допомогу ви обіцяли мені все розповісти, а також дозволити посидіти у кріслі другого пілота.

— Свої обіцянки я виконую. Сідайте і пристебніться пасками, Гуров.

— Слухаюся, сер, — росіянин швидко сів у крісло другого пілота і спритно пристебнувся ременями.

— Готовий?

— Так.

— А тепер давай запитання. У тебе є три хвилини.

— Хто такий Мюррей? — миттєво пішло перше запитання.

— Професор Моріарті.

Росіянин присвиснув.

— Тепер я розумію Землю, що дала вам повноваження АА01. А як ви здогадалися, що убивця місс Марпл?

— Просто проаналізував усю наявну в мене інформацію. Напевно Моріарті був по вуха закоханий у цю спортсменку-красуню. I напевно, це вона його підбила на зраду. Пригадай, що про нього писали газети. Його життєвий шлях — немов крутий слалом. Тільки замість прапорців — жінки та наукові відкриття.

— А навіщо ж вона його вбила, коли він уже погодився співробітничати з аріаднинцями?

— Хочеться думати, що останньої миті професор отямився і спробував виправити ситуацію. Слідство покаже.

— А як же її алібі?

— З цим узагалі просто. Мій помічник Ватсон вліз у пам’ять бортового комп’ютера і підкорегував файл від дев’ятого лютого з даними про роботу електронних замків. Прибрав інформацію про те, що місс Марпл уночі виходила зі своєї каюти і заходила до каюти професора.

— А навіщо весь цей цирк із фільмом?

— Мені треба було натиснути на аташе. Адже Марпл передала документи йому — він дипломатичний працівник, має імунітет. А натиснути я міг, тільки привселюдно викривши вбивцю. Ознайомившись із роздруківкою перевірки електронних замків, я зрозумів: тут щось не чисто. Убивця мав відкрити двері каюти професора. Не через ілюмінатор же він до нього вліз! Тому я сам зазирнув до відповідного файлу. Там було те саме, що й у роздруківці. Але в електронному журналі роботи з комп’ютером була зареєстрована робота з цим файлом за годину до мого наказу Ватсону зробити мені роздруківку. Зробити це міг тільки він. Тому саме Ватсону я віддав наказ зробити фільм-провокацію, сподіваючись, що він зв’яжеться з Марпл і попередить її. Так і сталося. При цьому я подбав, аби Ватсон своєї каюти не залишав. Ну а взяти під контроль усі засоби зв’язку — справа техніки. Все, Гуров, настав час сідати на Аріадну!

* * *

З гальмівного двигуна вирвався сніп полум’я. «Гермес» здригнувся і почав скидати висоту. Тієї ж миті в рубці керування загуркотів металевий голос Центрального Бортового Комп’ютера:

— Гальмовий імпульс пройшов нормально. Швидкість корабля розрахункова. Космодром дав гліссаду планування.

І знову вдарив сніп полум’я.

— Коригуючий імпульс пройшов нормально. Ми на гліссаді планування. Висота тридцять кілометрів… двадцять… п’ять...

Сімсот метрів… чотириста… сто… десять… метр.

— Є торкання. Швидкість розрахункова.

— Включено реверс.

— Випущено гальмівний парашут.

— Зупинка.

— Ну от і все Гуров, ми на Аріадні, — Холмс не поспішаючи відстібав ремені безпеки, — і як завжди вчасно!

— Дякую, сер.

— За що, Леве Івановичу?

— За те, що дозволили взяти участь у такій пригоді. Це навіть цікавіше, ніж летіти до подружки за 237 світлових років! — обоє чоловіків розреготалися.

— Це точно!

— То, може, ввечері по пивцю, сер?

— Неодмінно!

Олександр Шебанов

Пілот із Оболоні

Ви хочете почути мою історію? Зрозуміло, саме тому я тут, чи не так?.. Маленьке прохання — будь ласка, вимкніть це світло. Воно дуже мерехтить. Не можете? Тоді зробіть його хоча б не таким яскравим… Дякую.

Давайте я розпочну з початку. Ну, в усякому разі, мені здається, що це він. Я і Макс були пілотами компанії «Трансстаранлімітед». Та ще собі робота, але… Пробачте, відволікаюсь. Ми пілотували вантажний корабель під назвою «Орхідея». Зрозуміло, не зовсім відповідна назва, з квітами він не мав нічого спільного, але ж не найгірший варіант. Я пілотував і… Вибачте, вже повертаюся до суті. Взагалі, ми були найняті, щоб перевозити вантаж із однієї прикордонної планети. Уклали дуже вигідний контракт. Власне, це мав бути наш перший рейс. Планета називалася «Оболонь» — це слово відтепер я пам’ятатиму вічно! Вона знаменита своїм пивом, яке поставляється у всі закутки, освоєні людством. Якби ви бували на ній… Не доводилось? Ну, не так уже й багато втратили, як на мій погляд. Населення — щось близько десяти мільйонів чоловік, зайняте, в основному, виробництвом саме цього пива. Вікові традиції якості й усе таке… Це не реклама, просто хотів… Вибачте…

Так ось, про що я? Ми мали забрати вантаж. Зрозуміло, це були контейнери з пивом «Оболонь» — за назвою планети, так собі гадаю.

Ми навантажились по саму зав’язку і очікували тільки на команду диспетчера, щоб закрити шлюз і стартувати. Власне, команда мала надійти з хвилини на хвилину. Макс сидів і дегустував пиво. Скільки його пам’ятаю з попередніх контрактів, він завжди казав, що необхідно ретельно оглянути вантаж, який везеш. Ось Макс його і «оглядав». Я в ті часи пива зовсім не пив, тому просто сидів і дивився в наш багатофункціональний дисплей. Однак, там не було нічого особливого. Охорона байдикувала і пила пиво, яке мала охороняти. А нам що? На подібний випадок компанією були заплановані деякі витрати, а я сам… Трохи терпіння, я вже майже приступив до найголовнішого.

Охоронців було двоє. А нащо більше? Оболонь — позаштатна планетка, на таких ніколи й нічого не відбувається. Власне кажучи, це захист швидше від дітлахів, які мріють утекти з планети на першому-ліпшому кораблі. Звісно, два — це замало. Але ж компанії все одно — тільки б зекономити трохи грошей. Проте, я її розумію і не виню… Вибачте, не хотів даремно гаяти ваш час.

Так ось, коли один із охоронців упав, я подумав, що він просто нализався в зюзю. Видно, його приятель теж так подумав, бо, сміючись, підійшов до напарника. Кажу вам, я навіть уявити такого не міг: монітор дуже точно передав, як голова охоронця-веселуна розірвалася. Я не фахівець, але про плазмову зброю чув. Хоча, брехати не буду, у дії до цього не бачив. І краще не треба, якщо відверто — я її і так упізнав. Складно було б не впізнати, коли смажений мозок хлопця розкидало по всьому трапу… А потім просто по залишках бідолахи до корабля вбіг якийсь чоловік.

Я одразу викликав контрольну вежу і сказав, що «Орхідея» зазнала нападу. На будь-якій іншій планеті диспетчери одразу викликають охорону, яка штурмом кораблі визволяє. В окраїнних світах такий випадок — найкращий привід розвіяти нудьгу в контрольній вежі, що накопичилась там у чеканні хоч якого-небудь міжпланетного човна. Але це був знаменитий пивний світ… Вибачте, але, на мій погляд, це важливо!..

Так ось, коли ввімкнувся екран, я навіть встиг помітити пляшку «Оболоні», яку миттєво прибрала з поля зору чиясь рука. Точно — не диспетчера. Як би там не було, але контролери сприйняли мої слова як жарт. Здається, поза камерою навіть зі сміхом почали сперечатися, скільки я вже встиг випити. Та самі можете це все перевірити, вам не важко — я знаю.

Отже, диспетчер, дивлячись на мою кислу фізіономію, зайшовся таким сміхом, що впав зі стільця. Просто взяв і впав. Але мені було не до сміху. Макс так різко поставив банку з пивом, що воно залило половину клавіатури. Між іншим, я його не звинувачую. Не кожного дня тобі в лице наставляють плазмовий пістолет, з якого буквально кілька хвилин тому вбили двох людей. Особисто мені було б психологічно простіше, якби погрожував чоловік бандитського вигляду, а то якийсь дідусь…

Але ми все одно точно виконали всі його накази… Чому? А що тут незрозумілого? Хто б не погрожував, а зброя — вона зброя і є. І байдуже, хто натисне на гачок — громило чи миршавий дідусь — результат той самий.

Отже, коли диспетчер виліз з-під пульту в зону видимості камери, ми бадьоро доповіли, що з жартами покінчено, а потім помітили, що давно пора стартувати. Все ще посміхаючись, цей п’яниця дав дозвіл на виліт, яким ми негайно скористалися. Ну, а що б ви вчинили на нашому місці?.. Пробачте, не збирався випробовувати ваше терпіння.

Так ось, як тільки вийшли за межі атмосфери, дідок розкрив свої карти. Ну, це такий давній вислів. До чого ж ви… Ой, пробачте. Отже… Ну, вибачте, я хвилююсь, все ж не кожного дня говориш з… Так, зараз… До діла…

Наші кораблі мандрують від зірки до зірки за допомогою гіперпростору. Ну, я не фізик… Ви краще маєте знати… Чому краще? Ну, я так гадаю… Ну, якщо відверто, пілотом я став по блату — батько відвалив… Так, розумію, не цікавить…

Ось, цей дідуган, виявляється, якийсь видатний професор. У нього якась невиліковна хвороба відкрилась… Він за тиждень мав померти… Та звідки я знаю, яка саме? Ось тому він і захопив перший-ліпший корабель із гіпердрайвом. Мовляв, він зробив надзвичайно важливе для людства відкриття, а його ніхто не розуміє і не хоче допомогти. Ось він і вирішив все зробити сам… Не второпаю, як він спромігся дістатися з центру у цю глушину… Певно, від Оболоні було найближче… Пробачте, трохи забіг наперед… Добре, постараюся припинити вибачатися і… Кажу-кажу вже…

Професор цей відкрив якусь незвичайну область у тому самому гіперпросторі… Ну, таку область, де відбувається щось дивне. Не уявляю, з чого професор це взяв, але він запевняв, що в цій області живе сам Господь… Ну, Бог… Чули, так? Пробачте…

Отже, під дулом плазмового пістолета ми здійснили цей злощасний стрибок і домчали до тієї області. Усього за тиждень. Так, я знаю, що вантажник не призначений до таких далеких стрибків… Сам не знаю, як вистачило енергії… Тим більше, Макс цілий політ пив, але все одно допомагав вести корабель — розраховував курс. Тільки між нами — ніколи не бачив такої кривої траєкторії. Навіть комп відмовився його запам’ятати, Максу довелося вводити його вручну. Як би там не було, нам усе вдалося…

Як це виглядало? Та не можу я так «докладно» розповісти. Ні, я бачив, бачив. Але… Словами не висловити. Взагалі, все таке світле. Якось легше на душі стало. Ми з професором увійшли туди… Як не сказав? Ну, там ворота якісь. Ось дідок запевняв, що за ними — Бог. І ми удвох… Ні, Макс просто був не в змозі йти — він переборщив із «Оболонню», на ногах не тримався. А нести його до Бога нам здалося… Я теж гадав, що не важливо, але ж ви самі…

Саме так, ми знайшли цього… Ну, не знаю, як описати Бога. А ви хіба самі не знаєте? Давно, кажете, було? Смішно… Ну так ось.

Дідок, значить, підійшов до цього Бога… Ну, не знаю, може і є інший. Ви у що вірите? Більше не буду…

Розмова? Пам’ятаю, звісно. Ну не до деталей — зарозумно якось вони розмовляли, але своїми словами…

Дідок, задихаючись, запитує: «Боже?». Ну, може, це було не запитання. Можливо, здивування, не можу сказати точніше.

— Допустимо. Ну і чого ж тобі від мене треба, — відповів… ну, я не буду називати його Богом, яка різниця? Отже, Бог відповів.

— Я прожив довге життя, але і досі у мене залишилися запитання. Мені б хотілося пізнати істину, — промовив професор. Ну, я розумію, що шибанутий. Але усе-таки кудись же він нас завів…

— Істину? І що ж ти під цим розумієш?

— Ну, дай мені відповіді на запитання.

— З якої це радості я мушу на них відповідати?

— Ну, ти ж — всемогутній!

— Варто декілька тисяч років тому зробити одну маленьку помилку — і ось маєш подарунок. І що ж у тебе за запитання?

— Навіщо ми живемо? Що буде після смерті? Чи є душа? — задихаючись, з останніх сил професор ставив запитання у такому дусі хвилин десять.

— Ось, значить, як… Замість того, щоб думати самому — просто взяти, прийти й отримати готові відповіді… Як же ви мені набридли. Нікчемні потвори, які пишаються своїм розумом, називають себе вінцем природи, а самі не спроможні розв’язати найпростіші…

Ось після цих слів ноги у професора підігнулися, і він упав, знепритомнівши. Більше до тями він так і не прийшов, між іншим… А Бог тим часом звернувся до мене й спитав, що потрібно мені.

А що мені може бути потрібно? Тут така справа вийшла — курс розраховував Макс. Машина його не зберегла, а сам Макс не те що курсу, як звуть його пригадати не міг… Зовсім спився. Отже, без професора дорогу назад було не знайти. А той уже майже труп. От я Богу чесно й відповів: повернутися додому. Ну не просити ж цього кілера до тями приводити, правильно?

Що зробив Бог? Я перед вами, невже складно збагнути? Зрозуміло, це він підказав дорогу, інакше ми б не знайшли. Ну, телепортнув нас на корабель і визначив курс. Точно вам кажу — так і було! Ну так, я п’яний. А ви після такого що б робили? Неділя польоту на автопілоті і згадки про розмову… Ми з Максом уже майже повністю спустошили один контейнер «Оболоні». Хіба ви не знаєте, навіщо я тут? Дивно. Ну я ж вам усе розповів. Чого я хочу? Я… Та, розумієте, треба набратись зухвалості. Пиво допомагає, звісно. Навіщо, по-вашому, я його стільки пив? Не знаєте? Готувався! Будь ласка, беріть усе — корабель, пиво, якщо бажаєте, візьміть душу професора, пане Сата… Мефі.. Пане дияволе… Тільки поверніть нас назад, на планету Оболонь!!!

Владислав Виставний

Марс ис дас,

або

«Оболонь» атакує!

1 січня 20… року. Цього ранку, скориставшись безпорадністю землян після новорічного розслабленсу, марсіяни завдали першого удару.

Між нами, землянами, кажучи, напад марсіян не був уже зовсім несподіваним.

Диво бере, коли згадаєш, як легковажно ми ставилися до зникнення однієї за одною дослідницьких станцій, що летіли до Марса. Просто вражає наївність учених, які вважали військові орбітальні станції марсіян за звичайні шматки космічного сміття! Якщо земляни не розуміються на марсіянському дизайні — це ще не привід для програми «Фобос», агресивної й авантюрної за своєю суттю. Як, по-вашому, мали сприйняти марсіяни ці два потворні агрегати, що з маніакальною завзятістю перлися через космос з єдиною метою — взяти зразки новітнього марсіанського захисного покриття?!

Залишається дивуватися терпцю марсіян, які дозволяли американським супутникам-шпигунам фотографувати свої військові об’єкти. А те, що земляни вважали ці споруди горами та западинами — погодьтеся, їхня, тобто наша власна проблема. Важливий сам факт нахабного і безпардонного розглядання.

А той факт, що одного дня поверхнею їхньої планети взявся раптом плазувати американський робот-розвідник, став приводом для сімейного скандалу і розлучення Генерального секретаря і Генералісимуса Північної півкулі Червоної планети.

Південна ж півкуля намагалася протидіяти. Однак мирні засоби виявилися не ефективними. Розповсюджуваний через подвійних агентів на Землі скептицизм і невіра у можливість життя на Марсі, навіть громадське обурення, отруйний сарказм і гоніння на фантастів не дали належних результатів.

І коли розвідка ознайомилася з науково-популярною літературою землян з підлими натяками на можливу колонізацію їхньої батьківщини, терпець марсіян урвався.

…Отже, перший удар був страшним, і насамперед, завдяки своїй марсіанській непередбачуваності. Особливо постраждала від нього Росія.

Зранку 1 січня в жодній ятці, у жодному супермаркеті, на жодному складі на Землі не виявилося пива.

Планета завила від болю. І, зрозуміло, від похмілля.

У великих містах почалася паніка. Це тільки здається дрібницею — немає пива! А коли його немає НІДЕ?! Оце справжній жах!

2 січня. 20… р. Терміново скликано Генеральну асамблею ООН. Американці вкотре обнародували факти, від яких ціпеніла душа.

Виявилося, що Саддам Хусейн був одним із найнебезпечніших марсіянських резидентів на нашій маленькій голубій планеті. У цьому він зізнався під час допиту. На продемонстрованих усьому світові кадрах кінохроніки Саддам поводився як щирий марсіанин — рухи його губ ніколи не збігалися з словами, які чули глядачі.

А у таємних бункерах президентського палацу в Багдаді було знайдено компоненти страшної хімічної зброї для знищення всього пива на планеті.

Насамкінець американці зізналися, що головного марсіанського резидента — Бін Ладена — вони упустили, і тепер той ховається десь у горах рідної планети… До нашої наступної спецоперації, скромно зауважили американці.

Об’єднані нації перебували в пригніченому стані. Навіть африканські лідери, певні до сьогодні, що Марс — це швидше шоколадний батончик, добре знали, що таке пиво. І як це тепер без нього усім буде.

З січня 20… р. Виявилося, що абсолютно загублено всю рецептуру виготовлення цього прекрасного, а після зникнення — прекраснішого вдвічі — напою. Усіх до одного фахівців броварної справи було розщеплено ворогами на молекули.

4 січня 20… р. Велика вісімка, що негайно злетілася на Бермуди, сидячи за круглим столом, сумно потягувала «Хенесі». Пива хотілося страшно.

Англійський прем’єр, людина прагматична, задав цілком резонне запитання: а чому, власне, пиво? Чому, скажімо, не ядерний удар? Канцлер Німеччини порахував на калькуляторі і підтвердив, що ядерний удар дешевший. І надійніший, радо посміхнувся російський президент.

Замислилися. Президент усіх янкі запропонував покликати експертів. «Тільки не американських!» — хором вигукнули всі інші лідери і зніяковіли. Деякі навіть почервоніли. Американець коректно вдав, що нічого не помітив. І покликав експертів. Зрозуміло, що американських.

Невдовзі експерти видали дивовижний висновок.

Виявляється, для марсіян пиво — найстрашніша у світі річ. У тому сенсі, що дуже воно їм до вподоби. І це ще півбіди. Випивши пива, марсіанин припиняє бути лояльним до Марса! Навіть більше — він може навіть зжерти у всіх на очах батончик «Марс» (за це відповідно до Сімейно-карного кодексу Північної півкулі він заслуговував на примусову зміну статі — на будь-яку з чотирьох альтернативних, у Південній півкулі — розчленування на запчастини).

Випивши пива, марсіянин вимагав на додачу тарані і чіпсів, надмірно цікавився ступенем поваги до себе у мирних громадян і взагалі поводився, неначе дембель у День ВДВ.

Загалом, випивши пива, марсіянин ставав землянином.

На пиві погоріли свого часу сотні марсіянських агентів, які тепер були цілком добропорядними землянами, і саме вони тепер без пива страждали втричі. Вони навіть зголосилися виступити в ролі камікадзе проти своєї колишньої батьківщини, за умови, що їм перед вильотом наллють по кухлю «Оболоні».

Так на історичній сцені з’являється це велике і рятівне слово — «Оболонь».

1 лютого 20… р. Очікуючи на другий, значно страшніший напад марсіян і масований викид ворожих агентів на знепивлений простір планети Земля, військові готували підступний удар у відповідь.

План був простий, як усе геніальне: розпилити в атмосфері Марса величезну кількість пива. Це мало стати для марсіан першим шоком. Після цього поверхня Марса повинна була бомбардуватися пляшками з пивом, яке з дев’яносто дев’яти відсотковою ймовірністю буде розпите вже пивозалежними марсіянами.

Але залишалося головне невирішене питання: де ж те пиво взяти?

1 березня 20… р. У місті К. на території України в обстановці підвищеної секретності із випадково знайденого на місці розкладення на молекули нігтя був клонований броварник Микола. Вийшов він не зовсім схожим на оригінал, дещо непоказний і шишкуватий, але часу на естетику не залишалося.

Головне, що у його мозку вдалося відтворити загублений рецепт пива «Оболонь», при згадуванні якого колишні марсіяни починали стогнати, як коти напровесні, і дряпати нігтями стіни.

10 березня 20.. р. На підземній базі у штаті Невада українськими фахівцями, перевезеними таємно в опечатаних товарних вагонах було негайно організоване виробництво «Оболоні» у планетарних масштабах. І тут-таки виробництво завмерло майже на тиждень: знуджені фахівці дегустували цю новітню зброю масового… ні, не знищення — швидше, насолодження, вибачте за вульгарність…

15 березня 20… р. Вдалося знову налагодити виробництво «Оболоні». Виявлені новітні марсіянські агенти були відразу нею напоєні і нагодовані таранею. Агентурна мережа Марса знову зазнала фіаско.

20 березня 20… р. Стратегічні ракети терміново позбувалися ядерної начинки і заряджалися самоскерованими касетами із пляшками «Оболоні». Так паралельно і зовсім безболісно була вирішена проблема ядерного роззброєння.

1 квітня 20… р. Ракетами типу «Сатурн» у бік Марса було запущено сто залізничних цистерн із «Оболонню». Навздогін стартувало кілька тисяч балістичних ракет із пляшками.

25 грудня 20… р. Цистерни досягли марсіанської орбіти. «Фобос» і «Деймос» відкрили безладний вогонь з усіх видів марсіанської зброї. П’ятдесят цистерн земляни втратили, але замерзлі хмари «Оболоні» прорвалися в атмосферу і додали їй приємного, з легкою гіркуватістю від гальмування запаху. Вцілілі ж цистерни розірвалися там, де й планували фахівці Росавіакосмосу і НАСА — над мирними містами і військовими базами агресорів.

Не встигли марсіяни принюхатися до незнайомого, але хвилюючого аромату, як їм на голови на гальмівних парашутах опустилися мільйони пляшок «Оболоні».

Дарма найбільш стійкі військові закликали підлеглих і населення не доторкатися до підступних пляшок. Де там! На Марсі давно вже ходили чутки про цей чарівний напій.

За годину все було скінчено. Генеральний секретар Північної півкулі, побачивши, як Генералісимус цмуляє «Оболонь» з горлечка, розклав себе на молекули. Лідери Південної півкулі пили пиво мовчки: смакували.

31 грудня 20… р. Земля одержала послання з Марса: «Ми добровільно приєднуємося до Землі. Телетайпуйте рецепт «Оболоні». З вашим Новим роком!»

Так, це був видатний день! Це був день перемоги пива над інопланетним розумом!

І ніколи ще людство не зустрічало 1 січня з такою радістю!

Бо цей ранок нової ери воно зустрічало зі своїм улюбленим пивом «Оболонь»!

Михайло Рашевський

Цей старий Новий рік

— Оболонь! Оболоню, друже, ти де пропав? — з вентиляційних ґрат висунулася кошлата голова Михася. Борода войовничо здиблена, брови суворо насуплені, ніздрі роздуті. Йой, які ми грізні! Гнівно зиркнув по сторонах, замурмотав щось мало зрозуміле і поліз назад у вентиляцію.

— Та тут я, тут, — крикнув йому вслід. Якщо можна це назвати «криком». Швидше, «голосним шепотом». — Тихіше, Михасю! Давай скоренько до мене!

— Овва! Що ж ти, нехай тебе Мара забере, досі прохолоджуєшся у своїй вотчині! — Михась нечутно стрибнув на підлогу і відразу Другим стрибком опинився поруч зі мною. — Наші вже майже всі зібралися, чекають на голову, а він від підопічних ніяк не відірветься. Кидай усе до чор… еее… сарайників укупі з клунниками й летімо! Цигель, цигель, ай-лю-лю! Вони тебе ніколи не відпустять, їх же тут мільйон!

Ну, не мільйон, звичайно, але сто сорок душ буде. А якщо живність їхню хатню взяти (тарганів і мурах не рахувати!), то і всі дві сотні набереться. І за кожним простеж, то павутину у візерунки заплети, то коляску з дитиною малою поколихай, то конфорку під чайником забутим вимкни, то сварку втихомир. І що взамін? Склянка молока й окраєць хліба? І то лише одиниці пам’ятають. Мені ці «кисломолочні продукти» і «хлібобулочні вироби» якось байдужі, увага і пошана важливіші. А все ж не кинеш. Бо свої, рідненькі.

Ой, хіба я не відрекомендувався? Вибачення уклінно прошу, шановні. Оболонь. Домовик.

* * *

Так, домовик. А що тут такого? Між іншим, захисник, і зовсім не капосник. Ну, іноді, щоправда, проводимо укупі (як це по-вашому) «сеанси групової терапії». Тобто, коли зовсім уже родина розвалюватися починає, і не допомагають наші домовленості, тоді ми галасуємо. Ну, обурюємося просто. Голосно. Явно. І — допомагає! А ви нас за це… як там… Поттер Гейтсами обзиваєте. І неправда. Ніякі ми не Поттери. Це у закордонних домовиків такі клички. Може, ви «Портер» кажете, а ми не розбираємо? Коли «Портер», тоді добре, тоді обзивайтеся. «Портер» ми любимо. Тутешній. Оболоньський. А за Гейтса ще відповісте! Чужинськими прізвиськами та по своїх — некультурно. «Ви ще не відчули щастя групової терапії домовиків? Тоді ми йдемо до вас!» Хе-хе!

Так ось, пощастило мені з будинком. Привалило щастячком. В інших господа, як господа — одноповерхові домівки, з підпіллям і горищем. Одна-дві родини, усе чинно-шляхетно. На додачу — та ж клуня, сарайчик. Коли пощастить, то віла перелітна у гості занадиться. А тут!.. Одне слово — новолад. Мою домівку уже більше трьох десятків років як знесли, а на її місці побудували цю от… крихітку… І замість однієї родини я отримав тридцять. Мої побратими по нещастю розбіглися по околицях — у Теремки, на Червоний Хутір, у звичні їм будиночки. А я залишився на свою голову. Щороку кажу собі: «Досить! Набридло! Я не витримаю!» І щороку відкладаю термін ще на рік. Куди ж я від рідненьких моїх дінусь?

Та ще й Головою усіх київських домовиків обрали. «Ти, — кажуть, — на Оболоні живеш, ти на пиві найкраще знаєшся, отже — бути тобі пивочерпієм». Тобто на зборах наших я пивом завідую. «Оболонню», звичайно. Головний розливаючий. Посада, скажу я вам, знатна. Головне — смачна, хе-хе.

От і зараз Михась, домовик з Подолу, квапив мене на збори. Новий Рік у нас, ось як. Це у вас, у людей він Старим-Новим називається, а у нас просто — Новий Рік. Без Голови ніяк. А без пива тим більше.

— Оболоню, ну полетіли! — Ага, виходить, відьма на деркачі привезла. Таланить. Бо якщо самотужки до урочища Чорторий добиратися, то поки умовиш ворон відвезти Михася на острів Муромець, голос зірвеш. Не тягнути ж подільця на своєму горбі. А ворони ще й на свято напросяться. Вони ж — галасливі, «городські», що з них візьмеш? — Тебе вже всі заждалися! Шубін зі Сходу підземними штреками уже дістався. У нього бочка свого пива, каже, що в нього краще! Це ж треба — у нього — і краще! Це ж образа нашої «Оболоні»! І Чернець із Заходу на хмаринці прилетів. Вгадай, що в нього із собою?

— Пиво?

— Приз у студію! Вгадай, що він каже?

— Що його пиво краще? — я, мабуть, виявляв чудеса магічної кмітливості, бо Михась знову сплеснув руками.

— Два призи в студію! І огірочок! Навіть північні сусіди прилетіли!

Я присвиснув. Давно вже зі стольного граду на далекій Півночі не заїжджали гості. Мабуть, прознали, що пиво наше смачніше і живіше від їхнього зіпсованого банкового сурогату, ось і примчали на своєму Змієві. Так, Новий Рік буде, що треба. Тільки…

— Михасю, почекай. Не можу я зараз.

— Та чому?

— Та прислухайся ти, Нафаню (найстрашніша наша лайка).

— Хм… кішка. У неї ожиріння, і вона думає, щоб іще…

— Не те! — перебив я його. — В іншій кімнаті.

— Дитина. Маленька. Хлопчик. Один. Один? А чому він один?

— У тому й річ, Михасю! Батьки залишили його на гувернантку, а самі пішли в гості. Гувернантка вислизнула до парубка свого. Батьки прийдуть лише за дві години, а дівчина, яка за ним наглядати має, — за годину. І всі вони впевнені, що дитятко спить. І не хвилюються. Я спробував до них дошепотітись, але сам розумієш, як нині важко з цим.

— Розумію. А не спить він чому?

— Теребенька ця… як її… телехвон задзвенів. Батьки забули виключити, він і озвався. А я тоді далеко був, не зміг вушка маляткові прикрити.

— Ах, невдача. А не приспав чому? Чи кваліхвікацію втратив?

— Ой, Михасю, не запитуй. Він бачить нас.

— Та йди ти!

— От щоб мені ні в жисть «Оболоні» більше не попити! (Страшна клятва, чесно!)

— Отже, не лише Пахомич. Ой, погано ж як. (Пахомич — старенький п’яничка, який живе в підвалі. Ми частенько приходимо до нього погостювати. Пивцем почастуємо, у шахи зіграємо. Він нас чомусь «зеленими» називає і «чортенятами». Намагався іншим людям про нас розповідати, але, звичайно, йому не вірять. На його день народження ми влаштували котячий концерт із хором, піснями і танцями. Так, веселитися ми вміємо, хе-хе). Уявляєш, якщо вони УСІ!..

— Щоб ти в язик укусився!

Михась злякано закрив рот, та пізно. Знатиме, як говорити дурниці. Тепер з півгодини ранка на язиці ятрітиме.

— Овово, ню Овово!.. — шепелявив Михась.

Я коротко махнув рукою.

І ми обидва схопилися за голови.

Це для власної зручності ми бігаємо по стінах і лазимо по вентиляційних ґратах такими маленькими, в’юнкими, бородатими дідками. Майже всі з нашої братії зовсім нелюдське обличчя мають. Хто — кішка велетенська, хто — мрець із головою під пахвою, а хто й маленька пухнаста хмарина. Про себе я взагалі мовчу. І тут я збагнув.

— Чекай, Михасю, ти ж такий і є!

— Який «такий»? — але, видно, здогадався вже: очі забігали, ручки засовались, борода сторчма…

— Миха-а-асю, — я витяг з-за пазухи ту саму Бочку. — Ну, виручи, Михасю. Першому тобі наллю по вінця. До Нового три години залишилось!

Домовик засопів, наприндився. Він то кидав погляди на Бочку, то на двері кімнати, за якими один у темряві плакав від страху та самотності малюк Славко. А коли плачуть діти, нам, домовикам, боляче. І коли ви, люди, сваритеся, нам теж дуже зле. Боляче не тільки мені, «реєстровому» домовикові, який зрісся з цим домом усім своїм єством — боляче всім нашим, хто у цей час поблизу. Тільки слова людські колють, не у шкіру, а у душу. Вам добре, ви швидко забуваєте. А нам як, тим, хто загоює рани від слів на поранених душах? Адже це ми вас лікуємо. Своєю добротою і словом правильним. А ви ще й молока з хлібом… невдячні!

— Ну добре, спробую, — Михась облизнувся в передчутті свята (адже пиво до початку свята пити не можна в жодному разі — традиція!) і, заламавши картуза, пішов прямо крізь стіну до дитячої кімнати. Я тихенько прокрався за ним. Але визирати не зважився — раптом помітить мене Славко? Нагостривши вуха, я зачаївся біля самої стіни. Спочатку було чути тільки плач, потім він миттєво обірвався, залишилися лише схлипи. Та ще бурмотіння подільського домовика.

— Ну що ж ти, хлопе, розрюмався? Чи ти не козак?

«Дурень! — прошепотів я йому. — Цьому козакові лише півтора року, він як слід і розмовляти ще не вміє!»

«Сам дурень! — прошепотів у відповідь Михась. — Справжнісінький козак! Йому просто сумно. Він уже виспався, йому гратись хочеться!»

— Ось виростеш, Славку, сядеш на коня, та як поскачеш у степ широкий, та як наздоженеш вітер! Чіпляйся за мене… так… тримайся міцніше… Н-но!

І погуркотіло! По підлозі, по стіні, по стелі. Сопіння й «іржання» Михася розбавлялися захопленими «ух!» і «гук!» Славка. І сміхом. Радісним, веселим сміхом, що солодкою патокою розливався по душі. Запам’ятайте, люди: погані слова нам роблять боляче, а сміх — від ваших образ лікує.

Що вони там роблять?

Я обережно виглянув із стіни. Михась посадив собі на карк малюка і ганявся щосили по кімнаті. Славко вчепився за бороду домовика й аж скавучав від захвату. У слабкому світлі нічника це сприймалося як фантастика. Цікаво, Михась зі своїми «підлеглими» теж так грається? Відчувається досвід, ох, як відчувається.

«Михасю, а з тебе виходить прегарний коняк», — сміявся я пошепки.

«Ой, Оболоню, мовчи! Розповіси комусь — ображусь. Ти краще придумуй своє щось, бо відчуваю — надовго мене не вистачить. Славко тільки розійшовся! А до Нового вже менше ніж три години».

«Михасю, ми всі тобі будемо вдячні. Тож викручуйся сам, а я з нашими поспілкуюся».

«Вдячні», — передражнив Михась. — «Оболонню» розплатишся!»

«Та щоб мені сала з часником більше не нюхати!» (Теж дуже страшна клятва, правда-правда).

І я, вилетівши просто до відьми на деркачі, що привезла Михася, крикнув їй:

— Радо, бери у помічники вітер і лети до нашого урочища. Гукни: «усі враз» — вони зрозуміють! І швидше, Радо!

— Ой, Голово, моргнути не встигнеш! — відьмочка, зойкнувши, зробила крутий віраж і помчала до Дніпра.

Моргнув я, щоправда, разів зо три. І відразу помітив, що летить до урочища кавалькада відьом, і у кожної на мітлі сидить по два-три домовики. Добиралися хто як. Ось Змій з північними гостями, ось на хмаринці ціла делегація циганських домовиків з піснями і бубнами, ось і Шубін примостився — дим від його цигарки, наче із труби паровоза. І віли тут, і русалки весело лускатими ніжками бовтають, і самотній Упир ікла відьмочкам демонструє. Ох і свято ж буде! Давно стільки гостей не збиралося.

— Агов, Голово. Здрав будь, Оболоню! Многая літа! Спокійного дому! — кожен, хто підлітав, кричав вітання. Я відповідав кожному. Майже всі прибули. І печерські тут, і дніпровські, і з Подолу, і з Троєщини. Та що говорити, прибули навіть з Пущі Водиці та Лісного.

Я, як міг швидко, пояснив ситуацію. Домовики, русалки, чугайстри, відьми відразу включилися в обговорення.

І от що ми придумали.

* * *

— Дивись які красиві бульбашки, — Михась утворював з повітря барвисті мильні кульки. Славко плескав у долоні, сміявся і намагався ці кульки ловити. Від найменшого дотику кульки лопались, і по кімнаті розтікався запах то полуниці, то ромашки, то липи. Маля і не думало стомлюватися. Стільки цікавого! Дідусь такий маленький, бородатий і зовсім не страшний. А ось домовик уже притомився.

І ось тут!.. Почулися звуки бубонів і гармоній, зі стіни, кружляючи у танці, вийшли цигани. Справжні маленькі домовики-цигани. «Ай-не-не-не, ай-не-не!» Малюк думав було злякатися, але не встиг, бо за мить уже плескав у долоньки і аж підстрибував на своїх сідницях. Було так цікаво і незвичайно! Звідкілясь прискакали пухнасті м’які кролики, дражнили довгими вухами і не хотіли ловитися. Красиві тітоньки з довгим чорним волоссям (відьми) закрутили довкола малого маленький смерч з різнобарвного листя. Воно кружляло, м’яко торкалося вушок, носика, щічок малюка, ніби цілувало. А потім маленька хмарина підхопила його і, огорнувши собою, пронесла просто крізь стіну. На вулиці було не холодно і зовсім не страшно, бо Славко ще не знав страху висоти. Хмарина піднесла його до великого-великого птаха. Ні, звіра. Ні, птахо… птахозвіра. Піднесла і посадила на м’яке пухнасте пір’я просто на шиї. Птахозвір змахнув крилами — і вони полетіли до зірок.

— Онце! — сказав Славко, коли вони проткнули пухнасті хмари і побачили велике червоне Сонце, що заходило за обрій.

Та на цьому передсвяткові дива не скінчилися.

— Ух! — сказало маля, коли тітоньки-відьми на мітлах прилетіли з ним у печеру, стіни і стеля якої сяяли самоцвітами.

— Ох! — зітхнуло воно, коли дівчата-русалки з зеленим волоссям, взявши його за руки, водили по воді, а вода прудко вгиналася і не мочила ніг.

— Ороз! — гукнуло, показуючи на Дідуся Мороза і його оленячу запряжку. Новорічна піч для них клопітна. Повертаючись додому на дідморозових санчатах, маля відчуло себе щасливим. «Ау» — позіхнуло воно і заплющило очі.

— Фу-у-у-ух! — зітхнули ми всі, коли переконалися, що Славко міцно спить у своєму ліжечку, приспаний колисковою у сотню голосів, що виконувалася тихо й акапельно.

Чого тільки не зробиш заради дітей, правда, мами?

Чого тільки не зробиш заради того, щоб швидше попити пива, правда, хлопці?

* * *

— З Новим Роком! — кричали ми, коли над далекою Лисою горою, де святкували відьми, магічні салюти злетіли в повітря.

— З Новим Роком! — і домовики цокалися пивом з вілами, чугайстри вже цілували русалок, Упир розповідав страшні історії домов’ятам, а феї співали пісні клунникам і сарайникам.

Я, Оболонь-домовик і грифон в одній особі, Голова цього веселого зібрання, щедро розливав пиво у кухлі, що підставлялися. І не було йому кінця в бездонній бочці. Шубін, жителі півночі і Чернець теж відкрили свої бочки, так що бенкет розгорався. Ось у чому наша особливість — ми п’ємо пиво і кожен новий кухоль, як перший. Добре!

Перший кухоль, звичайно, я налив Михасю. І ми з ним цокнулись за щасливий Новий рік.

І ось уже… Я полетів.

Утім, це зовсім інша історія.

І ще одне. Люди, майте совість, не сваріться у будинку, де живе домовик. Це боляче.

Краще залишайте іноді у куточку пива. Якого? Напевне, ви вже самі здогадалися, що мені — «Оболонь»!

Юлія Остапенко

Мавчина милість

— Та немає там ніяких мавок!

— А я кажу, є!

— Ти їх бачив, чи як?

— Не бачив, а правду кажу, що є!

Сперечалися завсідники корчми завзято, поблискували очима та гримали кухлями по стільниці. П’яненький дядько, який сидів біля гадзинського столу, підпираючи щетинувату щоку кулаком, сонно і зацікавлено моргав. Інколи щока зісковзала з кулака, дядько здригався, і на мить його хмільний погляд прояснявся — тоді він, здається, прислухався до суперечки з особливою увагою.

— Якщо ні, то куди народ зникає? Хто б не пішов — як у воду впав! Що ж іще, як не мавки?

— Та хто ж його знає! Може, лісовик а чи василіск — усе один чорт!

— Так відкіля тобі лісовик на оболоні? Оболонь — це ж парафія мавок та русалок з водяниками.

— Ну, тоді русалки чи водяники. Що ти затявся — мавки та мавки?

— Та всі ж знають! І чого б це туди люд занадився, якби не мавки? З водяником, хіба, під місяцем воркотіти?

П’януватий дядько з розумінням реготнув і знову його щока ковзнула з кулака. Сперечальники на мить замовкли, перезирнулися, потім продовжили суперечку.

— Як тебе послухати, то всі мужики тільки і мріють, щоб з мавкою кущі пом’яти.

— А ти начебто не мрієш.

— Тьху на тебе! Нащо вона мені здалася?

— Тебе мавка навіть близько не підпустить. Вони знаєш які… Їй треба, щоб любий був.

— Багато ти знаєш!

— А знаю!

— Та звідки, якщо з оболоні не повернувся ніхто?!

— Що, справді не повертаються? — нарешті втрутився Лаврін. П’яненький дядько ображено вирячився, начебто щиро вірив, що вистава триває для нього одного. Сперечальники ж, навпаки, зацікавлено обернулися до відвідувача, який досі мовчав.

— Так, — упевнено сказав старший з корчмарів і виразно стукнув кухлем об стіл. — Жоден. Хто пішов убік оболоні — не чули про них більше. Один чоловік ніби повернувся, та й той, кажуть, з глузду з’їхав.

— Щира правда, — жваво додав корчмар. — Мавка ж, як причарує, сонну хворобу напускає. Прокинеться зранку хлопець — а пам’ять геть відбило. Що сталося, як трапилось? Про корчму нашу не згадає, це вже точно. Ну і про інше теж, бо підуть розмови… А мавки — вони ж… потаємні, — він підморгнув Лавріну.

— Звідки ж відомо, що мавки люблять чоловіків, якщо ніхто потім нічого не пам’ятає? — запитав Лаврін.

Запала мовчанка, бо на це питання відповіді ніхто не знав. П’януватий дядько, нічого не розуміючи, перелякано переводив погляд з одного на другого, а тоді на третього.

— У корінь дивитеся, вельмишановний пане, — з повагою сказав корчмар. — Певно, учений будете?

— Літописець, — анітрохи не хизуючись, відповів Лаврін. — Ходжу по світу, збираю казки та легенди.

— А правда-матінка вас не цікавить?

— Правда — її кожний по-своєму бачить.

— Істинно говорите, — кивнув корчмар. — А я вам от що скажу: даремно говорити не стануть. Хоча отут дехто, — гострий корчмарський лікоть врізав у худі ребра молодшого товариша, від чого той охнув, захлинувся пивом і погрозив побратимові кулаком, — наклеп зводить. Тільки бувають люди, які навіть проти чар нечистих устояти можуть. Вірити їм, чи не вірити… але хіба перевіриш?

— І перевіриш! — загаласував раптом п’януватий дядько, жваво підхоплюючись із насидженого місця. — Ще й як перевіриш! Ось я піду і подивлюся! На мавок ваших! І всю правду скажу… як є!

— Скажеш, — посміхнувся корчмар. — На оболоні пикою в твань — хлямс! Так і скажеш.

— Не варто, вельмишановний пане. Щоб там не було, а справді з оболоні ніхто майже не повернувся, — похитав головою старший сперечальник. — А той, хто повернувся, з глузду з’їхав. Все бігав та кричав: «Милість мавчина, мавчина милість!», аж поки його До дурки не забрали. Місцеві жителі не ходять туди. Мавки — не мавки, а згубне місце.

— Піду, — вперся дядько.

Лаврін дивився на нього з сумішшю зацікавлення і жалю, бо справедливості слів корчмаря заперечувати не міг — упаде бідолаха обличчям у трясовину, й справді задихнеться. Але дядько не на жарт розійшовся — підхопився, став шукати капелюха, хоча надворі вже сутеніло.

— Пивця хоч ковтни на доріжку, — зітхнув корчмар, підсовуючи кухоль ближче. — Добре в мене пиво… Їй’бо! Не раз, бувало, п’ють-п’ють та ще й добавки просять…

Дядько на мить зупинилася, потім затято махнув рукою:

— Часу нема, корчмарю! Мавка на мене чекає!

— Ну то йди, — перекинувшись поглядом із приятелями, мовив корчмар. І щойно двеpi рипнули на петлях, повернувся до Лавріна: — Може, ви пивця бажаєте?

— Дякую, не п’ю, — твердо відповів той.

— Зобов’яжете, — причепився корчмар, — сам варив, усю душу вкладав. На тисячу верст навкруги такого пива не знайти! Хоч скуштуйте!

— Не п’ю, — зовсім уже холодно повторив Лаврін. — Молока випив би.

Лаврін звик до такого прийому: як же ж це — щоб здоровий чоловік та не пив? Але ясність розуму і твердість руки — гарантія його працездатності. У глибині душі Лаврін підозрював, що своєю появою в народних переказах мавки та інша поганьська братія завдячують саме тим записувачам і оповідачам, які у корчмі зайвого хильнули…

Посидів він ще, теплого молока попив, і вже зовсім темно стало, коли двері навстіж розчинилися, і в корчму ввалився той самий дядько — тільки тепер розшарпаний, розчервонілий, комір розв’язаний, а очі божевільні.

— Корчмарю! — заволав він з порога. — Корчма-арю! Пива!!!

Повторювати не довелося. Заметушилися, забігали. Підсунули лаву, але мужик не присів — вихопив із протягнених рук повний кухоль, випив одним духом.

— Чудове пиво в тебе… чудове! — промовив він і, похитуючись, почалапав назад.

— Агов, пане! — крикнув йому вслід корчмар. — То що, був ти на оболоні? Мавку бачив?

Мужик зупинився в дверях, обернувся через плече, так, що видно було лише одне хитре око, хихотнув. І — зник за дверима.

Усі красномовно помовчали. Лаврін чухав потилицю.

— Отакої…

Лаврін кинув погляд за вікно. Пітьма почала розвіюватись — десь там, за оболонню, сходив місяць.

— А що, далеко до оболоні? — запитав нарешті.

— На захід зо дві версти.

Лаврін промовчав. Спокуса була сильною. Принаймні він на власні очі бачив, що з оболоні таки дійсно повертаються. Хоча, де свідчення, що той п’яничка до неї добрався? Може, весь цей час пролежав десь під корчмою.

Лаврін підвівся навмисне рішуче, щоб самому не передумати.

— Пивця, — відразу запропонував корчмар. Лаврін відмахнувся.

— А нічка сьогодні місячна, — багатозначно проговорив старший з корчмаревих гостей.

— Бачу, — сказав Лаврін і вийшов.

Нічка видалася не тільки місячною, але і дуже прохолодною. Йшло до осені, жвавий вітерець гнав по небу дрібні чубаті хмари, гнув верхівки дерев. А ще — тягнув із заходу тухлуватий запах боліт. Зараз оце тільки з мавками знайомитися…

Дорога на захід була широка і безлюдна. Лаврін крокував швидко, щось насвистуючи. Навколо ані душі, навіть звірі нічні сиділи тихо — ще не настала їхня пора. Кроки Лавріна шаруділи по сухій землі.

Пройшовши кроків двісті, Лаврін зупинився і закурив люльку. Повернути назад було ще не пізно. Втім, траплялося йому і не в таких місцях ночами гуляти. Коли про ходячих мерців збирався написати, довелося переночувати на цвинтарі, біля свіжих могил. І правда, ходили там, репетували дурними голосами, усе, як в народі кажуть. Тільки потім виявилося, що це місцеві селяни, перепивши на чийомусь весіллі від загальної юрби. А був би тоді Лаврін п’яним — мабуть, і справді написав: істинно, бачив ходячих мерців.

Він викурив люльку, потім ще одну. Місяць піднявся вище. Посвітлішало. Десь у лісі обізвався пугач. Ну, годі, вирішив Лаврін і пішов далі.

Оболонь. Гостро пахло болотистою вологою. Над недалекою річкою стояв низький, сивий туман. Лаврін спробував землю перед собою, потупав чоботом, боячись загрузнути. Начебто твердо. Місяць, раптом вигулькнувши з-за лісу, повис над оболонню, облив, немов холодною водою Лаврінові рішучість і вагання. Лаврін зіщулився і тієї ж миті почув тихе, низьке завивання.

«Вона», — подумав Лаврін. Завивання повторилося — повільно, тужливо, немовби запитально, не сказати що зовсім вже неприємно — ніби сумну колискову вела невидима жінка, колискову без слів. Тільки дитинча нечисте і колискова бісівська.

Лаврін звернув погляд у бік пісні і тоді побачив її. Побачив — і не пошкодував, що поперся вночі на оболонь.

Мавка стояла в осоці, як є гола, у траві по стегна. Довге, перевите водоростями волосся обліплювало мокре тіло, утім, не дуже це саме тіло вкриваючи. Груди налиті, талія — тоненька, ніби голочка, сама дівка струнка як тополя, личко — ясне сонечко, від посмішки серце пече. Дивовижжя, словом.

Мавка увірвала спів і посміхнулася заклично: — А хто оце заблукав на моїй Оболоні, га-а-а?

«Зараз гребінець попросить, волосся чесати, — перелякано пригадав перекази Лаврін. — Треба їй гребінець віддати. Дам — і тікати. Усе, бачив. Легенду напишу. Або навіть цілу повість! Зараз попросить і…»

— А йди-но до мене, славний парубче, — посміюючись, сказала мавка і простягнула до Лавріна білі руки, — Славний парубок розгубився — гребінець дівку явно не цікавив.

— Та це… — як усі літописці, Лаврін, особливо у відповідальні моменти, був дещо недорікуватий. — Та я ж…

— А йди-но до мене і потіш дівчинку, — проспівала мавка і рушила ближче. Лаврін тікав би, але ноги наче в землю вросли, а мороз шкіру здирав живцем. Мавка пливла до нього над осокою, здається, не торкаючись ногами грішної землі, і була гарна, і так посміхалася Лавріну, що йому майже перехотілося тікати від неї за тридев’ять земель, хоча він знав, що треба.

— Згинь, — прошипів він. — Цур тобі, нечиста, згинь… пішла… хочеш гребінець?

— У-у, — проспівала мавка. — Ой, розв’яжи зав’язочки на штанцях та покажи ж мені свій гребінець, люби-ий…

Білі руки торкнулися лаврінових плечей, і пропасти б отут літописцю Лаврінові навіки, якби мавка раптом не змінилася на красивому обличчі і не відскочила назад, якось незграбно для нечистої сили.

— Ай! — заверещала вона — верещати, виявляється, уміла не гірше, ніж вити. — Це що?!

— Де? — розважливо запитав Лаврін, отямлюючись.

— Ти! Ти хто такий?!

— Я?.. Лаврін-літописець… легенди збираю… прийшов глянути на мавку…

— Я питаю — ти хто такий?! Чиїх рук творіння?!

— Божих, — зовсім уже розгубився Лаврін.

— Брешеш! — зойкнула мавка. — Не людина ти! Людського духу від тебе не чую! Кажи, хто такий!

— Як не людина?! — сторопів літописець. — А хто ж я, по-твоєму?!

— Звідки мені знати? Може, погань якась!

— Сама ти погань! — образився Лаврін. — Чого ти мене боїшся, ти ж сама від чорта?

— А раптом ти опир якийсь! Ай! Не підходь! — мавка шмигнула назад в осоку і присіла, тільки злякані очі блищали серед трави. Лавріну стало ніяково — невід чим налякав дівчину.

— Та живий я, — заспокійливо сказав він.

— Як це живий, коли духу людського немає? Не буду я любитися з поганню!

— Що значить — духу людського немає?

— А немає! Усі хлопці, які до мене приходять, однаково пахнуть. Пряно так, духмяно, хмільно… А ти ні! Ти невідомо як пахнеш. Не підходь!

— Та я ж… — Лаврін ледь не плакав. Гарна ж дівка як маківка, і гребінець не просила, і любити хотіла — бач, запах їй не сподобався! Панночка яка!

Хоча… щось кольнуло Лавріна зсередини — так завжди бувало, коли спадала особливо гарна думка.

— Чекай! — ойкнув він. — Дух, кажеш, людський та від всіх однаковий? Пряний та хмільний?

— Кисло-солодкий, — жалісно уточнила мавка з осоки.

— Та це ж пиво! — ляснув себе по чолу Лаврін. — Вони ж усі надудлюються для сміливості, перш ніж до мавок тягтися! А ти, бідолахо, мабуть далі своєї оболоні ніде і не бувала?

— Не бувала, — сором’язливо підтвердила мавка.

Лаврін запитав, зітхнувши:

— Ну а якби запахло від мене людським духом, узяла б мій гребінець?

Мавка зовсім збентежилася, навіть оченятка опустила — блищати перестали. Мовила тихенько:

— Узяла б… тільки ти ж погань… цур тобі…

— Сама погань, — радісно повторив Лаврін. — Чекай на мене, дівчино, незабаром повернуся.

І, насвистуючи, бадьоро попрошкував до корчми.

— Сто дев’яносто п’ять, сто дев’яносто шість, сто дев’яносто сім, — підвів риску Федот-корчмар. — Трьох монет для рівного рахунку не вистачає.

— І то непогано, — сказав Ясько-бровар, любовно згрібаючи свою частку до гамана. — Прибутковий видався місяць. Хоч і народу було мало.

— Це правда. А все пиво твоє, Яську. Ой добре пиво…

— Не тільки воно, не тільки, — посміхаючись, відповів той. — Мавці подякуй — пили б вони, якби не вона…

— А хто його знає, — корчмар знизав плечима. — Може, і пили б, а може, і не пили. Як тут вгадаєш…

— Ніяк не вгадаєш, — зітхнув Ясько і, заспокоюючись, потрусив гаманом з монетами. — Звук який приємний…

— Авжеж… — посміхнувся Федот, і тут до корчми мало що не влетів літописець. Очі у нього блищали так, як звичайно блищать очі в тих, хто вертається до корчми з оболоні.

— Пива! — гарикнув він.

— О, господи! — сплеснув руками Федот. — Дозріли, вельмишановний пане? А ми вже і не сподівалися! Ну то як, бачили мавку?

— Пива! — загрозливо повторив літописець, і Ясько посунув йому повний кухоль. Лаврін видудлив залпом, змахнув із вуст піну.

— Дивовижне пиво, — промурмотав він, думаючи, здається, про щось своє, — чудове пиво… гех, мавка… подумати тільки…

— Ще? — послужливо довідався Ясько.

— Ще!

Було потім «ще» і «ще», разів зо три.

— Досить, — раптово протверезів літописець. — Скільки з мене?

— Три монетки, лише три, вельмишановний пане.

— Шкуродери. Дорога ти, мавчина милість… — пробурмотів той, відраховуючи необхідне. Його вже похитувало — з незвички, певно. До дверей він якось дістався, ну а далі — тільки молитися за нього.

— Сто дев’яносто вісім, сто дев’яносто дев’ять, двісті, — задоволено перерахував Федот і кинув одну монету Яськові. — Лови.

— А чого одна тільки?..

— Про Ксеньку не забудь.

— А-а…

— От тобі й «а-а». Йди краще гроші сховай, а то знову зоп’яну загубиш.

— Та коли це я зоп’яну гроші губив?

— Минулої весни. Забув уже?

Корчма була порожня, кишеня — повна, а корчмар із броварником — задоволені над міру. Тому коли за чверть години в закриті на ніч двері наполегливо постукали, не відповіли лайкою, а люб’язно відчинили.

— Заходь, Ксеню, обігрійся, — радо сказав Федот. — Я вже турбуватися почав.

Дівка дивовижної краси заскочила в хату, тремтячи від холоду, клацала зубами, бо була ледь прикрита якоюсь незавидною лахманиною, яку тут же кинула на підлогу.

— Холодно! — поскаржилася. — Дайте хоч сором прикрити, іроди! А ви теж молодці — двох підряд посилати!

— Ось, Оксаночко, тримай, — підоспілий Ясько, посміхаючись, накинув на дівочі плечі кожуха. Дівчина підбігла до вогню, всілася на лаву, підібрала під себе босі ноги і взялася енергійно витрушувати водорості з розпущеного волосся.

— Що, замучив тебе літописець? — співчутливо запитав Федот.

— Яке там? — фиркнула Ксенька. — Я чекала, чекала, в осоці сиділа, змерзла як цуцик. А він приперся п’янісінький — і пикою у твань. Лежить спить! Ну, я його на спину перевернула, щоб не задихнувся, та й додому.

— Добра душа, — реготнув Ясько.

— Воно й на краще — прокинеться, вирішить, що я хворобу сонну на нього напустила.

— Як завжди…

— А ти не смійся, Яську, налий краще дівчинці, — суворо сказав Федот. — Працює, неборака, не покладаючи… нічого не покладаючи. І все на холоді, поки ми з тобою пивцем відігріваємося.

— Що хочете робіть, а більше не піду, — стукаючи зубами і кутаючись у кожух, сказала мавка. У теплі гарненьке дівоче личко розрум’янилося, і за утопленицю її тепер можна було прийняти хіба що з сильного перепою, як воно, утім, найчастіше і трапляється. — Осінь надворі! Вас би змусити голими на оболоні ночами сидіти.

— І не треба, вистачить уже, — примирливо сказав Федот.

— Багато хоч цей пива взяв?

— Якраз для рівного рахунку вистачило. Оце тобі…

— Ну і куди мені це покласти накажеш? У твій кожух, чи що? Завтра віддаси…

Тут приспів Ясько з пивом. Усі троє лунко цокнулись кухлями.

— Ну, за вдалий місяць! — проголосив Федот.

— За Ксеньку! — підтримав Ясько.

— І за оболонь! — реготнула Ксенька у відповідь, і вони випили дружно, галасливо і весело.

Потім посиділи, помовчали, насолоджуючись моментом і життям загалом. І в цій милостивій тиші майже урочисто пролунав голос Федота:

— До речі, а назви для Яськового пива ми так і не придумали…

— За оболонню думати не було коли. Ось дай-но відпочину, — пообіцяла «мавка».

І вони знову дружно розсміялись.

Було далеко за північ. Десь на холодній оболоні додивлявся свої казкові сни дивак-літописень, який колись… колись давно-давно… не дозволяв собі ані кухля пива…

Дмитро Тараканов

Грім не прогримів

І що ви собі гадаєте? Цей божевільний схопив банку недопитого пива з такою силою, що затріщала під стиснутими пальцями жерсть, — і догори дном перекинув на шинквас. Засичав, розливаючись, напій і двома струмочками потік на підлогу. Олександр про всяк випадок відсунувся далі. Ніколи не знаєш, чого можна чекати від затурканої військкоматом молоді. Такі й заріжуть, дарма що від армії косують. Куди там командос до цих міцно збитих тінейджерів, що під час гоління плекають думку про світове панування…

— І потім я, виходить, перевер-р-ртаю баночку з дитячим харчуванням, яку вже виїв… Нагору денцем перевертаю, подаю мамі консервний ніж та кажу: «Відкрий!» Уявляєте? Яка не по-дитячому конструкторська думка!

— Конструктивна, — машинально виправив Олександр. І поставив безглузде, але дуже доречне в даній ситуації питання: — Ну і навіщо ви її перевертали?

Хлопчина-здоровань сторопів. Він мотнув головою, немов проганяючи очманіння, і старанно тренуючись у міміці, проговорив:

— Ну як же! Мені, мабуть, здавалося, що з якої сторони банку не відкривай, там скрізь буде… е-е-е… вміст.

— Певна річ, — невдоволено підтвердив Олександр. — А навіщо з двох боків одночасно?

І, треба сказати, відразу ж згадав про те, як у дитинстві присмоктував з банки згущенку. Тоді теж доводилося робити дві дірки — через другу поступало повітря. Лежав шестирічний Сашко перед телевізором з банкою згущеного молока біля рота і думав, що непогано б стати директором заводу молокопродуктів.

Став Олександр, щоправда, посадовою особою трохи скромнішою — менеджером, і не на молочному, а на пивоварному заводі «Оболонь». І сидів він тепер у представницькому барі, і присмоктував банкове пиво, і вислуховував не телевізор, а якогось здорованя з максималістськими замашками.

Телевізор, щоправда, теж був. Апарат, плаский і широкоекранний, висів над стійкою бару, кутом обернутий до зали. Голос диктора тихо віщав:

«…повне місячне затемнення сьогодні, 16 лютого, краще буде видно в Харківській і Донецькій областях. Однак і в інших районах країни можна буде спостерігати рідкісне астрономічне явище у проміжку між…»

— Ну, ви не розумієте… Якщо я відкрив з однієї сторони й усе виїв, то треба і з іншої сторони відкрити — і з іншої виїсти!

«Так, ти в дитинстві добре харчувався, — подумав Олександр. — Паштетики… Не те, що я — згущенку біля телевізора…»

— І вдавалося?

— Ну як же воно вдасться? — хрюкав хлопець. — Це ж проти законів фізики! Закон збереження маси та інше… Об’єм у банці один, і якщо я його спустошив, то відкривай хоч збоку, хоч знизу, нічого, крім клятої порожнечі, не побачиш…

Перша твереза думка докучливого гостя зацікавила Олександра. Він зосередився на веснянкуватому переніссі молодого співрозмовника і запитав:

— І що ж ви вчинили?

— Я? Нічого! А що тут можна вчинити? Тим більше, дитячий паштет я вже не їм…

Олександр скрипнув зубами. Він не помилився — перед ним сидів ще тільки початківець, але вже екстерном закінчений псих. І часу на розмови з ним було шкода, і відвертітися не вдавалося.

— Точніше, — поспішив виправитися хлопець, побачивши, що повів розмову не в те річище, — почав не я, а інститут фізики. Вони там щось придумали… Із часом, простором… Загалом, вийшло чудово, тільки в обмежених… е-е-е… межах і тільки з рідиною. Доробити ніхто не може. Чомусь…

Олександр пригнічено зітхнув.

— Hi, будь ласка, вислухайте! — заскиглив хлопець так зворушливо, як може скиглити вовкодав, якому не дали задушити схопленого вовка. — Мені дуже потрібна ваша допомога, мені дуже потрібні ваші гроші… Лише триста п’ятдесят доларів, щоб відкупитися від армії! А цей винахід принесе вам більше! Мільйони! Мене через нього з кафедри поперли, а вас воно зробить багатієм! Повірте!

У їхній бік уже косували зацікавлені працівники заводу, особливо ті, що стояли біля холодильників із продукцією фірм-конкурентів. Шукаючи підтримки, Олександр глянув на бармена.

Бармен, людина, яка знала свою справу і звикла до складнощів з відвідувачами, здається, цього разу розгубився. Точніше, він завмер, як сфотографований, не відводячи очей від перекинутої догори дном банки пива. З банки двома струмочками-змійками, бурштиновими на лакованому дереві, спливав шляхетний напій…

Отут Олександр зрозумів, що напій уже хвилин п’ять як витікав, а до цього його півгодини з успіхом цідив студент-невдаха.

Олександр підхопився й згріб зі столу бляшанку. Густий переливчастий у приглушеному світлі стрижень рідини, як змій-розвідувач з «Безодні» Камерона, заструмів з отвору вертикально вниз і обірвався, не дійшовши до підлоги. Олександр потрусив банкою, і струмочок, немов прив’язаний, покірно задзижчав слідом.

— Неймовірно, — прошепотів він.

— Ну а я що казав?! За це і поперли! — жалібно проголосив хлопець. — За застосування загальнолюдських знань до власних ницих потреб…

І заломив за банку таку ціну, що за неї можна було півлітрову виливати з золота і по всьому периметру інкрустувати діамантами. Куди там цим доларам…

Чутки про новий сорт пива і про нову чудову тару ходили заводом уже два тижні, починаючи з сімнадцятого лютого, і весь цей час ніхто не міг збрехати нічого конкретного. Говорили, що пиво буде відкриватися з двох боків, завдяки новому морфологічному сплаву; що розробляється сорт — «Космічне», розлите в банки з композитів і нанофібрів, які витримують тиск у 300 атмосфер і перевантаження в 25 «же», неминучі при доставці контейнерів на орбіту в балістичних снарядах. Йому ж таки відразу приклеїли аналог «Підводне», яке можна пити в оточенні солоної води, — поверхневий натяг пухирців напою відштовхував будь-які сторонні суміші, навіть слину. Олександр, почувши нову гіпотезу, гідну інституту перспективних розробок, тільки посміювався. І знову, неначе водолаз з «Підводним» у глибину водойми, заглиблювався в працю.

Завісі таємничості призначено було нарешті-таки відкритися під час офіційної презентації партії дослідних зразків перед радою директорів у просторому кабінеті, який повністю відповідав такому випадкові.

Четвертого березня, о п’ятій годині вечора двадцять пар уважних очей буквально прикували Олександра до планшета, поруч з яким на помпезному постаменті розташувалася шухляда з дослідними зразками. Безумовно, директори очікували на байки про «же» і «атмосфери», і на язиці в кожного вертілися давно заготовлені запитання на зразок: «Кого ви вважаєте потенційними споживачами такої продукції, і чи буде вона конкурентноздатною в обраному вами сегменті ринку?» Тому Олександр подумки відповів «Не дочекаєтеся!», згадав понеділок, коли чотири години поспіль з неприхованим задоволенням випробовував зразок і, взявшись у боки, почав:

— Це нововведення викличе величезний інтерес до нашої продукції у всьому світі.

А потім, піднявши дослідний зразок якнайвище, перекинув його догори дном, точнісінько, як заповзятливий здоровань два тижні тому. Утім, не точнісінько. У цьому випадку маркетинговий хід був ефектнішим.

У кабінеті ойкнули, коли дорогоцінне пиво з характерним дзюркотом полилося вниз, і з полегшенням зітхнули, коли струмок завис у тридцяти сантиметрах від підлоги. Точніше, від дорогого і чистенького паласу, на який досі чудом не було пролито тут не каву… Не зупинившись на цьому фокусі, Олександр став крутитися на місці, так що відцентрова сила перевела низку бурштинових бісерин у горизонтальне положення. Потім — «вісімка»…

— Шукшин, Шукшин, досить! — перервав представлення директор технологічного відділу. — Поясніть, як ви це робите.

— А дуже легко! — намагаючись віддихатися після танцю, сказав менеджер. — Коли в банці стає менше п’ятдесяти відсотків умісту чи коли рідина віддаляється далі, ніж на метр, спрацьовує механізм переміщення в часі… Ну, і в просторі.

У залі зашепталися. Хтось пирснув.

— Докладніше про механізм, будь ласка.

— Ну, докладніше я сам не зрозумію, там креслення Кухіна додаються, якісь формули, — Олександр кивнув на товстеньку, завдяки тричі розкопійованому матеріалу всередині, папку. Мовляв, ознайомитесь на дозвіллі. — А моя справа маленька — пояснити комерційний принцип, — Олександр демонстративно відсьорбнув з банки.

І відразу голосно відхаркався, добре хоч, що плювки не досягли дорогого паласу.

— Вибачте, не той зразок.

Відкрив незаймано білу баночку з контейнера, демонструючи новий багаторазовий клапан.

— А навіщо це? — запитав директор з постачання.

— Потім поясню. Головне, що я зараз візьму та й вип’ю півбанки.

Погрозу в кілька ковтків Олександр, звичайно ж, виконав. Не без задоволення.

— Ну то й що? — поквапили його.

Олександр завовтузився зі смужкою спресованої вати. Коли йому все-таки вдалося дістати одну з пакета, він занурив її в почату банку і, витягнувши, показав, скільки там залишилося пива.

— Зовсім мало, — погодився директор з маркетингу, тоном виражаючи повагу до професійних здібностей менеджера — перевтілюватись у споживача.

— А тепер… — Олександр закрив клапан і за секунду відкрив знову. В отвір сковзнула, похитнувшись від сили Архімеда, нова ватяна смужка. — Дивіться скільки у банці пива зараз.

Смужка, що менеджер, немов пробу марсіанського ґрунту, тримав кінчиками пальців, майже повністю зафарбувалася в ясно-коричневий колір.

— Повна, — хором закричали директори.

— Так! Саме так! — підтвердив Олександр. — Коли я закрив клапан, складний, але дешевий у виробництві механізм віддав команду повернути випите мною пиво назад у банку.

— З організму? Зі шлунка?

— Із крові? — здивувався голова дегустаційної комісії.

— Ні, ви не зовсім розумієте… — Олександр тактовно прокашлявся. — Механізм змінює минуле. Причому змінює так, що пам’ятаємо ми саме попередній варіант. Уявіть собі… гм… коробку, в якій лежить п’ять яблук. Ми витягаємо одне, соковите, стигле… Кусаємо. З’їдаємо до недогризка. І недогризок теж з’їдаємо! Тягнемося за другим — і його з’їдаємо. Потім заглядаємо в коробку, а там, як і раніше лежить п’ятірка яблук. Тобто, чотири… Виходить так, що в той час, як ми гриземо друге яблуко, перше зникає з минулого до того, як ми його їли. Тобто, фізіологічно, з’їденого яблука в шлунку немає. Зате на рівні психіки ми пам’ятаємо смак яблука і характерну приємну важкість у шлунку.

Менеджер замовк, розуміючи, що намолов таку нісенітницю, якій позаздрив би тінейджер, який украв цю ідею з університету фізики. Олександр чекав на запитання типу «А чому Ейнштейн до такого не додумався?», але запитання надійшло зовсім іншого роду, що заздалегідь засвідчило успіх проекту «Двічі в одну ріку»:

— І ви думаєте, що такий винахід допоможе у просуванні на ринку пива?

— Безсумнівно! — вигукнув Олександр. — Для чого, по-вашому, люди п’ють пиво?

— Щоб напитися… — жартома сказав хтось.

— Напиваються горілкою, — парирував Олександр. — А пиво п’ють, бо у нього смак, і щоб розслабитися в компанії. Щоб приємно провести час. Проект «Двічі в одну ріку» дозволяє здійснити це без згубних наслідків для організму і без хворої голови над ранок. Точніше, з головою, але здоровою. Ви можете купити банку такого пива, пити його протягом двох годин, і фізично не випити більше ніж півлітри. Це просто чудово в дружній компанії! До того ж вирішується питання обсягу: організаторам пивних вечірок більше не доведеться тягати з собою літрові «торпеди». Ви п’єте пиво, що не закінчується, від якого не п’янієш і яке не обтяжує вас зайвими кілограмами. Елемент легкості. Цим ми убиваємо всіх зайців.

Олександр віддихався, сподіваючись на багатозначне мовчання чи на вибух оплесків. Але, схоже, таке буває тільки в голлівудських фільмах. У «Безодні» Камерона, наприклад…

— Але на ринку вже є безалкогольне пиво. Ми самі таке випускаємо…

— Залиште його вашим водіям! — вигукнув Олександр. — Пиво повинно бути алкогольним. Але ніхто не каже, що алкоголь має залишатися у крові! Нехай він ніжно торкнеться рецепторів, відкладеться природним осадом нефільтрованого елю у пам’яті, полоскоче ніздрі, розширить зіниці… І назад у пляшку.

— А чому ви тоді відпльовувались?

— Е-е! Воно видихається, — визнав Олександр.

— І? — запитав директор з продажу.

— Що «і»? Будь-яке нормальне пиво видихається! Чим більше циклів воно зробить, тим швидше видихнеться.

— І яка межа в цієї рециркуляції? — уточнив генеральний директор.

— Двісті разів.

Отут у залі заворушилися. Правду кажуть, подумав менеджер, що наш народ треба тільки цифрами підганяти. Ефект п’ятирічки, чи що?

— Це підрив економіки! — буркнув хтось дуже по-хазяйськи.

— Звісно, підрив. Ми обженемо всіх конкурентів. Ошукаємо, як дітлахів. Усі їх «кращі традиції пивоварства з тра-та-та року» потонуть у масі нашого товару.

— Не боїтеся промислового шпигунства?

— Уже вжито заходів. Ми одержали патент на «Двічі в одну ріку». А продавати його нас ніхто не підганяє.

— А самі ми як? — запитав директор з продажу. — Тепер замість сотні пляшок у нас куплять лише одну…

— Воно видихається! — повторив Олександр, і з його вуст це пролунало як відоме галілеївське «Вона крутиться!» — Ми зробимо кілька сортів. «Подвійне», «Потрійне», «Почетверинне»… Нехитрі назви, але як у точку!

— А якщо розвинути технологію?..

— На сучасному етапі науки з цим можуть виникнути складнощі. І засобів на ресерчінг — а вони потрібні немаленькі! — поки що немає… Можливо, потім щось зробимо, але поки продукція буде виходити обмежено. Машина часу з проекту «Двічі в одну ріку» може переносити тільки рідини і тільки на незначну відстань.

Олександр дивився в зал, чекаючи на наступне запитання, але всі мовчали і якось мило посміхалися.

«Перемога», зрозумів він, і теж посміхнувся.

Потім роздав дослідні зразки і занурився в дружню атмосферу прихильників пива. І, зрозуміло, в пиво.

Олександр перетнув поріг представницького бару на самоті. Озирнувся і не побачив за спиною нікого, за винятком власного відображення в дзеркальному склі металопластикових дверей. Але у руці віддзеркалення не було дослідного зразка. Стоп… Дослідного зразка чого? Пам’ять мовчала. Але чомусь здавалося, що дослідний зразок може вільно вміститися в руці, він, власне, створений для того, щоб займати це почесне місце…

І навіщо він обернувся? На когось чекав? Адже він прийшов до бару не один, а з кимось… І почував себе так розкуто, немовби ці «хтось» були не просто друзями-співробітниками, а, щонайменше, кабінетом директорів… Маячня.

Добре хоч не кабінетом міністрів, це б уже змахувало не на легке божевілля, а на серйозну параною…

Він відвернувся від дверей і прокрокував до шинквасу.

— Здоров, Шукшин, — привітався бармен. — Щось на тобі лиця немає. Нашого налити?

— Зачекай… — відгукнувся Олександр, почуваючись дезорієнтованим.

— Як скажеш, — знизав плечима бармен і повернувся до натирання келихів.

Олександр відчув легке крутіння в голові і, щоб не впасти, схопився за край стійки.

— Погода, — поспівчував бузковий піджак, з яким Олександр, без сумніву, раніш зіштовхувався в заводській їдальні.

«Погода», — подумки повторив менеджер. Гірко. І тільки зараз зрозумів, що невизначений знайомий говорив не про загальний душевний стан оточуючих, а про метеорологічний прогноз, трансльований по ящику, що висів над шинквасом. Утім, ящиком цей телевізор можна була назвати з великою натяжкою, він швидше скидався на екранований піддон, новенький і широкоекранний.

Дикторка в строгому костюмі мовила:

— Повне місячне затемнення сьогодні, 16 лютого, найкраще буде видно у Харківській і Донецькій областях. Однак і в інших районах країни можна буде спостерігати рідкісне астрономічне явище, у проміжку між дев’ятою і десятою годинами вечора…

— Затемнення подивимося, — зрадів піджак. — Добре, пиво ще надовго вистачить…

Олександр напружився.

Професійним поглядом він вихопив таку ж марку пива, яку поглинав колега. Навіть товстенькі пальці останнього, що закрили частину картинки, не перешкодили йому прочитати ім’я злісного конкурента.

«Хайнікен Неверенд».

По тілу пробіг холодок. Не тільки через неприкрите зрадництво отут, у представницькому барі. Було в цьому «Неверенд» щось загадкове…

Відштовхнувшись від шинквасу, Олександр неквапливо пройшов до заклеєних барвистими рекламними етикетками холодильників.

Написи на етикетках говорили:

«Хайнікен Неверенд». Задоволення улюбленим напоєм не закінчується ніколи!

«Будвайзер 24». Рівно 24 години свіжого пива з однієї банки!

«Бекс. 20000 льє». Вічність кличе! І ключ до неї у твоїх руках!

І два стенди з пивом «Оболонь бездонне» зі звичним слоганом:

«Усе гарне не закінчується. Усе гарне тільки починається».

Словом, ніяких тобі «Кращих традицій реверсного пивоварства з тра-та-та року»…

Такий собі нейтральний слоган, без претензій. Але ж…

Чого це він так рознервувався? Чому ледь ногою скляні дверцята не садонув? Що за маячня? Як могло статися, що реверсне пивоварство «Будвайзер» вигадав іще чотири роки тому?…

Як це вийшло, що не ми перші? Не «Оболонь»? Не він, Олександр Шукшин, менеджер дослідного відділу, який четвертого березня о п’ятій годині вечора доповідав про геніальний винахід директорам «Оболоні»? Не колишній хлопчик, який посмоктував у дитинстві згущенку та мріяв про кар’єру директора молокозаводу?

Повернувшись до шинквасу, Олександр кинув бармену Миколці — ім’я якось саме прийшло на розум:

— Світлого кегового хлюпни.

— Таки вирішив — посміхнувся бармен і, узявши свіжонатертий келих з радіаторним кільцем, наповнив його зі сріблястого краника. — Скільки літрів ставити?

— Чотирнадцять, — буркнув навмання Олександр.

Бармен знизав плечима й відстукав суму на дистанційному калькуляторі, від чого радіаторне кільце на секунду запалилося іскорками.

— Дві вісімдесят п’ять.

Олександр розрахувався.

Потягуючи нескінченну гіркувату рідину, яка ще зберігала присмак мокрої деревини, менеджер думав. Навіщо він прийшов сьогодні до бару? Не випити ж? Може, хтось призначив зустріч?..

— Вибачите, будь ласка. Часом ви не… е-е-е… Шукшин Олександр?

— Так, це я, — сказав Олександр, обертаючись.

Чималеньких розмірів хлопця, заляканого і зіщуленого, немов він десять кварталів пробіг від наступаючих на п’яти співробітників військкомату, Олександр, певно, десь зустрічав. І навіть ця манера гупнутися всією незвичайною вагою на табурет здалася йому знайомою.

— Я вас десь бачив, — не посоромився повідомити він.

— Так, я до вас учора дзвонив… Попереджав.

— Бачив, а не чув! — гість Олександрові не подобався. Хоча про дзвоник він пам’ятав добре — не відкрутитися. Доведеться вислухувати. Хвилин зо п’ять хоча б, для пристойності. — Кажіть, що вам від мене треба.

— Я хочу поговорити з вами про сублімацію, — захоплено почав здоровань. — Знаєте, це коли предмет можна трохи висушити, а потім знову повернути йому розмір, зануривши у воду… Ну, як кукурудзяні пластівці, чи що, тільки на більш молекулярному рівні. Бачите, усе почалося з того, що в дитинстві я дуже любив сухофрукти. І один раз я взя-я-яв нашого пса Буську…

На якусь секунду Олександр уявив, як інакше усе могло б скластися. Не так. Зовсім інакше. Він навіть побачив це у кольорі, перш ніж украдений спогад ковзнув востаннє на великому допрацьованому радіаторному кільці — і зник.

А грім, тим часом, так і не прогримів.

В’ячеслав Астров-Чубенко

Поєдинок

Я прокинувся удосвіта. У голові мутнілося, а в очах — темніло. Перше, що я побачив, це недопиту пляшку пива, підвішену на тоненькій ниточці до увімкненої люстри. Телевізор невдоволено шипів, нічого не показуючи, «відик» ледь не матюкався, японською вимагаючи вставити нову касету, а на всіяному крихтами і пляшками святковому столі мирно паслися кішки, доїдаючи найсмачніше.

Я спробував підвестися і почув дзеленчання: у своїй парадній «трійці» я спав, привалений порожніми пляшками. Одна моя нога (не пам’ятаю яка) сильно затерпла, я спав на чиїйсь руці (бідна чиясь рука). Добре, що ми не розстилали білосніжного простирадла. Воно валялося на підлозі під тахтою.

Я поволі підвівся, струшуючи спочатку головою, потім ногою, що затерпла. Краєм ока я помітив, що одна половина розсувного святкового столу ледь тримається: його опора сильно підкосилася. Один поштовх лапою котячою — і вона звалиться до бісів собачих. Але секунду опісля це одкровення вже вилетіло з моєї голови. Під столом хтось мирно сопів, уткнувшись в диванну подушечку. Хтось дуже знайомий… Хто? Убийте, не пам’ятаю. Він був виряджений у костюм чарівника. А в кріслі поряд із тахтою, ніжно обіймаючи бутель самогону, хропів якийсь козак. Він мені теж когось дуже нагадував.

Оскільки до пива на люстрі мені зараз було не добратися, я вирішив спробувати пошукати кухню, де є, звісно, холодильник, а в ньому щось придатне, щоб похмелитися.

Підлога в залі теж була вельми живописною. Порожні пляшки і склянки, клапті паперу, фрагменти пюре, торта й іншої їжі, а також хроплячі тіла лицарів, магів, козаків, якихось дівчат, політиків (в тому значенні політиків, що вони були одягнені в колись акуратні костюми). То що тут було, врешті-решт!? І взагалі, де я? Не пам’ятаю…

Похитуючись, але намагаючись не потривожити цей хаос, я пробрався до виходу. В коридорі спіткнувся об когось ще, але він цього навіть не помітив. Підходячи до кухні, я відчув якусь підозрілу свіжість, І лише ступивши босою ногою на легкий' сніжок, що присипав кухню, усвідомив, що тут навстіж відчинено теплозвуконепроникне євровікно. Відшукавши холодильник (насилу, але відшукавши!), я зміг там знайти єдине, придатне мені зараз — бутель огіркового розсолу. Осушивши мало не половину посудини, я взявся старанно міркувати (про вікно я вже забув). То що ж тут усе-таки було? Так, треба б умитися. Де тут ванна?

Я вже порівняно швидко знайшов ванну кімнату і одночасно почав смутно усвідомлювати, що це начебто моя квартира. І начебто як на Землі. У ванні я знайшов повний басейн води, що прихопилася тонкою скориночкою льоду, і застиглий в ньому рушник (не інакше, як хтось колись збирався купатися). Нічого не відчуваючи, я хлюпнув в обличчя студеної води з ополонки біля крану, а потім і зовсім занурив в басейн голову, пробивши нею тонку крижину.

І тут я почув страшенний гуркіт, що долетів з кімнати, напевно спрацював «механізм» легкого поштовху котячою лапою по викривленій опорі столу. За ним пролунав приглушений стогін і лаконічний літературний мат. Цієї миті мене немов осяяло, моєї амнезії як не було. Я пригадав усе. Ну, майже все.

Таке буває раз на рік. Море гостей, бенкет, музика, відик, маскарад, астрономічні спостереження через ручну трубку підпросторового порталу, парашутні стрибки у вікно, яке потім забувають закрити, навіть єдиноборство в «невагомості» під зав’язку (ось звідки пляшка, підвішена до люстри)… Загалом, щорічний кваліфікаційний захід Конфедерації Рівноваги — Поєдинок Категорій, який закінчився традиційно — всі надудлилися вщент.

Козак у кріслі — головний представник чорних, координатор Суспензії, маг Громовурр. По підлозі розстелився колектив театру бойових дій — і білі, і чорні, — а також окремо запрошені гості-політики — сильні, як вони про себе думають, світу цього… того. Не важливо, загалом. Ну, а той знайомий чарівник під столом, на якого цей стіл тільки-но звалився, — генсек Ліги Світла, маг Спектран. І їм усім сьогодні на роботу.

А ніжку столу, здається, я вчора викривив. Щоб не проспати.

От голова!

Проте хто ж переміг? Я почав реанімувати пам’ять, оглядаючи в дзеркало свою пом’яту фізіономію. Так, Афганістан… Ірак… Корея… курячий грип… ракета не злетіла… аквапарк… ліки… пиво… О!

О! О! О! Вигук «О!» поступово набував все чіткіших контурів: О! О! О! «Оболонь»! «Оболонь».

Я повернувся в свою вітальню. Страшний гуркіт столу, що рухнув, породив ще більший розгардіяш, але так нікого і не розбудив. Побурчали маги з політиками незадоволено крізь сон — і знову децибелове хропіння. Локальна невагомість, настройка вектора гравітації, і я зависаю біля люстри, поряд із рятівною пляшкою оболоньського пива.

Мені вартувало відомих зусиль волі відірватися від напою.

Ну ось, тепер все стало на свої місця — я пригадав головне. Відповідальний Централь-Арбітр Конфедерації до ваших послуг! Я, тобто. Маг. Формально, сірий. І, схоже, у хлопців, які хропуть унизу, знову нічия. І знову вони після пробудження не зможуть чи не захочуть пригадати цей факт, згадуючи тільки приємне. Для себе. І прибіжать до мене на розборки.

А це означає, що через рік знову відбудеться Поєдинок. П’ять мільярдів дев’ятсот шістдесят другий. Набридли.

Сьогодні ж продовжу контракт із «Оболонню».

Володимир Даніхнов

За хвилину до світанку

1. Інтелігент

— Привіт, — посміхнулася йому дівчинка-підліток, довірливо простягаючи праву руку. На зап’ясті дівчини Едик помітив сліди майже свіжих порізів і поспішно відвернувся, вдаючи, що чистить гвинтівку.

— Привіт! — наполегливо повторила дівчинка і обережно потягнула його за рукав.

Едик зацьковано подивився на неї, просячи Бога лише про те, щоб ніхто цієї миті не зайшов до кімнати.

Дівчинка була досить милою — ясні, без темних вкраплень, блакитні очі, довге, густе, золотаве волосся, витончений, трошки кирпатий носик — вона дуже нагадувала його власну дочку.

Дуже сильно…

Якщо не зважати на хворобливо-бліду шкіру і суворе чорне вбрання, заляпане, кров’ю — перед ним стояло звичайне тринадцятирічне дівчатко.

— Іди звідси, — самими губами прошепотів Едик.

Йому раптом здалося, що недалік скрипнула мостина.

— У мене проблема, — серйозно сказала дівчинка. — Я знайшла свою косметичку, але не можу нафарбуватися.

— Чому? — машинально запитав Едик.

— Я не бачу себе в дзеркалі, — відповіла дівчинка і відвернулася. Едику здалося, що вона зараз заплаче.

Він простягнув руку і погладив дівчину по голові.

— Заспокойся, — прошепотів Едик. — Незабаром це минеться.

— Справді? — тихо запитало дівчисько, сандаликом длубаючись у розтрощеному паркеті. — Я… я нічого не пам’ятаю… Час так швидко летить, що я просто не встигаю нічого запам’ятати. Я дурна, так?

При нагадуванні про час Едик швидко глянув на зап’ястя.

Годинник показував 0:35 ДЗ.

Остання цифра блимнула і перетворилася на четвірку.

— Я дурна? — знову запитала дівчинка, допитливо вдивляючись у обличчя Едика.

Тепер скрипіння почулося цілком чітко.

— Іди геть! — прошипів Едик. Дівчисько здригнулося, кинуло на нього розгублений погляд і поспішило до коридору, поступово розчиняючись у пітьмі.

Двері відчинилися, до кімнати увійшов Рой. У нього був втомлений, трохи відсторонений вигляд.

— Як прохід? — запитав він, сідаючи на розхитаний стілець.

— Усе тихо, — відповів Едик, знову беручись за гвинтівку.

— Я чув якийсь галас, — задумливо промовив Рой.

Едик здригнувся.

— Здалось, — промовив він якомога байдужіше.

— Напевно, — охоче погодився Рой. — Тут завжди хто-небудь виє або репетує як навіжений. З глузду з’їхати можна!

— Як хлопці? — запитав Едик.

— Усе ще розважаються, — позіхнув Рой. — Поквап їх, а я почергую.

Хлопці методично били худенького, інтелігентного чоловіка. Той раз у раз поправляв розбиті окуляри, що з’їжджали на ніс, болісно мружився, коли йому потрапляли між ніг чи по голові, і зрідка робив слабкі спроби піднятися — тоді доводилося попрацювати прикладові. Він нічим не був схожий на ту дівчинку-підлітка, хіба що кольором шкіри.

Коли до кімнати увійшов Едик, чоловік повернувся до нього і докірливо захитав головою:

— Ну навіщо ж так, молоді люди? Адже я тільки хотів дізнатись… Хотів узнати, що тут відбувається…

Ібрагім втоптав обличчя інтелігента в підлогу важким десантним чоботом і якийсь час задумливо спостерігав, як той мукає щось безглуздо-нерозбірливе. Сергій нервово засміявся, лагідно погладжуючи мертву сталь свого карабіна.

— Досить! — наказав Едик. Ібрагім негайно прибрав ногу з лиця блідошкірого.

— Де ви його впіймали? — запитав Едик Сергія.

Сергій гигикнув, оголивши жовті, знівечені карієсом зуби:

— Сам прийшов. З південного коридору. Напевно, у якійсь підсобці ховався.

— Запитував, як вибратися звідси, — незворушно додав Ібрагім.

Едик повернувся до нещасного, той тер добряче постраждале перенісся.

— Як тебе звуть? — запитав він.

Блідошкірий злегка вклонився:

— Здрастуйте. Мене зовуть… — обличчя його раптом стало схвильованим. Він набурмосився, немовби міркуючи і, нарешті, тихо вимовив:

— Я… я не пам’ятаю.

— Ти знаєш, де ти перебуваєш? — поцікавився Едик.

— Саме це я хотів запитати у ваших товаришів, — розгублено сказав інтелігент. Знову спробував піднятися, і знову Ібрагим поклав його на підлогу.

— Ти знаєш, що ти нелюдь? — запитав Едик, вмощуючись навпочіпки.

Блідошкірий недовірливо посміхнувся:

— Ви жартуєте?

— Ні, — серйозно відповів Едик. — Пиво!

Сергій з готовністю витяг з ящика в кутку дві пляшки. Едик узяв одну, задоволено подивився на етикетку.

— Чудове пиво, — посміхнувся він. — Світле, з легкою гірчинкою, мій улюблений сорт. Ти любиш пиво? — це вже до блідошкірого.

— Я не п’ю, — сумніваючись, відповів той.

Едик незворушно відкоркував пляшку, зробив кілька ковтків, потім хлюпнув трохи пінної рідини на ногу інтелігентові.

Той закричав нелюдським голосом, в корчах хапаючись за ногу і намагаючись втримати сповзаючу лахміттями шкіру.

— Вампіри, — похитав головою Едик, — удень ви — зовсім невинні створіння, не пам’ятаєте минулого, не нападаєте на людей… І ще вас дуже складно вбити — принаймні, звичайною зброєю. Адже ви невмирущі тварюки, приятелю! Однак, слава Богу, ви зовсім не переносите алкоголь. У будь-яких кількостях. Але пиво найкорисніше — якщо правильно його застосовувати, воно примушує вас говорити.

— Я нічого не пам’ятаю! — застогнав вампір, розмазуючи сльози, що котилися по щоках. Окуляри упали і тепер він підсліпувато мружився та крутив навсебіч головою, намагаючись роздивитися кривдників.

Сергій криво посміхнувся і затих, з сумнівом поглядаючи на Едика.

— Ти все згадаєш, — сказав той. — Подивись на годинник. Він на стіні, ліворуч від тебе.

Вампір повернувся (останній шматок шкіри відвалився від коліна й засичав, пропалюючи паркет наскрізь) і прошепотів:

— Я… я не бачу.

— 0:14 ДЗ, — охоче допоміг йому Едик. — Колись дуже давно час міряли інакше. Добу ділили на двадцять чотири години. Тепер годинник показує час, що залишився ДЗ — до заходу, або ДС — до світанку. Однак, навіть зараз легше вижити, якщо не дивитися на годинника. Ти мене розумієш?

— Де ми?.. — промурмотів вампір.

— Це Труба, — сказав Едик. — Коли ваша братія захопила владу на усій планеті, люди навчилися будувати міста під пластиковими укриттями — банями. Найближчі з них з’єднані Трубами — довгими тунелями із пластику. Так вже вийшло, що тиждень тому в одному такому тунелі зазнала краху монорейка. Труба не витримала — розкололася, й у щілину, що утворилася, заюшили вампіри. Нас надіслали усунути пошкодження. І заодно — усунути вас.

— Це мерзотно… — видихнув вампір. — Це… це настільки мерзотно…

Едик знову приклався до пляшки:

— Холодненьке, — сказав він, витираючи губи. — Правда, потішно, що для нас алкоголь — ледь не основа життя, а для вас — вірна смерть?

— Ви — вилупки! — з ненавистю видихнув вампір.

— Потішно, — повторив Едик. — Коли тебе били, ти мовчав. Що змінилося?

— Ісус сказав: «Підстав другу щоку…» — зашепотів вампір. — Але він нічого не говорив про те, щоб пройти повз ближніх… котрих б’ють по щоках… А ви збираєтеся вбити… вбити ні в чому не винних…

— Ти — християнин? — зацікавився Едик.

— Я… — обличчя інтелігента раптом прийняло осмислений вираз. — Я… Мене звати… Я називаюся Герман…

Годинник ледве чутно пискнув: 0:00 ДЗ.

10:43 ДС.

Сергій виплюснув вміст другої пляшки в обличчя вампірові.

— Добре пиво, — сказав Ібрагім, коли крики нелюдя стихли. — Не занадто слабке, щоб дати вампірові шанс, і не занадто міцне, щоб він мучився.

2. Монорейка

Едик дізнався про трагедію у Трубі три дні тому. Тоді йому подзвонив сам полковник Тетеря.

— Співчуваю, — ніяково промурмотів він. — Едику, я знаю, що у цьому поїзді була Інга. Я… я зрозумію, якщо ти відмовишся брати участь в операції…

— Я згоден, — відповів він сухо.

Вагон монорейки врізався у стіну Труби й прорвав її по усій висоті, вивалившись наполовину назовні. У чорний отвір, облямований розплавленим пластиком і горілими дротами упереміш з ізоляцією, було видно зірки.

— Крізь баню на них дивитися веселіше, — сказав чомусь Рой, потираючи перенісся. — Вони… вони якісь яскравіші…

Едик кивнув, хоча ніколи не любив дивитися на зірки. Вони не створювали йому проблем, це залишалося прерогативою людей.

Сергій тим часом вовтузився з біошукачєм, длубався у кожному закутку вагона, перевертав сидіння, заглядав під купи понівечених тіл. Робив він свою роботу не кваплячись, але все одно було помітно, що нервує.

Занадто багато життів забрала ця клята аварія.

Ібрагіму, схоже, було однаково. Він, немов тінь, ішов за Сергієм з гвинтівкою напоготові й іноді допомагав відтягувати трупи.

Едик сидів на ящику з пивом, у якому не вистачало приблизно половини вмісту, і курив, пускаючи димові кільця у стінний провал.

— Як там? — крикнув він Сергію.

— Глухо! — відгукнувся той. — Живих не залишилося. Якщо й були — вони вже нелюди.

Серце на мить завмерло, немов сумніваючись, чи варто йому стукати далі, а потім застукало, як скажене.

Адже він розумів, що все марно. Тому й відтягував час. Вони могли з’явитися на місці катастрофи ще удень.

— Що ти скажеш? — запитав Едик у Роя.

Той знизав плечима:

— Погано. Технікам тут копирсатися тиждень. До того ж ще треба забезпечити постійне прикриття… Назовні навіть руку страшно висунути — вмить відітнуть.

Едик кивнув і вистрілив у пітьму — мутно-сіра голова промайнула у щілині поміж вагоном та стіною і вибухнула гейзером липкої коричнюватої рідини.

— По пляшці? — запитав Едик, дістаючи з ящика «Оболонь».

— Стратегічні запаси пропиваємо? — спробував віджартуватись Рой.

Едик серйозно кивнув:

— Ти поки телеграфуй до центру. Розкажи, так, мовляв, і так, робота чекає серйозна. Живих нікого не залишилося.

Швидка тінь лише на мить блимнула, розрізавши вагон на дві частини і зникла, розчинилася в інших тінях, неживих і нерухомих.

Рой цього не помітив, він захоплено тицяв у клавіші радіотелефону, намагаючись зв’язатися з містом.

— Краще скажи… — прошепотів Едик піднімаючись, — щоб вони заварили вихід і сюди не сунулися…

Рой завмер із трубкою у руці.

Вигляду нього був досить жалюгідний.

Тіней стало вже набагато більше, і він їх побачив.

Люди, які щойно суцільним килимом устеляли підлогу вагону, піднімалися на ноги і з надзвичайною спритністю атакували їх.

Майже відразу не пощастило Сергієві — хлопчину миттєво накрила купа одноманітно блідих тіл із надзвичайно живими очима.

Ібрагім ще якийсь час відстрілювався, а коли зрозумів, що шансів нема, запхав дуло пістолета до рота і вистрілив.

Його схопили за ноги й відтягли до глибини вагона. Едику примарилось, що він чує плямкання. Хоча навряд чи — відстань була занадто велика.

Едик з Роєм стояли спиною до спини поруч із ящиком і вицілювали сірі тіні, що кружляли навколо у божевільному танку, але жодного разу не влучили — вампіри не збиралися лізти напролом, наче у якому-небудь стародавньому фільмі жахів.

— Гей! — крикнув хтось із блідошкірих. — Здавайтеся по-доброму! Ваш друг уже з нами!

Спочатку було тихо…

— Хлопці, це чудово! — крикнув Сергій, який, утім, не спішив виходити на світло. — Забудьте про те, що вам говорили раніше! Все це туфта! Я… я ніколи не почував себе так добре, так легко, так вільно… адже ви так само можете зробитися невмирущими, хлопці!

Куля верескливо ковзнула по металу і «пішла» кудись у морок. Рой тремтячою рукою вставив у гвинтівку новий магазин.

— Хлопці, ми легко можемо повернути цю кулю! — весело промовив Сергій. — Але ми хочемо дати вам шанс! Едику, Рою, нащо повторювати долю Ібрагіма? Ідіть до нас…

— Я хочу бачити свою дочку, — тихо, дуже тихо вимовив Едик.

Але вампіри його почули.

3. Інга

Це сталося тиждень тому.

Пізніше він скаже товаришам, що відчув щось лиховісне, моторошно неправильне, коли ключ сухо клацнув у замку, і двері з легким скрипом відчинилися.

Насправді було не так. Того вечора йому було добре, надзвичайно добре, такого не траплялося вже кілька років по смерті дружини. Сьогодні на роботі він раптом зрозумів, що у житті ще не все втрачено. У нього є сім’я і чудова донька.

Едик увійшов до вітальні, стягнув з ніг черевики і тільки тоді крикнув:

— Інго! Я вдома!

Квартира озвалася тишею і клацанням стародавнього годинника. Однак, це не було тишею порожньої кімнати. Едик відчував, що у квартирі хтось є.

Він замовк, прислухався, розгублено погладжуючи праву кишеню штанів, у якій тримав годинника, подарованого дружиною у день весілля. Нечутно крокуючи, пройшов по коридору, зазирнув до зали. Пішов далі, до ванної кімнати.

На підлозі перед міцними дубовими дверима валялася грубенька книжечка у дешевій обкладинці зі шкірозамінника — альбом з фотографіями.

І тільки зараз Едик відчув, що сталося щось моторошно неправильне, лиховісне…

Рухаючись автоматично, він підняв фотоальбом з підлоги і постукав у двері ванни.

— Облиш мене… — тихо відповіла Інга.

— Донечко, мила… — прошепотів він. — Відкрий…

— Не намагайся виламати двері, — сказала вона. — У мене твій ніж, батьку…

— Я… — почав було Едик, але замовк, не в змозі вимовити хоч що-небудь.

— Я знала, що у тебе є альбом, у якому зберігаються ваші з матір’ю фотографії, — прошепотіла Інга. — Я бачила ці фотографії — весілля, моє народження, ваші щасливі посмішки… Господи, як я тоді любила тебе, тату… за те, що після матері в тебе не було жодної жінки… за те, що ти продовжував кохати її… Я і не підозрювала, що є ще один альбом.

— Але…

— Чому ти не сказав мені, від чого вона померла? — запитала Інга.

Едик безсило прихилився холодним чолом до одвірка.

— Відкрий першу сторінку альбома, татку.

Він не відкрив її — він і так чудово знав, що там буде.

Сирий каземат, решітка з товстих залізних прутів, бліда дівчина у синьому, вицвілому вечірньому платті. І лише очі — яскраво зелені, без чорних цяток, що, взагалі, не характерно для вампірів.

— Лера дуже боялася смерті, — тихо сказав Едик. — Тому вона сама підставила шию під укус. Бог свідок, я не хотів цього…

— Перегорни сторінку, тату…

Тут були дві великі некольорові фотографії, знімав близький друг Едика, Рой. Він же проявляв плівку й друкував знімки. Едик нізащо не наважився б довірити це приватній фотомайстерні.

Підвал. Зв’язана по руках і ногах дівчина, яка нерухомо лежить на брудній підлозі. Поруч — упаковка пива. Улюбленого пива Едика — «Оболоні».

На іншій фотографії диспозиція ледве змінилася. У кадрі з’явився Едик з пляшкою напоготові.

— Я завжди вважала тебе простим менеджером пивоварної компанії, — тихенько засміялася Інга. — Але звідки у простого менеджера візьмуться такі пристрасті? І знання — навички професійного вбивці.

Він змовчав.

— Ще раз перегорни сторінку… — знову попрохала Інга.

— Досить! — владно наказав Едик і кинув фотоальбом на підлогу. — Вона сама зробила свій вибір, Інго.

— Вона хотіла жити, тату…

— Вона хотіла вкусити тебе!

— Яка тепер різниця… прощавай, батьку…

І тоді Едик урізався плечем у двері, з м’ясом вириваючи клямку з одвірка.

Того дня йому вдалося врятувати доччине життя.

Вона ввійшла у коло світла обережною котячою ходою, готова при найменшій небезпеці вдатися до втечі.

— Привіт, Інго, — привітався Едик.

— Здрастуй, татку, — посміхнулася дівчинка, оголивши гострі, білі зуби.

— Ти все-таки наклала на себе руки, — тихо вимовив Едик.

— Ні, тату, відтепер я набагато живіша від тебе, — майже ласкаво відповіла дівчина, погладжуючи невидимі порізи на лівому зап’ясті. — І зараз… зараз ніч, і я тебе пам’ятаю. Правда, чудово?

— Живіша від мене? — він раптом болісно засміявся, зриваючись на хрипкий кашель. — Адже у тебе відтепер ніколи не буде дітей, Інго…

— У тебе були… — посміхнулася вона. — Ти був щасливий?

— Так, — кивнув Едик.

Вона промовчала, продовжуючи з розумінням посміхатися.

— Едику, збоку трохи вампірів повзе, — прошепотів Рой. — Скажи своєму дівчиськові, щоб вони забиралися, інакше ніяких переговорів не буде…

— Пробач, Рою, — сказав Едик.

Хлопець, немов німий клоун, підстрибнув на місці і почав завалюватися навзнак — у його грудях зяяла величезна кривава рана.

Гвинтівка була гарячою, пахло розпеченим металом і смаленою плоттю — Рой відкинув зброю.

Інга насупилась і подивилася на нього.

— Я хочу, щоб це зробила ти, — попросив Едик.

Його дочка охоче оголила ікла.

Світ змінився майже миттєво.

Залишилося тільки два відчуття: легкий, майже непомітний голод і спокій.

Майже світовий спокій, який, кажуть, зазвичай спадає на відомих філософів, котрі все життя тільки те і робили, що шукали сенс життя.

Його ж спокій, утім, був пов’язаний трохи з іншим — Едик знав, що відтепер ніколи не вмре.

І саме це найбільше злякало його людське «Я», що не встигло ще повністю розчинитися у новій сутності.

Едик зробив крок назад, з жахом дивлячись на сірі обличчя, яка з’являлися з темряви — Сергій, його дочка, дядечко, дуже схожий на недавнього інтелігента… Усі вони бадьоро посміхалися Едику.

— Ну як, тату? — запитала Інга.

— Це чудово, — повторив Едик слова доньки, спостерігаючи, як знебарвлюється його шкіра.

Він подивився в очі своєї дівчинки і не побачив відображення.

— І це жахливо, — сказав Едик хрипко — його зв’язки мінялися, у горлі щипало — організм перебудовувався остаточно.

Інга завмерла здивована:

— Але чому?

— Адже я пішов на це лише для того, щоб страждати, — тихо відповів Едик, вдихаючи хвилюючий аромат крові Роя. — Щоб зрозуміти, як страждала вона… моя… Лерочка… А це… це занадто добре.

Погляд Едика впав на так і не відкорковану пляшку пива «Оболонь».

— Моє улюблене, — сказав він, піднімаючи крижану пляшку.

Вампіри відсахнулися, тільки Інга залишилася на місці з жахом спостерігала за батьком.

На диво смачне й живе пиво змило в стравохід пилюку сьогоднішнього дня і приємною прохолодою шубовснуло у шлунок, який іще не був проти таких напоїв.

За пивом у шлунок полилася шипляча, немов погашена оцтом сода, кров, розплавлені, начебто пластилінові, зуби і залишки пива.

На якусь мить Едик відчув себе вільним, вільним від усього цього проклятого світу.

А потім навіть відчуття розчинилися в напої, звареному з хмелю й солоду.

4. Фінал

— Татку… Я люблю тебе, татусю…

Тихо, так тихо, що чутно, як б’ється серце. Чи то годинник? Так немає ж, він електронний…

— Тату, не мовчи… Будь ласка, батьку…

Він розплющив очі і подивився вгору.

Та ж сама сіра Труба, той таки сморід горілого і плавлений пластик. А він сподівався, що все це наснилося…

Над ним схилилося лице доньки. Вона плакала.

— Що зі мною? — прохрипів Едик, відчуваючи жахливий біль у горлі. — Чому я… вижив?

Вона не відповіла, лише продовжувала тихенько плакати, не відводячи від нього своїх великих сірих очей.

Він простягнув руку і легенько змахнув з її щоки сльози.

— Яка ти гарна, — прошепотів Едик. — Моя донечка…

Інга кивнула, розгублено посміхаючись. Потім подивилася на його годинник і прошепотіла:

— Він розбився, тату… І показує зараз одну хвилину до світанку. Коли я тебе вкусила, залишалося всього кілька хвилин до сходу сонця. Тому не вистачило часу… на повну трансформацію… а зараз розвиднілося і… і ти залишився людиною, батьку.

Едик кивнув, немов і не сумнівався у тому.

— Тоді чому ти мене дотепер пам’ятаєш? — запитав він тихо.

— Я не знаю… — прошепотіла вона.

— У тебе колір шкіри став темнішим… — сказав він. — Але однаково дуже блідий… треба буде з’їздити на південь, там в них чудові солярії…

— Добре, батьку, — промовила вона. І додала ледве чутно: — Пробач мені, тату.

Інга допомогла Едику підвестися, і вони разом покрокували по Трубі повз вампірів, які здивовано кліпали очами, і розгублено посміхалися одне одному.

Вони мали лише один день, щоб повернутися до міста.

Але вони вірили, що встигнуть до заходу.

Content

Віталій Копил та ін.
Право на пиво

Слово до читача

Віталій Копил Цей незайманий світ

Юлія Сандлер, Андрій Максименко Нотатки Ніяківського коледжу

Олег Овчинников Малесенький принц

Віктор Лєдєньов Призначення

Н.Е.Нормальний Пиво поза законом

Вадим Тарасенко Бути чи не бути, або А от вам усім

Владислав Каланжов Право на пиво

Ольга Бакк Змій Горинич Оболоньський

Вадим Тарасенко Останній рейс Шерлока Холмса

Олександр Шебанов Пілот із Оболоні

Владислав Виставний Марс ис дас, або «Оболонь» атакує!

Михайло Рашевський Цей старий Новий рік

Юлія Остапенко Мавчина милість

Дмитро Тараканов Грім не прогримів

В’ячеслав Астров-Чубенко Поєдинок

Володимир Даніхнов За хвилину до світанку