Кондоліза Райс

Демократія

Пролог

Аайза, Крістен і я надто довго пробули в Москві й раді були вже вирушити додому. Аж ось незапланована посадка у Варшаві. Через гучномовець нам оголосили: «Залишайте всі свої речі й виходьте з літака». Ми просиділи багато годин в аеропорту перелякані, гадаючи, що нас заарештували за якийсь злочин. То був 1979 рік, і ми, троє американських дівчат, перебували в комуністичній країні. Здавалося, минула вічність, аж нарешті сказали, що можна повернутися до літака. Він злетів, а коли приземлився в Парижі — там пересадка на рейс до США, а саме місто безпечно розташоване в Західній Європі, — ми розридалися.

Через десять років, у липні 1989-го, я знову відвідала Польщу, але цього разу з президентом Джорджем Г. В. Бушем. Михайло Горбачов був генеральним секретарем Комуністичної партії і переписував правила поведінки для Східної Європи, послаблюючи обмеження, запроваджені московською владою. Тепер Польща була зовсім іншою. У перший вечір нашого візиту ми перебували у Варшаві, де стали гістьми вмираючої комуністичної партії. Під час урочистого обіду згасло світло — чудова метафора для близького упокоєння режиму.

Наступного дня ми поїхали до Гданська, в гості до «Солідарності» та її засновника Леха Валенси. Це була нова Польща, яка переживала драматичні й стрімкі зміни. Ми вийшли на міський майдан, де зібралося сто тисяч польських робітників. Вони вимахували американськими стягами й вигукували: «Буш, Буш, Буш... Свобода, Свобода, Свобода».

Я звернулася до свого колеги з Ради національної безпеки Роберта Блеквілла: «Це не зовсім те, що Маркс мав на увазі, коли говорив: „Робітники усього світу, єднайтеся!“[1]. Але їм справді „нічого було втрачати, крім власних кайданів“». Через два місяці на зміну комуністичному уряду прийшов уряд на чолі з «Солідарністю». Це сталося з карколомною швидкістю.

Революції, що почалися того літа з Польщі й поширилися майже всією Східною Європою, відбувалися з мінімальним кровопролиттям і за максимальної підтримки народу. В Румунії владу довелося силою виривати з рук Ніколае Чаушеску; він чинив опір і намагався втекти, проте зрештою революціонери його стратили. На Балканах розпад Югославії спричинив міжетнічне напруження та насильство, і ця спадщина відчувається ще й сьогодні. Демократичні перетворення в Росії спочатку обіцяли багато, але згодом зазнали цілковитого краху, і тепер їм на зміну прийшло автократичне правління й експансіоністська зовнішня політика Владіміра Путіна. Однак, не беручи до уваги ці важливі винятки, можна сказати, що завершення Холодної війни між США та СРСР породило кілька консолідованих демократій і що нині цей регіон переважно мирний.

Змагання за свободу на широких теренах Близького Сходу й Північної Африки були набагато бурхливішими. І в досі нестабільних Афганістані та Іраку, де США із союзниками допомагали створити перші вільно обрані уряди, і в Сирії, яка занурилася в громадянську війну, і в Єгипті, де «пробудження» майдану Тахрір перетворилося на термідор військового перевороту, сьогодні панують розруха, насильство та непевність. У Туреччині, що розташована між Європою й мусульманським світом, нещодавно відбулася спроба військового перевороту, після чого розпочалися переслідування. І там, і по всьому Близькому Сходу громадяни та їхні уряди виборюють собі якесь поєднання релігійних переконань і особистої свободи. Нині увесь цей регіон вирує.

Мені пощастило стати свідком цих двох великих повстань проти гнобителів: кінець СРСР наприкінці XX століття і пробудження свободи на Близькому Сході на початку XXI століття. Я спостерігала, як люди в Африці, Азії та Латинській Америці наполягали на свободі — може, з меншим драматизмом, ніж на Близькому Сході, але з не меншою пристрастю. А в дитинстві я бачила ще одне визначне прокидання: друге відкриття Америки, коли рух за громадянські права розгортався в моєму рідному місті Бірмінгемі, що в штаті Алабама. Аж і на таких, як я, поширилося знакове «Ми — народ».

Ці події навчили мене, що немає більш зворушливої миті, ніж та, коли люди виборюють для себе права й свободи. Ця мить необхідна, правильна й неуникна. Вона також лячна, руйнівна й хаотична. І те, що ступає за нею, виявляється величезним тягарем.

Вступ

Чи відступає свобода?

Загальна декларація прав людини, прийнята Генеральною асамблеєю ООН в 1948 році, містила перелік невід'ємних прав: кожен має право на життя, свободу й особисту недоторканність. Кожен має право на свободу думки, совісті та релігії. Кожен має право на свободу переконань і на вільне їх виявлення, на свободу мирних зборів і асоціацій, право брати участь в управлінні своєю країною безпосередньо або через вільно обраних представників. Декларація не використовує термін «демократія», але йдеться в ній саме про це.

Навіть безумовно авторитарні правителі удають створення в себе демократії за допомогою фальсифікації виборів або розширюючи значення терміна «права» так, щоб він обіймав і поняття забезпечуваних благ, як-от процвітання. Легітимності або просто подоби легітимності прагнуть навіть ті, хто не служить волі народу. У жовтні 2002 року, за кілька місяців до свого падіння, Саддам Хусейн проводив вибори в Іраку. (У бюлетенях він був єдиним кандидатом, який здобув 100 % голосів при явці теж близько 100 %.) Хтось скаже, що вони насправді правлять за вказівкою з неба, хоча в минулому це було цілком прийнятним. Французький Король-Сонце Луї XIV проголосив: «Держава — це я». Він один із багатьох монархів в історії; які заявляли, буцім вони правлять за божественним правом.

Попри те що голоси на підтримку ідеї демократії почали звучати набагато гучніше, сьогодні ми бачимо більше скептицизму щодо практичної її реалізації та здійсненності. У наукових працях і популярних судженнях міститься чимало декларацій, нібито демократія відступає або, як уважає мій колега зі Стенфорду, перебуває в рецесії[2].

Такий песимізм ділком зрозумілий, особливо з огляду на події на Близькому Сході, де обіцянки Арабської весни зазнали повного краху. Якщо й залишаються підстави для оптимізму, то вони — у визнанні факту, що люди досі хочуть самі собою правити. Активісти за демократію в Гонконгу і в континентальному Китаї ризикують наразитися на переслідування та арешти, якщо й далі продовжуватимуть свою справу. На виборах утворюються довжелезні черги з тих, хто йде голосувати вперше, навіть у найбідніших і найменш освічених народів Африки, а також іноді попри погрози терористів — у таких країнах, як Афганістан чи Ірак. Яким би не було їхнє життєве становище, людей приваблює ідея, що вони самі мають визначати власну долю. Тоді як ті з нас, хто живе за умов свободи, за іронією долі висловлюють скепсис щодо обіцянок свободи, люди, які таких умов не мають, налаштовані здобувати її.

Свобода не втратила своєї привабливості. Але завдання встановлення й підтримки демократичних інститутів для її захисту — важке й потребує чимало часу. Поступ рідко буває дорогою в одному напрямку. Авторитарне правління може закінчитися раптово, а встановлення демократичних інститутів — ні.

Цьому протидіє чимало несприятливих сил; частина з них належить старому ладу, а деякі вивільняються внаслідок припинення репресій — вони ладні напасти на демократичні інститути й задушити їх ще у сповитку. Кожна нова демократія має досвід балансування на грані смерті, коли в критичні моменти випробовується інституційна структура, яка залежно від реакції зміцнюється чи послаблюється. Навіть найуспішніші світові демократії (включно з нашою) можуть вказати на такі моменти — від громадянської війни до руху за громадянські права. Жоден перехід до демократії не буває відразу успішним чи програшним.

Риштовання демократії

Демократія потребує збалансованості в багатьох сферах: між виконавчою, законодавчою і судовою гілками влади; між централізованою владою і регіональною відповідальністю; між цивільними й військовими очільниками; між правами особи й групи; між державою та суспільством. У чинних демократіях захистом цієї рівноваги переймаються інститути. Громадяни мають довіряти їм як арбітрам у суперечках і за необхідності — як механізмам змін.

Соціологи завжди підкреслювали важливість інститутів для політичного й економічного розвитку[3].1990 року американський політ-економіст Дуґлас Норт дав стислу дефініцію інститутів. Він назвав їх правилами гри в суспільстві, або, іншими словами, «схемами примусу, які люди розробили для упорядкування взаємодій у суспільстві»[4].

З самого початку формальний захист — як-от визначені конституцією організації, закони, процедури, правила — можуть відбивати домовленості між різними групами суспільства. У такому випадку вони можуть виявитися недосконалими й часом суперечливими. У перспективі це породжує протиріччя. Спочатку кожна демократія має вади. І жодна демократія ніколи не стає досконалою. Йдеться, власне, не про досконалість, а про те, як недосконала система виживає, йде вперед і зміцнюється.

Ба більше, ці «схеми примусу, які розробили люди», спочатку є просто словами на папері. Загадка полягає в тому, як вони насправді «упорядковують взаємодії в суспільстві». Тобто як інститути легалізуються в очах громадянина і легалізуються настільки, що стають механізмом, за допомогою якого люди сподіваються на захист і зміни?

Мету ми знаємо: соціально-політичні порушення відбуваються в межах самих інститутів. Тоді як деякі маргінальні елементи можуть функціонувати поза ними, більшість людей вірить, буцім вони відповідають своїм цільовим установкам. Парадокс демократії в тому, що її стабільність обумовлена відкритістю для рішучих змін унаслідок виборів, законодавчої роботи та соціальних акцій. Порушення вбудовується в саму тканину демократії.

Міф про «демократичну культуру»

Жодній надії або етнічній групі не бракує ДНК, щоб погодитися з цим парадоксом. Упродовж багатьох років безліч людей намагалися надати «культурні пояснення» тому, що деяким суспільствам чогось бракує для встановлення або підтримки демократії. Але цей міф не відповідає реаліям загальної привабливості демократії.

Колись гадали, буцімто латиноамериканцям більше пасують каудильйо, аніж президенти; для африканців кращий трибалізм; конфуціанські цінності конфліктували з догмами самоврядування. За багато років до цього німців сприймали як дуже мілітаризованих або сервільних, а нащадки слов'ян вважалися надто інфантильними у своєму ставленні до виборчого права.

Такі расистські погляди спростовуються різними стабільними демократіями, зокрема в Чилі, Гані, Південній Кореї та європейськими. В Америці на той час уже з'явилися чорношкірі президент, два держсекретарі та два генеральні прокурори. Навіть якщо ці «культурні» марновірства й не витримали випробування часом, у повітрі досі висить питання: чому деякі народи змогли знайти рівновагу між розладом та стабільністю, що властива демократіям? Чи зумовлено це історичними обставинами? Чи це просто справа часу?

Учені запропонували низку відповідей на ці запитання. Поширена думка, що бідніші країни із нижчим рівнем освіти громадян мають менше шансів установити стабільну демократію.

Інші експерти зробили наголос на типі взаємодії між недемократичними режимами та їхньою протилежністю. Якщо старий режим не повалений силоміць, а відступає внаслідок переговорів, то шанси на успіх зростають.

Нарешті, ще є фактор стану суспільства. Стабільності легше досягає моноетнічне населення. Якщо громадянське суспільство — усі приватні та неурядові групи, асоціації, інститути в країні — добре розвинуте, то й риштовання для нової демократії буде міцнішим.

На жаль, у реальному світі рідко зустрічаються такі ідилічні умови. Якщо люди хочуть змінити свої обставини, вони навряд чи чекатимуть на досягнення належного рівня ВВП. Інколи старий режим доводиться валити силоміць. Моноетнічне населення — це рідкість. Частіше революції починаються через уярмлення однієї групи іншою. Громадянському суспільству важко розвиватися за репресивних режимів. Система стримувань і противаг працює найкраще, коли вона пов'язана з множинними джерелами — із зовнішньою, і з внутрішньою роботою державних органів. Прихильники авторитаризму цілком розуміють це і спираються на відсутність добре розвинутого інституційного прошарку між населенням і ними. Вони вважають, що в юрби дуже розмиті уявлення про власні інтереси. Масами легко маніпулювати, що створює родючий ґрунт для таких популістів, як пероністи в Аргентині чи націонал-соціалісти в Німеччині.

Але якщо юрба самостійно зорганізується й переслідуватиме власний колективний інтерес за допомогою нових груп та асоціацій, це може стати ефективною противагою і силою, орієнтованою на зміни. Тому від Москви й до Каракаса громадянське суспільство завжди перебуває під прицілом репресивних режимів.

Коротко кажучи, демократія, передусім на перших стадіях, буде заплутаною, недосконалою, здатною на помилки і крихкою. Питання не в тому, щоб створити ідеальні обставини, а в тому, як рухатися вперед за складних умов.

Усе залежить від того, з чого почати

Демократичні інститути народжуються не в історичному вакуумі. Ландшафт уже існує, коли з'являється нагода для змін — для демократичного прориву. Попри важливість таких фундаментальних факторів, як ВВП і письменність, найбільш істотне для переходу до демократії — це створення інститутів і те, наскільки швидко вони впорядковують поведінку людей.

Нижче ми визначаємо чотири інституційні ландшафти. Це аналітично дискретні категорії, але насправді існують окремі накладання. Однак таке групування висвітлює інституційні можливості під час демократичного прориву: важливо виявити стан справ. Вибір, який роблять лідери, теж має значення, проте вони обмежені інституційним ландшафтом, у якому себе виражають.

Тип 1. Тоталітарний крах: інституційний вакуум

Тоталітаризм зачіпає всі аспекти життя: режим домінує на всьому просторі — від науки до спорту й мистецтв. Беніто Муссоліні вигадав термін totalitario[5], який мав означати «усе — в державі, ніхто й нічого поза державою, ніхто й нічого проти держави». Наявні інститути (партія «Баас» Саддама, націонал-соціалісти в Німеччині, Комуністична партія Сталіна) — це лишень інструменти режиму. У нацистській Німеччині наука служила «арійському ідеалу», просуваючи євгеніку й теорії расової вищості[6]. У СРСР переслідувалися деякі найкращі радянські митці, як-от Шостакович і Прокоф'єв, бо їхня музика була недостатньо соціалістичною. Посіпаки Саддама Хусейна брутально поводилися з футболістами національної збірної через те, що їхні здобутки не звеличували режим.

Цим просякнуті всі аспекти життя. Часто-густо режими перетворюються на «культи особи» і все суспільство має виконувати примхи одного вождя. Найбільш яскравий приклад сьогодні — Північна Корея.

Коли режим обезголовлюється — часто за допомогою зовнішньої сили, — утворюється інституційна пустка, і мало що може каналізувати розбурхані пристрасті й марновірства населення. Це революції. Треба швидко будувати нові інститути. Всі вони майже позбавлені місцевого коріння. Між тривалим часом, потрібним для створення нових інститутів, і наявним вихідним матеріалом для цього — безодня.

Оскільки руйнівний досвід Афганістану, Іраку та Лівії ще свіжий у пам'яті, ці випадки розвалу тоталітарних режимів кидають тінь на розмови про виклики, що з'являються в разі переходу до демократії. Проте ці приклади — виняток, а не правило. Більшість — не така хаотична й різка, хоча й не менш важка.

Тип 2. Поступовий занепад тоталітарних режимів: інститути минулого залишаються

Комунізм умирав поволі. Радянські чиновники й населення посилалися на застій. Тепер ми знаємо, що насправді то був занепад. Постійні кризи, бо уряд не спромігся забезпечити економічні вигоди, а також цикли реформ і репресій. Проте щоразу зростала відірваність партії від народу.

У регіоні на ситуацію реагували по-різному. Румунія вимагала незалежності в рамках радянського блоку, розігруючи націоналістичну карту й публічно наполягаючи на своїй непідлеглості Москві. Реформісти в Комуністичній партії Угорщини поклали край репресіям і перейшли до економічних реформ — до приватизації. Травма 1968 року примусила Комуністичну партію Чехословаччини притримуватися прорадянської лінії. Але в самій країні ті, хто пережив цей період, створили «Хартію 77» — рух інтелектуалів, які виступали за права людини та свободу. В Польщі, як побачимо далі, кілька разів чергувалися реформи й репресії. Лишень Східна Німеччина послідовно й неухильно дотримувалася твердої й безкомпромісної політики.

Поява Горбачова на посту генерального секретаря Комуністичної партії СРСР 1985 року прискорила ліберальні тренди в Центрально-Східній Європі. Новий радянський лідер заявив, що потрібні зміни. Він заохочував реформаторів в Угорщині та Польщі й критикував таких маруд, як Еріх Гонеккер у Східній Німеччині. Реформи зазвичай розпочинали комуністичні партії, але зі зростанням відкритості суспільства громадянські групи й незалежні політичні сили почали використовувати нові можливості.

У самому Радянському Союзі перебудова й гласність породили опозиційні групи і створили новий інституційний уклад, насамперед у Москві та Ленінграді. Подібно до цього події розвивалися й за межами Росії — в Україні, Грузії та країнах Балтії. Комуністичні інститути залишилися, включно з такими молодіжними організаціями, як Комсомол. І ще до самого розвалу Радянського Союзу в 1991 році ректори основних університетів не могли перебувати на посаді без підтримки партії.

Проте групи громадянського суспільства почали організовуватися за тематичним принципом — від захисту довкілля до захисту прав інвалідів. І громадський, культурний та економічний простір почав перетворюватися на простір політичний.

Горбачов не лише змінив ландшафт: він вивів населення з тіні репресій та страху. У цей період на кожному його повороті Радянський Союз не доклав достатньо зусиль, щоб змінити перебіг подій. А коли режим використав силу, як-от проти антирадянських демонстрацій у Тбілісі у квітні 1989 року і в країнах Балтії в 1991-му, то в критичний момент зупинився й відступив, що зробило опозицію ще сміливішою.

Тим часом зі зростанням популярності Бориса Єльцина з'явився інший набір інституцій — інституцій окремої російської держави в межах Радянського Союзу. Як і в інших радянських республіках, у Росії здавна були церемоніальне президентство та законодавча рада (совєт). Проте ці організації, які існували лише на папері, мало що означали до реформ кінця 1980-х років. Власне, до того Росія і Радянський Союз були синонімами. Але Єльцин вдихнув життя в ці російські інститути, зі скандалом вийшовши із радянської Комуністичної партії в 1990 році, а тоді в 1991-му ставши президентом Росії. Далі події, що розвивалися, ґрунтовно змінили ландшафт.

Однак ще раніше були Гельсінські угоди 1975 року, які ніби дали радницям те, що вони вважали великою політичною перемогою, а насправді створили безпечну нішу для центрально-східноєвропейського й радянського громадянського суспільства з регіональними реформаторами, котрі приєднувалися до американських і європейських колег під час семінарів і щорічних конференцій. Ці угоди мали три складники: економічний, безпековий і правозахисний. Радянський Союз хотів підкреслити перші два, але, на превеликий подив багатьох, підписав і правозахисний «кошик». Москва хибно вважала, що Захід легітимізував лад, який установився після Другої світової війни, та місце радянської держави в ньому. Але надання членам громадянського суспільства безпечної можливості кидати виклик своєму уряду виявилося троянським конем.

Ці фактори, історія яких розтяглася на десятиріччя, частково пояснюють, чому інституційний ландшафт був багатший на час прориву 1989—91 років. Спершу стався раптовий і ненасильницький розвал радянських потужностей у Східній Європі, підтриманий прикладом руйнування Берлінського муру. Потім помер і Радянський Союз, а з його решток виокремилися нові незалежні держави. У якомусь розумінні плин подій був швидким, несподіваним і збудливим. Проте вихідний інституційний матеріал був, хоч і різною мірою, непоганим.

Тип 3. Авторитарні режими й боротьба за важливий політичний простір

На відміну від тоталітарних, авторитарні режими залишають простір для незалежних груп. Неурядові організації, бізнес-спільнота, університети, цільові групи жили з урядовцями в умовах незручного «холодного миру». І саме вони найпершими вимагали змін.

До певного моменту такі організації корисні для режиму. Престижні університети створюють інтелектуальний капітал, і їхня репутація є джерелом національної гордості. Потрібні й бізнес-еліти, які створюють робочі місця і сприяють економічному розвитку. Громадянське суспільство може стати промінцем світла темної ночі, висловлюючи погляди, які лідери мають почути, барометром публічного невдоволення. Проте існує межа, до якої режим їх толеруватиме. Справа в рівновазі: діяти доти, доки незалежні групи не починають становити загрозу, але без брутальності, яка може спровокувати різкий потужний удар у відповідь. Тож, попри те що відверті репресії залишаються варіантом вибору, доречніше вдаватися час від часу до тиску, як-от відправляти за ґрати провідних громадських діячів і журналістів, вчиняючи рейдерські захоплення їхніх офісів, або закривати газети чи блоги, аби підтвердити, що послідовна політика не дозволена.

Авторитарні режими не залишають сумнівів щодо того, хто контролює реальний політичний простір. Політичні партії можуть існувати, але не можуть діяти. Куба — одна з небагатьох однопартійних держав, що досі існують. Більшість авторитарних режимів мають певну подобу електоральних перегонів. Проте це лише фасад. У путінській Росії мало сумнівів у тому, що режим виграє. Парламенти не наважуються кинути виклик президенту. Суди ніколи не засудять члена сім'ї правителя або його політичних друзів. Військові й поліція наготові, аби зробити так, щоб жодні межі не були перейдені.

Тип 4. Квазідемократичні режими: крихкі й уразливі інститути

І, нарешті, де-не-де трапляється відкрита й активна політична сфера, але самі інститути незрілі й часто виглядають порожніми й корумпованими. У таких країнах, як Ліберія, Туніс та Ірак, тільки-но почалася тривала боротьба за демократію. Демократичні інститути можуть із часом зміцнитися, але, якщо їх уважатимуть неефективними, може утворитися хибне коло: до них припинять звертатися, вони втратять довіру і їх почнуть ігнорувати. Хочеться думати, що для роботи їм потрібен лише гарний лідер. Проте більш схоже на те, що тільки за якихось вирішальних подій чи кризи вони можуть або показати себе, або виявитися непотрібними.

Аналітична проблема полягає в тому, що за наявності в ландшафті демократичних інститутів — партій, парламентів, судів, груп громадянського суспільства — без перевірки важко дізнатися, наскільки вони сильні чи слабкі.

На відміну від авторитарних режимів, вибори в квазідемократіях відносно вільні й чесні, і люди можуть змінювати своїх лідерів. Отже, можна сказати, що ці держави проходять принаймні одну важливу демократичну віху. Однак насправді вибори можуть виявити шпаруватість суспільства. Їхні результати часом заперечуються: є багато країн «50 на 50», де маржа між за і проти вкрай мала. Тому наступна віха вимагає — це після виборів. Чи виходять на вулиці кандидати й ті, хто їх підтримує? Чи робиться це в мирний спосіб? У найкращому випадку є інститути, які можуть дати відповідь — суди й виборчі комісії, котрі в змозі порушити зв'язки й наполягати на своєму вироку.

Проте електоральна проблема — лише один елемент. Квазідемократичні держави перебувають у центрі рівноваги сил, потрібних для демократичного врядування. У таких випадках громадянське суспільство й вільна преса — критичні мірила сили влади у розвитку подій. Незалежна судова система — надійний захист від корупції та зловживань. Держава повинна мати змогу захистити людей, тобто вона зобов'язана мати монополію на використання сили. Ополчення та озброєні повстанці можуть стати причиною руйнування держави. Квазідемократичні держави можуть пройти електоральне випробування, але риштовання для демократії залишатиметься ще слабким. Глина ще не схопилася. І урядовець із надто великими повноваженнями, який править за допомогою указів і стоїть понад іншими інститутами, може стати причиною повернення до авторитаризму. Так нещодавно сталося в Туреччині й Росії та відбувається нині в Угорщині.

І нарешті, коли країна досягає стійкої рівноваги демократичних інститутів, можна сказати, що це консолідована демократія. Існує визначення консолідованих демократій як країн, у яких демократія стає «єдиним, у що можна грати в місті»[7], тобто безальтернативною.

Чим можуть допомогти люди поза системою?

Тепер ми підходимо до наступного складника інституційного ландшафту — до ролі зовнішніх акторів. Погодьмося, що перехід до демократії буде простішим, якщо місцеві сили добре організовані й здатні взяти владу та ефективно нею порядкувати. Думка про те, що демократію не можна накидати ззовні — безумовно слушна. Проте рідко буває так, що в місцевих жителів зовсім немає потягу до змін. Прибічники реформ можуть бути слабкими й розпорошеними, і це не дивно, бо авторитаристи роблять усе, щоб так і лишалося. Але реформатори завжди знайдуть спосіб зробити так, аби їх почули, відтак нагадуючи нам, що, якщо буде вибір, то мало хто схоче, аби лідери й далі їх ображали. Сьогодні, коли соціальні ЗМІ переймаються тим, аби те, що трапилось у селі, там не залишилося, люди порівнюють своє становище із тим, що відбувається у широкому світі. Тож вони звернуться до чужинців по допомогу. І їхньою скрутою не можна нехтувати.

Сили, що живили демократизацію, примножилися від кінця Другої світової війни. Кордони не спиняють гарну організацію груп громадянського суспільства. Механізми міжнародної спільноти, яка підтримує демократичні засади, добре розвинуті. Такі організації, як «Міжнародна амністія», переймаються авторитарними режимами і тиснуть на найбільші держави, аби вони не підтримували зазначені режими. Такі неурядові організації, як «Дім Свободи», Національний фонд на підтримку демократії та Європейський фонд на підтримку демократії, підтримують свободу й захищають права людини. Міжнародні спостерігачі на виборах запроваджують тепер уніфіковані стандарти мирної передачі влади й називають режими, що ними нехтують. Країни, які щойно перейшли до демократії, діляться власними знаннями й досвідом із іншими. І Польща, й Угорщина заснували такі організації, як Польський фонд міжнародної солідарності та Міжнародний центр демократичних перетворень, для підтримки демократизації в таких країнах, як Бірма. Індія, чудова консолідована демократія, стала першим внескодавцем до Фонду демократії ООН. П'ятнадцять років тому Тайвань заснував Фундацію для демократії, що стала першою такою організацією за межами Європи, Північної Америки та Австралії.

Ба більше, іноземні допомогові організації часто наполягають на врахуванні їхньої думки з широкого спектра питань — від корупції й захисту прав людини до чесних виборів. Санкції проти авторитарних режимів потужно діють тоді, коли вони спираються на зовнішню економічну допомогу. День у день суверенність відмирає як спосіб захисту від поневолення у власній країні.

Не варто думати, буцімто ці підтримувані демократії — єдині зарубіжні сили. Куба здавна намагалася експортувати свою революційну ідеологію до Латинської Америки. Покійний Уго Чавес на початку XXI сторіччя агресивно використовував нафтове багатство Венесуели для впливу на вибори в регіоні. Роль Китаю в Африці далеко не лише політична; економічна допомога, що надається Китаєм без будь-яких умов, заохочує лідерів, які протистоять реформам. Саудівська Аравія підтримує в багатьох країнах прибічників жорсткої лінії. Незаперечним є глибоке втручання путінської Росії в політику України та інших частин Європи. Власне, глибина російського втручання в політику інших країн, навіть США, нечувана й небезпечна.

Тобто питання так не стоїть — «Чи відіграють іноземні країни якусь роль у процесі демократичних змін?» Якусь роль відіграють. Питання в іншому: «Якою буде ця роль, і хто її відіграє?»

Серед супердержав Сполучені Штати найпослідовніше дотримувалися думки, що суверенітет не забезпечує імунітетом від репресій. Цей принцип застосовується нерівномірно, але досі жоден американський президент його не відцурався. Американський глобалізм зумовив надмірну роль нашої держави в підтримці демократії.

Можливо, тому шаблон, використовуваний захисниками змін, дуже подібний до засад американської Конституції. Отці-засновники зосередилися насамперед на проблемі рівноваги — як зробити державу достатньо сильною для виконання ключових завдань, але не настільки сильною, щоб загрожувати громадянським свободам. Медісон, Гамілтон та інші вважали цю рівновагу засадничою для стабільності демократії.

Важкий шлях до демократії

Америка знайшла стійку рівновагу, але шлях до неї був важким і часто сповненим насильства. Судові процеси щодо значення Конституції тривають і досі. Тож ця книжка починається з американської історії як підручника з інституцій консолідованої демократії та нагадування про те, що йти туди треба довго і там залишитися.

Потім ми розглянемо кілька останніх прикладів переходу до демократії. Усі вони стосуються вибору лідерів, народу й міжнародної спільноти, що обмежувався успадкованим інституційним ландшафтом.

Ми простежимо боротьбу Росії, України, Польщі, Колумбії та Кенії за стабільну демократичну рівновагу. Побачимо, як інститути опинилися під вогнем і як вони потім вижили. У розповіді про Колумбію йдеться про віднайдення найзручнішого місця між хаосом і авторитаризмом, яке ми називаємо демократією. Щодо України й Кенії остаточної думки ще немає. А Польща, яка колись вважалася консолідованою демократією, постала тепер перед новими викликами.

Невдала спроба Росії — нагадування про те, що квазідемократичні держави також можуть повертатися в минуле. Термін термідор пов'язаний із Французькою революцією і зупиненою демократизацією, після якої запанував терор і був проголошений імператор. Нинішня версія воюючих демократій пов'язана з історією виконавчої влади, розміри якої перевершують інші інститути. Ландшафт не позбавлений незалежних сил, але риштовання, що їх підтримувало, розвалилося. Вони тепер залежать від ласки президента. Будь-який інституційний ландшафт у країні включатиме сили, які піддаються популістським впливам. Придивіться до електорату, що підтримує Ердогана в Туреччині, Орбана в Угорщині й Путіна в Росії, і ви зауважите принципову схожість: старші люди, жителі сільської місцевості, побожні люди та завзяті націоналісти.

У цих прикладах не йдеться про універсальні істини. Я з власного досвіду знаю про всі ці випадки, що дають нам урок про дорогу до свободи. За докладного розгляду ми бачимо, як люди шукають рівновагу, що притаманна всім демократіям.

Під цим кутом зору звернемося до Близького Сходу. Ми довідалися, що революційні зміни ускладнюють дорогу до демократії і що інституційний ландшафт несприятливий, а зовнішнім силам важко надати допомогу. Проте Близький Схід — складний, а інституційний ландшафт різноманітніший, ніж ми інколи визнаємо. Уряди там обслуговують великий діапазон режимів різних типів.

У цьому регіоні вирують пристрасті, але не можна безстроково відкладати кроки на шляху до заснування демократичних інститутів. Історії переходів за менш хаотичних умов, перерахованих нижче, стають уроком навіть для Близького Сходу. Разом вони оповідають про те, як недосконалі люди за складних обставин створюють інститути, що можуть поволі налагодити урядування... у мирний спосіб.

Дані для усіх трьох мап у цьому розділі запозичені з указаної нижче праці, що класифікує країни як демократичні на підставі рівня «змагальності» й «участі»; ці терміни у зв'язку із демократією вперше вжив дослідник Роберт Дал: Carles Boix, Michael К. Miller, and Sebastian Rosato, «А Complete Data Set of Political Regimes, 1800—2007», Comparative Political Studies, December 2013, Vol. 46, No. 12: pp. 1523—1554.

Розділ 1

Американський досвід

Якось травневого вечора 2004 року, за годину до обіду, я зі своїми колегами, радниками з питань національної безпеки з Європи, попливла на невеличкому судні берлінськими каналами, щоб подивитися на відбудову «нової» німецької столиці. Екскурсія здавалася нескінченною, і я намагалася приховати свій дискомфорт від перебування на воді та трохи згладити враження від свого нещодавнього запального захисту перспектив демократії в Афганістані й Іраку.

Раніше того ж дня у відповідь на зауваження одного з моїх колег про те, що ні в Іраку, ні в Афганістані не було «традицій» демократії, я гостро запитала: «А які демократичні традиції були в Німеччині до 1945 року? Може, зловісний експеримент Кайзера? Бісмарка? Вибори Гітлера?» У Німеччині була доба Просвітництва, але власне демократичні цінності так і не прижилися. Щиро кажучи, мою реакцію спровокував погано прихований натяк на те, що в американців наївні погляди на поширення демократії. «Краще бути наївною, ніж цинічною», — подумала я собі.

Того вечора на каналі я намагалася пом'якшити сказане, пояснюючи, що в Америці пішло чимало часу на формування демократії. Я пояснювала їм: «Американська Конституція народилася з компромісу між штатами, де були раби, і штатами, де рабів не було, а моїх предків вважали людьми на три п'ятих. 1952 року в Бірмінгемі мій батько не зміг зареєструватися на виборчій дільниці. А сьогодні Колін Павелл — держсекретар, а я — радник з питань національної безпеки. Люди можуть навчитися долати марновірства й самим правити в демократичних інститутах». Персональний характер моїх політичних коментарів трапив моїх колег зненацька. Вони, либонь, не уявляли, що через свою расу я по-іншому дивлюся на виклики демократії та її можливості.

Повертаючись до готелю, я почувалася щирою американкою, з оптимізмом уважаючи, що демократія для всіх, скрізь і в усі часи — це правильно. Я збагнула, що ці переконання спираються на моє розуміння і досвід роботи з американськими інститутами.

«Ми вважаємо ці істини самоочевидними»

Незадовго до кінця мого перебування на посаді держсекретаря я пристала на давнє запрошення від покійного Аллена Вайнстайна відвідати Національні архіви й ознайомитися з документами. Насамперед я хотіла побачити «Прокламацію про звільнення рабів», що дала волю моїм предкам, точніше деяким із них. Як і більшість чорних американців, вони були і рабами, і рабовласниками. Моя прапрабабуся по матері Зіна народила п'ятьох дітей від різних рабовласників. Вона їх усіх виростила й тримала разом як родину. Моя прабабуся з батькового боку Джулія Гед мала прізвище рабовласника, який так добре до неї ставився, що навчив читати. Її стосунки з родиною Гедів залишаються таємницею; варто було подивитися на неї, аби зрозуміти, що її родовід, як і мій, мав на собі тавро рабства: моя ДНК на 50 % африканська й на 40 % європейська, а ще таємничих 10 % пов'язані з Азією.

Читаючи «Прокламацію», я чула ходу родини Райс, предків по батьковій лінії, і Рейз — по лінії матері. Я подивляла їхню непохитність у кайданах у цій найбрутальнішій інституції — у рабстві. Я прочитала їм невеличку молитву подяки й перейшла до Конституції, до різних договорів і угод, підписаних моїми попередниками — держсекретарями. Вже готуючись до виходу, я згадала, що ще не подивилася Декларацію незалежності.

Скільки часу минуло, відколи я читала її? І чи читала я її хоч раз від початку й до кінця? Ці запитання я не промовляла вголос, бо було трохи ніяково, що на останнє відповідь була: «Може, й так, ще ученицею в початковій школі в Брунетта С. Гілл, а може, й ніколи».

Тож я зупинилася, щоб прочитати Декларацію повністю й подумати, що в ній говориться про той момент, коли люди вирішують, що їм досить тиранії й гніту. Після піднесеної й знайомої риторики, що супроводжує засади рівності для всіх («Ми вважаємо самоочевидною істиною, що всі люди створені рівними»), документ перераховує численні закиди британській короні й самому королю Джорджу III. «Він грабував наші моря, талував узбережжя, палив міста, руйнував людям життя», — ідеться в ньому. «Наразі він перекидає величезні армії найманців, щоб довершити справу смерті, розору й тиранії, що вже розпочалася з жорстокості й зрадливості, яким рівних не було і за доби варварства і які недостойні очільника цивілізованої держави». Ця літанія з потрясанням кулаками нагадує про те, що момент захоплення влади не найбільш придатний для раціональних роздумів про забезпечення щойно здобутих прав. Декларація, яка відкидає старий лад, безперечно, не є заснуванням нового.

Англоамериканці були етнічно гомогенною спільнотою, яка залишила Англію і понад сторіччя окуповувала «Новий світ», а тоді почала думати про себе як про народ, окремий від британської корони. Постійне втручання в їхні справи об'єднало чималу частину їх на ґрунті невдоволення й розпачу і спровокувало сильне бажання відокремитися.

«Коли у плині людських подій, — написано в Декларації, — одна частина народу вважає за необхідне розв'язати політичні узи, які зв'язували її з іншою частиною народу, і прийняти перед лицем земних держав позицію, сепаратну й рівну, до котрої заохочують закони природи та Бог природи, скромна повага до думок людства вимагає декларування причин, котрі спонукують їх до відокремлення».

Америка була бідним краєм із великими можливостями (але тільки для тих, хто заради них працює), і тому вона приваблювала до себе відповідних людей. Старі соціальні класи й шляхетні верстви не подалися за ними до Нового світу, бо багатіям і владодержцям Європи комфортніше було залишатися на своєму місці. Величезні простори й можливість одержати землю за рахунок тубільного населення ще більше заохочували соціальну мобільність. Тож країна розвивалася, спираючись на сильні традиції права власності. Не маючи аристократичних верств до повалення, Америка з народження як держава була оптимальною tabula rasa.

Нинішній світ має надзвичайно високий рівень взаємопов'язаності, а от Америка народжувалася за простіших часів. Новини поширювалися на північ і південь уздовж Атлантичного узбережжя зі швидкістю, що вимірювалася тижнями, а не годинами. На переміщення людей і товарів витрачалися місяці, а не дні. Звісно, колоніальні часи були простіші, але не в усьому, і успіх американського експерименту наперед не був відомий. Навіть за багатьох переваг американці постійно перечіплювалися на шляху до стабільної демократії. Про це варто пам'ятати, бо люди борються і за менш сприятливих обставин.

Відомо, що революціонери ледве не зазнали поразки у війні за незалежність. Строкаті сили Джорджа Вашингтона наражалися не лише на кращий вишкіл британських військ, але й на слабкість інститутів, які виявилися нездатними організувати забезпечення солдатів. Род-Айленд відмовився сплачувати свою частку витрат на армію, Континентальний конгрес постійно втручався у питання військової стратегії й тактики (головний ад'ютант Вашингтона Александер Гамілтон не довіряв структурі уряду згідно зі статтями Конфедерації), а в справах дипломатії, скерованої на підтримку ведення війни, багато штатів укладали угоди з європейськими державами. Власне, Статті Конфедерації не утворювали виконавчі органи. Система була заслабка, щоб підтримувати інтереси нової республіки. Засновники знали з досвіду, що молодій державі потрібне дієздатне централізоване управління.

Але оскільки ця держава створювалася на відкиданні тиранії, люди підозріливо ставилися до створення уряду з надто широкими повноваженнями. Тож постала проблема створення достатньо сильних інститутів для захисту щойно здобутих прав людей, але й не настільки сильних, щоб становити для них загрозу. Ця принципова рівновага лежить в основі сум'ятливої історії створення американської Конституції. І з цим самим сьогодні пов'язані найважливіші виклики встановленню нового ладу на руїнах старого в країнах по всьому світі.

Наратив тих спекотних днів у Філадельфії — спекотних і в прямому розумінні, і в розумінні напруженості дебатів, — що започаткував американську Конституцію, можна знайти в низці праць[8]. Досить сказати, що широковідомі історії про тогочасні зусилля показують, наскільки важко було творцям Конституції встановити рівновагу. І вони досягай дивовижного компромісу між конкурентними візіями та інтересами. Написання і ратифікація Конституції були інтенсивними політичними процесами, а не божественним осяянням, унаслідок якого з'явилися досконалі інститути. Джеймс Медісон у «Федералісті» № 40 пише: «Завше випадає робити вибір якщо не меншого зла, то БІЛЬШОГО, хоча й не ДОСКОНАЛОГО добра». В останньому записі «Нотаток федераліста» він зазначив: «Я не сподіваюся колись побачити досконалу роботу недосконалої людини». Слушність цього зауваження очевидна й через 220 років, коли ми оцінюємо зусилля тих, хто намагається встановити новий лад.

Далі ми розглянемо п'ять ключових аспектів інституційного задуму Отців-засновників. Я обрала саме їх, бо вони раз у раз повторюються в процесі демократичних переходів у минулому й нині в усьому світі.

По-перше, Засновники владнали справу з викликами створення інституційної рівноваги — між штатами й центром через федералізм і між різними складниками федерального уряду. По-друге, вони були сповнені рішучості обмежити роль збройних сил, аби гарантувати, що ті захищають країну, а не створюють загрозу політичному ладу. Вони зрозуміли, що держава повинна мати монополію на використання сили. По-третє, Засновники бачили тісний зв'язок політики й релігії з міццю держави й хотіли їх розвести. По-четверте, вони залишили простір для приватного сектора й появи громадянського суспільства. У цих царинах роль держави буде обмеженою, а особиста ініціатива процвітатиме. І останнє — вони заповіли своїм нащадкам дух конституціоналізму. Це дозволило поколінням американців домагатися своїх прав через звертання до принципів. Це був новий спосіб дати раду дражливій проблемі прав меншин, навіть тих, що їхні предки прибули до країни як раби.

Зведення підвалин

Сполученим Штатам пощастило мати Засновників, які інтелектуально й емоційно розуміли критичну вагу інститутів. До повстання їх підбурила саме неспроможність чи відсутність інститутів. Британські піддані мали права писані й традиційні, але ті права порушувалися необмеженою владою інших політичних акторів, передусім короля. Засновники вважали, що тільки створення інституційної системи захисту дозволить надати правам реальної ваги. Вони знали, що в стабільній державі особисті права мають реалізовуватися згідно з правилами, які всі люди розуміють і яким довіряють.

Тоді як примхи тиранів ніщо не спиняло, демократичні уряди спиралися на волю народу й обмежувалися ним. Але бажання людей не можуть виявлятися щодня й за будь-якої нагоди. Засновники переймалися тим, що воля народу може легко стати преференцією юрби. Тому демократичні інститути стали способом не лише обмежувати уряд, але й каналізувати людські пристрасті й інтереси. Громадянам треба було навчитися поважати інститути, які репрезентуватимуть і захищатимуть їхні права. Вони зможуть за бажанням вільно об'єднуватися з іншими, і за цим стежитиме преса, яку уряд не зможе приборкувати, цензурувати чи ще якось контролювати. Четверта влада, вільна преса, буде очима і вухами людей, притягаючи до відповідальності лідерів[9].

Навколо всіх аспектів інституційного проекту точилися гарячі дебати. Засновників розколола проблема взаємин із виконавчою владою. Александер Гамілтон і Джеймс Вілсон із Пенсільванії підтримували силовий підхід. Гамілтон казав: «У слабкого президента буде слабкий уряд. Слабке управління — синонім поганого управління, а погане урядування, що б не казала теорія, на практиці є поганим урядуванням».

Інші побоювалися, що сильне президентство може дуже просто перетворитися на систему, яку вони щойно повалили. Прибічників Конституції Петрік Генрі попереджав: «Ваш президент може просто перетворитися на короля».

Делегати знайшли спосіб більш-менш задовольнити обидві сторони: зійшлися на розділеному уряді. Система стримувань і противаг гарантує владні повноваження обом законодавчим палатам і по черзі трьом рівним гілкам. У першому варіанті, всупереч Гамілтону, баланс відверто схилявся на бік Конгресу. Повноваження законодавчої гілки визначені в статті 1, а виконавчої — у статті 2. І, як зауважив мій колега зі Стенфорду, американський історик Девід Кеннеді, там містяться 51 параграф про роль Конгресу і 13 — про президентство, що з них 8 окреслюють механізми виборів, а 4 — деталізують владні повноваження президента. До речі, в одному з них ідеться про імпічмент[10].

Дебати навколо виконавчої влади певною мірою передували ширшій проблемі — ролі центральної влади в новій країні. Досвід зі Статтями про Конфедерацію міг якось стримувати Засновників, але вони по-різному уявляли собі, що треба робити.

Після низки компромісів вони дійшли висновку: Сполучені Штати спиратимуться на систему «перерахованих повноважень». Нові органи, які підпорядковуватимуться центральному уряду, будуть докладно «перелічені», а всі незгадані повноваження залишаться за штатами.

Федералізм був не просто питанням обмеження центральної влади. Засновники й багато хто після них уважали, що уряд, наближаючись до людей, був більш підзвітний та ефективний. Федералізм був практичним способом управляти різними й розлогими землями.

Засновники ухвалили розташувати столицю нового союзу на дарованих багнах між Мерілендом та Вірджинією в 1970 році, і багато хто з них повернувся до своїх губернаторських будинків, уважаючи, що це набагато важливіше. Спочатку гадали, що у федерального уряду роботи буде небагато.

З часом під тиском потреб континентальної експансії й оборони, Великої депресії, боротьби за громадянські права та вимог сучасного урядування роль федерального уряду зросте. Зокрема, збільшуватимуться очікування від президента, і сьогодні ми стоїмо ближче до сильної виконавчої влади, до якої схилявся Гамілтон. Однак президентство й досі стримується павутинням інституційних обмежень: у двох палатах Конгресу працює 535 осіб, а незалежна судова гілка об'єднує 108 федеральних судів разом із Верховним судом. Далі 50 губернаторів і легіслатур штатів мають власний погляд на те, як треба керувати. І сьогодні питання рівноваги між центральною владою та штатами так само актуальне, як і в 1787 році. Усе: від вимог до проведення виборів і до стандартів освіти К-12 та політики в ставленні до довкілля — рано чи пізно потребує розмежування юрисдикції центральних органів і штатів.

«Червономундирникам тут не місце»

Засновники переймалися навіть рівновагою в царині військової потужності. Упродовж усієї нашої історії постійно виникало питання доречності застосування військової сили.

Я ніколи не забуду, як роздратувався президент Буш на засіданні у Залі оперативних нарад, коли сталася катастрофа через ураган Катріна і ті, хто вижив, благали про допомогу. «І що ж воно таке, це Posse Comitatus?»[11] — запитав він. Він був розчарований, коли присутні за столом фахівці з конституційного права покликалися на цю фразу, пояснюючи йому, чому він не може надіслати американське військо, аби протидіяти на вулицях беззаконню після руйнівного урагану в Новому Орлеані[12]. Хтось мав владнати цю ситуацію й надати допомогу жертвам, і, звичайно, це могли зробити військові. Але були й інші міркування — інституційні.

Закон про Posse Comitatus було ухвалено 1878 року як частину компромісу, який дозволив вивести американські війська з півдня й завершити період Реконструкції. Буквально ця фраза означає «місцеві органи підтримання правопорядку», і закон 1878 року не дозволяє президенту використати федеральне військо «як Posse Comitatus або важіль дотримання закону» у межах Сполучених Штатів.

Збройні сили потрібні для захисту республіки, але вони потенційно небезпечні для демократичного урядування — це парадокс. Держава може використати регулярну армію для обмеження свобод громадян. У сучасній літературі про стосунки цивільного населення й військових студенти з країн, що розвиваються, часто запитували: «Чому військові втручаються?» Доречніше було б запитати: «Чому військові не втручаються частіше?»[13] Стикаючись із поразкою політичних інститутів і результатами цього, військові, відповідно озброєні та організовані, цілком можуть взяти справи до власних рук.

Під час заснування Америки довкола цього питання точилися вельми бурхливі суперечки. У відповідь на загрози Томас Джефферсон просто хотів озброїти громадян. Його ідеалом був Мінітмен — фермер, що на ранок ставав завзятим оборонцем країни. Антитезою демократичних цінностей він уважав британських червономундирників — професійних солдатів на чолі з автократом. Вашингтон сам був військовим командувачем, але визнавав, що регулярна армія може стати «небезпечною для держави». Річард Генрі Лі, ще один Отець-засновник із Вірджинії, казав, що регулярні армії «завжди закінчували знищенням свободи». Не дивно, що люди, які переймаються небезпекою централізованої влади, вважатимуть абсолютно небезперечним утримування армії для захисту влади. Повстання Шейса в 1786 році на чолі з ветераном Революційної війни й за участі колишніх військовиків було найближче до військового перевороту в Америці — принаймні так цю подію зображували, — і завдяки тому запам'яталося, що збройне повстання можливе[14].

З іншого боку, Гамілтон, Медісон і федералісти більше турбувалися про те, щоб молода республіка могла себе захистити. Джефферсон не переймався протиріччями (він був рабовласником та автором мови рівності для всіх) і став батьком Військово-морських сил США і Вест-Пойнту — першої військової академії в країні, де офіцери навчалися мистецтву війни. Скрізь прославлявся громадянин-солдат, який «із усіх міркувань був найкращим вибором для захисту держави».

Цікаво, що Батьки-засновники не особливо переймалися проблемами стосунків військових із цивільними або забезпеченням цивільного контролю уряду в Конституції. Вони радите розв'язували проблему децентралізації урядових структур і здатності трьох гілок контролювати одна одну. Президент мав стати верховним головнокомандувачем, але він не міг оголошувати війну чи фінансувати виправу. Оголошувати війну може лише Конгрес. Інші повноваження розподіляються між Палатою представників (звідки йдуть усі рахунки на оплату) і Сенатом (який має ратифікувати угоди та затверджувати всіх послів і офіційних осіб кабінету).

Ба більше, Засновники використали федеральну структуру для захисту країни за допомогою міліції штатів, яку перетворили на Національну гвардію. Штати не мали права мобілізувати військо без виразного схвалення у Конгресі. Але міліції, яка складалася з частково зайнятих, що жили вдома й працювали на цивільній службі до офіційного виклику, поставлено завдання «виконувати закони союзу, придушувати повстання і давати відсіч загарбникам». Конгрес мав гарантувати певні стандарти процедур і навчання, але впродовж першого сторіччя існування держави кістяк американських збройних сил не складався з професійних солдатів. Професійні військові з'явилися в нас після Іспано-американської та подальших світових воєн. Національна гвардія й далі складатиметься із «громадян-солдатів», як це подобалося Джефферсону.

Гвардія (як і ще один компонент — Національний резерв) складалася із солдатів запасу й досі є одним із визначальних складників ударної сили Америки у війнах. Вона також є першою лінією оборони у разі природних катаклізмів і громадянських заворушень. Такий розподіл відповідальності дозволив Сполученим Штатам воювати із зовнішнім ворогом і не залучати силовиків до внутрішніх конфліктів та державної політики. Хоча Національна гвардія як міліція штату підпорядкована губернаторові, за певних обставин вона може «федералізуватися» й переходити у розпорядження президента. Коли між губернатором та президентом виникали напруження чи незгода, Національна гвардія на певний час опинялася у центрі найбільших суперечок в історії країни.

Так сталося і в червні 1963 року, коли губернатор Джордж Воллес наказав Національній гвардії не дати чорним студентам увійти до Алабамського університету. Попри те що десятьма роками раніше у справі «Браун проти Міністерства освіти» сегрегацію було оголошено неконституційною, університет і посадовці штату з усіх сил намагалися не пустити чорних студентів до університету. І от допущені чорні студенти з бездоганними документами — Вів'ян Меловн із Мобайла, Джеймс Гуд із Ґатсдена та Дейв Макґлетері з Гантсвіла — підійшли до Аудиторії Фостера в кампусі, а дорогу їм перекрив губернатор на чолі Національної гвардії Алабами.

Я з сім'єю дивилася цю виставу по телевізору. Він стояв на порозі і кпив із вимог федеральних маршалів і заступника міністра юстиції США дати дорогу — губернатор явно не мав намірів порушувати свою передвиборчу обіцянку «Сегрегація зараз, сегрегація завтра, сегрегація назавжди». Через кілька годин до Воллеса підійшов командувач алабамської Національної гвардії генерал Генрі В. Греем. «Сер, — сказав генерал, — мені прикро, але я мушу вас попросити відійти за наказом президента Сполучених Штатів. Як службовець Національної гвардії Алабами уранці, приблизно о 10:30, я одержав наказ перейти в підпорядкування федерального уряду, і тому мій обов'язок — запропонувати вам відійти вбік на виконання судового припису». Частина Гвардії під керівництвом Греема, 31-ша дивізія Діксі, перейшла у розпорядження федерального уряду й тепер підкорялася президенту, а не губернатору. Генерал одержував суперечливі накази й мав сам вибрати, які з них виконувати. Воллес зійшов із порогу, й Університет Алабами став інтегрованим.

Американці почали довіряти правозастосуванню, що обмежувало політичну роль військових. Чимало наших проблем, що були на початку, давно врегульовані. Роздратування президента Буша через те, що він не міг відрядити американське військо на вулиці Нового Орлеана, свідчить, що побоювання військового перевороту вже відійшли в історію.

«Конгрес не повинен встановлювати закони»

Тісне переплетіння релігії, політики та державної влади стало чи не найпотужнішим джерелом міжусобиць у світовій історії. У кожного громадянина є різного рівня зв'язки та зобов'язання. Проте релігія має над вірянином найбільшу владу. Якщо ці зазіхання обмежуються однією особою та її правом на свободу совісті, то проблем немає. Проте якщо група громадян або штат перенесуть цей благородний поклик у царину політики, інакодумцям буде непереливки. Достоту неможливо забезпечити свободу віросповідання, якщо штат опікується кількома певними релігійними віруваннями.

В Америці, про яку ми вчили в школі, свобода віросповідання й відокремлення церкви від держави передбачалися від самого початку. Однак, як і в інших галузях, практика не завжди відповідала заявленим цінностям. До незалежності в деяких колоніях були офіційні церкви, як-от англіканська у Вірджинії, а в інших, наприклад, у Род-Айленді, послідовно дотримувалися відмежування.

Багато перших поселенців прибували до нової землі обітованої, тікаючи від релігійних переслідувань. Їхній досвід відбився у вільному виборі й практиці віросповідання як фундаментальній засаді політичного життя. Пуритани оселилися в Массачусетсі, намагаючись побудувати побожне суспільство, що стане зразком для інших. Однак, хоча вони послідовно захищали власне право на свободу віросповідання, їхні проводарі не схильні були поважати права дрібних сект і нонконформістів поміж себе. Так, Роджер Вільямс заснував Род-Айленд після вигнання з Массачусетсу за політичну агітацію й незгоду з певними аспектами основної віри.

Проте у той час терпимість до релігійних відмінностей була безпрецедентною. Частково через криваві релігійні війни у Британії та Європі ідея релігійної толерантності в колоніях мала природне опертя хоча б тому, що альтернативою могли б стати постійні чвари. Усі колонії дуже різнилися за наявністю релігійних сект і свободою вибору релігії. Меріленд, наприклад, під керівництвом католика лорда Балтимора ухвалив резолюцію, яка забороняла негативне ставлення до співвітчизника-колоніста на підставі його віросповідання. Формулювання цього положення в Законі Меріленду про толерантність (1649) стало взірцем для Першої поправки, ухваленої через сто років: «...Жодна особа чи особи у цій провінції... яка сповідує віру в Ісуса Христа, не має надалі зазнавати дошкулянь, домагань і осуду на підставі її релігії та вільного її сповідування». Попри своє обмеження християнськими віруваннями, Закон про толерантність став новаторським документом, особливо на фоні зростання міжрелігійної напруги в Англії, де англіканського монарха (Чарлза І) щойно повалили й стратили пуританські лідери парламенту і де дедалі більше переслідували католиків.

З іншого боку, у Вірджинії переслідували та ув'язнювали баптистів, а пресвітеріанам важко було засновувати церкви, бо їхнє майно часто захоплювали. Медісона приголомшив вигляд баптистського проповідника, якого звинуватили в поширенні «повстанських ідей» і який наполягав на продовженні проповідування з камери.

Засновників вжахнуло таке переслідування, і коли вони взялися до написання Конституції, то мали намір захистити релігійну свідомість і відокремити церкву від політики.

Медісон та інші приберегли найрізкішу свою критику для державних релігій, одержимих земним багатством і владою. Їхній аргумент був двовекторний: державна релігія погана для громадянина, бо заважає його найважливішому особистому вибору, і погана для релігії, бо прирікає церкву на суєтність та корупцію[15]. Тому, згідно із засновками про «створення» і «вільний вияв» Першої поправки, Конгрес США не може ухвалювати закони про «повагу до створення релігії та заборону її вільного вияву». Отже, свобода релігії для особистості тісно пов'язувалася з відокремленням церкви від держави.

Ці високі ідеали не запобігли релігійній упередженості в соціальному житті й політиці Америки. Не так давно кандидат Джон Ф. Кеннеді мав запевняти американців, що не звітуватиме Папі про свої ухвали на посаді президента Сполучених Штатів. А американським мусульманам постійно доводиться підтверджувати свою лояльність до Сполучених Штатів у відповідь на закиди про зв'язки із фанатичними екстремістами на Близькому Сході. Доки люди бояться «інакших», упередження й підозра будуть частиною людського досвіду, і Америка в цьому не виняток.

Однак Конституція не надала релігійної ідентичності й формулі «Ми — народ». Держава не повинна втручатися у вибір «правильного шляху». І це є найкращою гарантією того, що вона нікого не переслідуватиме за релігійні переконання. Багато хто наголошував на тому, що Америку заснували християни. Ці люди жили в той час, коли поняття моральної пристойності вимагало вираження хоч якоїсь причетності до християнської віри. Як багато релігійних людей, я активно цікавлюся їхніми історіями про особисту боротьбу у пошуках смислу й подеколи віднайдення Бога. Але за великим рахунком немає значення, чи були вони християнами, чи деїстами, чи атеїстами: вони прагнули створити систему врядування, яка забороняла надавати привілеї одній групі вірян, а не іншій, і давала громадянам свободу вибирати й практикувати релігію без втручання держави.

За допомогою конституційного процесу американці точно визначали, що це означає на практиці. Така гнучкість набувала дедалі більшого значення на тлі появи у нас великого розмаю релігійних вірувань і можливості поширювати безвір'я. Через це виникло чимало запитань. Деякі з них фундаментальні: чи може уряд примушувати до виконання закону, котрий, на думку громадянина, суперечить його вірі? Інші — тривіальніші: чи прикрашання державної власності на свята оздобами на релігійну тематику порушує принцип відокремлення церкви від держави? Показово те, що Конституція дає нам змогу відповісти на ці запитання. Тобто ми не рушаємо зі зброєю в руках один проти одного, аби довести, що Бог — на нашому боці.

Куди уряд не повинен втручатися

Теза в американських засновницьких документах, начебто уряд має захищати право громадян на життя, свободу і щастя, настільки широка, що межує з абсурдом. Цілком зрозуміло, що громадяни повинні мати свободу слова й релігії, захист від державної сваволі та право обирати собі правителів. Але ж право на щастя? Як уряд може це гарантувати?

Справа в тому, що роль уряду насправді обмежена. Там говорилося не про гарантії щастя, а про обіцянку створити умови для незалежності й свободи, які дозволили б громадянам досягати своїх цілей. Це означало, що щастя досягається через особисту ініціативу й вільне об'єднання з іншими.

Сполучені Штати еволюціонували в такий спосіб, що відкривалися безпрецедентні можливості для особистого простору й приватної діяльності. Це, звичайно, справджується в економіці, де, якщо брати «додану вартість», приватні підприємства дають понад 87 % ВВП[16].

Крім того, свою роль у житті нації відіграє громадянське суспільство. Воно зміцнює демократію, заохочуючи громадян до участі в громадському житті, сприяючи демократичним цінностям, збільшуючи загальний добробут, примножуючи суспільні блага й урівноважуючи уряд. Сполучені Штати мають понад 1,5 млн неурядових організацій. Багато з них, як-от «С'єрра Клаб» або Торгова  палата, тиснуть на уряд у справах політики, а інші, наприклад «Спільна справа» і «Юридичний нагляд», безпосередньо контролюють органи влади. Ще інші дозволяють громадянам організовуватися й робити добрі справи для менш успішних людей.

В Америці громадянське суспільство надає багато послуг і соціальних благ, якими за кордоном займаються уряди, навіть у демократичних країнах. Групи, які переймаються питаннями віри, допомагають переселяти іммігрантів та біженців до своїх спільнот. Клуби для хлопчиків і дівчаток надають безпечний простір дітям після школи. Національні організації, як-от Армія порятунку, місцеві безкоштовні їдальні та притулки годують, надають прихисток і одягають найбідніших. Дитячі скаутські організації навчають юнаків лідерству, завдяки чому призовники отримують вищі звання, а неприбуткові банки крові й плазми допомагають рятувати життя в шпиталях, теж здебільшого неприбуткових. Усі ці послуги використовують ще один «приватний» елемент, що донедавна був лише в Сполучених Штатах, — філантропію.

Відбудова країни після Громадянської війни, особливо в галузі освіти, була одним із перших великих проектів американських філантропів. Здавна саме завдяки приватній підтримці у нас розвиваються мистецтва.

Великомасштабне спонсорство зросло на зламі XX ст., коли завдяки економіці з'являлося дедалі більше мільйонерів (у 1870-х їх було лише 100, 1982 року — 4000, 1916-го — 40 000)[17]. У 1913 році, після запровадження прибуткового податку, уряд зробив інноваційний крок, що зміцнив позиції філантропії в американському суспільстві: він виключив із оподатковуваної суми видатки на благодійність. У відповідь на це філантропія розквітла. Було створено фундації, що прагли досягати ширших цілей, не прив'язуючись до конкретних проектів, — утворилися безлімітні місії.

Філантропія не була цариною виключно для заможних. У новітню добу, згідно з даними деяких досліджень, менш заможні американці дають стільки ж, якщо не більше. Наприклад, 2011 року американці, що одержували зарплатню в межах нижніх 20 % шкали заробітків, віддавали 3,2 % прибутку на доброчинність, а ті, що належали до верхніх 20 %, давали 1,2 %[18]. У відсотках до ВВП американці й далі попереду всіх у світі з філантропії, і їхні пожертви рік у рік збільшуються швидше, ніж зростає економіка. За останніх 50 років доброчинні пожертви на одного американця зросли на 190 %, а ВВП на душу населення — на 150 %[19].

У підсумку громадянське суспільство відіграє свою роль майже в усіх царинах соціальної відповідальності в Сполучених Штатах. Хтось скаже, буцімто це аброгація урядової відповідальності. І вкаже на ніші в мережі соціального забезпечення, якими має перейматися лише уряд. Але стосунки громадянина й держави перетворилися на діалог про права, а про зобов'язання майже забули. Так, громадянин сплачує податки, відпрацьовує присяжним, виконує закони, а все решта — добровільно, навіть голосування і служба в армії. Правда в тому, що Сполучені Штати — держава загального достатку, і за останніх півсторіччя вони дуже розрослися. Тому, можливо, громадянство найглибше проявляється у приватному просторі, де окремі громадяни або групи громадян перебирають на себе відповідальність один за одного. Це ж бо найміцніші стовпи стабільної демократії.

Дух конституціоналізму

Створений Засновниками інституцій ний ландшафт спирався на такі наріжні камені: обмеження виконавчої влади, збалансоване окремо обраною легіслатурою і незалежним суддівством; великий простір для незалежних сил — громадянського суспільства й вільної преси; релігійна свобода, що не обмежується преференціями держави.

Ця система створена для того, що Алексіс де Токвіль називав «нескінченним збуджуванням». Він писав: «Демократична свобода далека від виконання всіх проектів, за які вона береться з умінням меткого деспотизму, <...> але зрештою вона дає більше за абсолютистський уряд. [Вона] породжує <...> всепроникну й нестримну діяльність, <...> надмірну силу, енергію, що невід'ємна від неї, <...> і за сприятливих умов <...> створює дивовижні вигоди»[20].

За задумом, американський уряд мав постійно співпрацювати не лише з посадовцями, але і з громадянами на багатьох рівнях — місцевому, штатному й національному. У такий спосіб американці одержували мирні інструменти розв'язання політичних проблем. Це поле бою здавна порушувало проблеми перед американською Конституцією, котра справно давала їм лад. Засновники заздалегідь вбудували в неї механізми перегляду, судового розгляду й еволюції. У певному розумінні боротьба за покращення й надання більшої інклюзивності американській Конституції стала історією її стрижневої стабільності та успішності.

Експеримент, звичайно, не був досконалим. Рання історія Америки — це оповідь про влучання поблизу цілі, які показували компроміси, що робилися від імені молодої республіки. Другий президент, вразливий Джон Адамс, надав чинності Законам про чужинців і заколоти, що мали під час війни захищати від іноземних агентів[21]. Викликом для Першої поправки була заборона критики президента та його адміністрації, щоб придушити напади політичних опонентів і преси. Однак люди поставилися до закону різко негативно, і це допомогло підтримати кандидатуру Томаса Джефферсона на президентський пост. Джефферсон дозволив закону вичерпати термін чинності, але цілком можна припустити, що США були б зовсім іншими, якби цей закон зберігся. Ранні рішення назавжди відбивалися на вітчизняних інститутах. Щодо цього, то поразка Адамса на виборах 1800 року дозволила країні радикально змінити свій курс, перш ніж ці закони завдали шкоди назавжди. Сьогодні захист свободи слова й преси в Америці набагато ширший і глибший, ніж деінде у світі.

Деякі ризиковані ситуації ледь не зупинили перехід до демократії в Америці. Через кілька десятиріч після написання Конституції тодішній упливовий віце-президент Джон К. Келгун із Південної Кароліни висунув руйнівне поняття нуліфікації. У відповідь на ухвалення тарифного закону він заявляв, що штати могли скасовувати (нуліфікувати) закони Союзу, із якими вони не погоджувалися. Відмовляючись платити за тарифом, Південна Кароліна кидала виклик правочинності американського уряду. Президент Ендрю Джексон зміцнив дислокацію федеральних військ у столиці штату Чарлстон і розташував на рейді біля берега кораблі ВМФ. Джексон пригрозив, що «повісить» членів руху за нуліфікацію (включно з Келгуном). Кризу вдалося відвернути, коли сенатор Генрі Клей створив компроміс, щоб зменшити тариф і підірвати місцеву підтримку руху за нуліфікацію, але не перед тим, як Південна Кароліна вже почала створювати власну армію.

Перші сто років американської історії були позначені корупцією, протекціонізмом та оборудками із зацікавленими особами, що загрожувало добробуту й вірі в інститути з боку громадян.

Ключову роль в очищенні цієї частини інституційного ландшафту відіграв Тедді Рузвельт, особливо в реформуванні федеральної цивільної служби, що давно вже стала епіцентром політичного протекціонізму. Цією справою Рузвельт зайнявся на самому початку своєї кар'єри — спочатку як член законодавчого органу штату, а потім як спікер Комісії з проблем державної служби. Коли він через кілька років став президентом, то використав свою владу, аби федеральні посади давалися за заслуги, а не політичні зв'язки. Але за тридцять років роботи Рузвельту не вдалося розв'язати чимало проблем[22].

Тобто перехід Америки до демократії не був надто гладеньким. Хоча й прагнула цього вся країна, видатний експеримент кілька разів опинявся під загрозою. Найбільший уроджений дефект Америки — це первородний гріх рабства і його наслідків. Нині легко забути, що рабство спочатку подавалося як проблема належного балансу між владою штатів та владою федерального уряду. Наслідки того аргументу розтяглися майже на сто років після завершення Громадянської війни й далися взнаки на вулицях і біля буфетних стійок в Алабамі.

Друге демократичне відкриття Америки

Люди рідко думають про рух за громадянські права як момент демократичного переходу. Але так було. З усіх разючих поворотів американської історії найвизначнішим було те, як Конституція служила справі подолання спадщини рабства й легалізації сегрегації. Те, що нащадки рабів ухопилися за Чотирнадцяту поправку як спосіб боротьби за рівні права, є свідченням виняткової здатності документа каналізувати і спрощувати американську еволюцію.

З погляду багатьох Засновників, це був неймовірний результат. Томас Джефферсон був переконаний, що чорні раби не житимуть вічно в кайданах. Він якось написав: «Ніщо виразніше не записано у книзі долі, як те, що ці люди мають бути вільними». Проте він також був переконаний, що білі й звільнені чорні «не можуть жити в одній державі». Токвіль, міркуючи про долю «трьох рас», які населяли Америку в 1835 році (він їх називав «біла раса», «негри» та «індіанці»), писав, що разом вони мирно не співіснуватимуть. Медісон та інші Засновники настільки переймалися майбутнім звільнених рабів, що докладали зусиль, аби повернути їх до Африки, де їм належало створити країну Ліберію. Навіть після тривалої й запеклої боротьби за припинення рабства знадобилося ще майже сторіччя, щоб рух за громадянські права в 60-ті роки минулого сторіччя повершив те, що багато Засновників вважали неможливим, — поширив формулу «Ми — народ» на чорних американців.

Відбувалося це доволі хаотично. Звичайно, на передвоєнному Півдні Конституція не могла допомогти рабам. Але дехто завзято намагався — з невеликим успіхом — звертатися до судів, аби здобути свободу. За Кодексами про рабів, останні прав не мали, бо вважалися не людьми, а власністю. Вони не могли свідчити в суді проти білого, не могли укладати контракти, не могли захищатися від брутальності господарів. Юридичні заходи проти рабства мали більше успіху на Півночі та в нових штатах і на нових теренах Заходу.

Хоча більшість справ розглядалися на рівні штатів, деякі з них усе-таки потрапляли до Верховного суду США. В одній такій справі сам Джон Квінсі Адамс захищав украдених африканців, яких нелегально перевезли з Африки у рабське володіння кораблем «Амістад». Вони повстали й повбивали команду, і Адамс виграв їхнє звільнення в 1841 році.

Через кілька років Верховний суд розглядав свою чи не найганебнішу справу. Дред Скотт був рабом, якого хазяїн привіз до вільного штату і який на підставі цього заявив, що він має одержати свободу. Розглядаючи питання про те, чи нащадки африканців, вільних і рабів, можуть вважатися американцями, більшість суддів сказали «ні»: «На них не поширюється (і не передбачалося поширювати) поняття „громадянин“ у Конституції, і тому вони не можуть претендувати на права й привілеї, які цей інструмент надає й забезпечує громадянам Сполучених Штатів»[23]. Фредерік Дуґлас, провідний аболіціоніст, який замолоду втік з рабства, засудив ухвалу 1857 року як «найбільш скандальне та диявольське спотворення Конституції», яке він бачив, і назвав ухвалу «зухвалим перекрученням історичних фактів»[24]. А проте він сказав: «Я ніколи не мав більшої надії, ніж зараз». Ухвала стала поразкою в юридичній боротьбі за свободу, але в політичній царині вона дала несподіваний ефект, підбадьоривши опонентів рабства й пришвидшивши початок Громадянської війни, яка раз і назавжди розв'яже цю проблему.

Невідкладне питання, що постало наприкінці Громадянської війни, було ширшим за проблему трактування звільнених рабів — ішлося взагалі про ставлення до громадян Півдня, і білих, і чорних. І велич Абрагама Лінкольна у тому, що він знайшов інклюзивну формулу, хоча ще не пролунали останні постріли війни. Відома фраза «ні до кого зі злим задумом, з доброчинством до всіх» була не просто рядком у Другій інавгураційній промові. Так Лінкольн бачив завдання повного об'єднання країни. І це чудовий приклад підходу до проблеми, перед якою сьогодні опиняється багато нових демократій: як ви трактуєте повстанців, заколотників і тих, хто зазнає поразки у громадянській війні?

Лінкольн, убитий нападником через п'ять днів після завершення війни, не дожив до того, аби побачити, здійсниться чи не здійсниться його візія примирення. Юніоністи перемогли, і федеральний уряд вжив заходів, щоб притягти до відповідальності деяких ватажків повстанців, але здебільшого то були тимчасові дії, які невдовзі скасували. Арештований був лише один воєначальник армії конфедератів, а іншим, включно із генералом Робертом Е. Лі, дозволили розійтися по домівках. Не гірше повелося й цивільним лідерам Конфедерації. Кількох із них арештували, проте до суду не притягли жодного. Джефферсон Дейвіс, президент Конфедерації й вихованець Вест-Пойнту, кілька місяців посидів за ґратами, але його разом із іншими звільнили без суду, і до кінця своїх днів він залишався символом гордості для найбільш відданих конфедератів.

Тим часом звільненим рабам обіцяли не лише свободу, а й різні форми допомоги для влаштування їхнього нового життя. Частина плану передбачала перерозподіл землі колишніх рабовласників на користь звільнених рабів; така політика мала б бути формою репарацій і підриву політичної влади рабовласницьких інтересів. Але Ендрю Джонсон, який обійняв посаду після вбивства Лінкольна, змінив курс на протилежний. Власність так і не дісталася звільненим, що позбавило нових чорних громадян Америки їхніх «сорока акрів і мула».

Однак після поважних політичних дебатів у Конгресі Ендрю Джонсону випаде гарантувати право голосу звільненим рабам, через що, згідно з Чотирнадцятою і П'ятнадцятою поправками, на них поширився «рівний захист чинними законами». Окупація Півдня започаткувала добу Реконструкції, низку планів, спрямованих на відбудову регіону та його реінтеграцію в Союз. На думку майже всіх істориків, Реконструкція зазнала поразки. Але були й позитивні моменти: військових губернаторів скерували на зміцнення нових законів, було вжито заходів для навчання чорних, звільнені дістали свою частку місць у легіслатурах.

Наступної вистави Лінкольн уже не побачив: Південь, який він хотів повернути до гурту, остаточно відхилив простягнуту йому руку. Прибічники панування білих почали повертати собі втрачені позиції. Ветерани Конфедерації з Теннессі заснували 1865 року ку-клукс-клан; незабаром ця організація поширилася по всьому регіону[25]. Звичними стали насильство й залякування виборців, скероване проти чорних. Контрольовані республіканцями уряди штатів, настановлені під час Реконструкції та підтримувані новоспеченими виборцями, були усунуті демократами. Штат за штатом південці, які боролися за рабство, знов опинилися на підйомі.

На час президентських виборів 1867 року Вашингтон уже втратив свій апетит до окупації Півдня федеральними військами. Одначе їхнє виведення прискорилося завдяки угоді, яка владнала суперечку й зробила Радерфорда Б. Гейса президентом попри втрату голосів виборців. Після кількох перерахунків і обговорень Гейс забезпечив собі достатню для перемоги кількість голосів у Колегії виборців Палати представників. Він досяг необхідної маржі, пообіцявши вивести юніоністські війська з Півдня, що й зробив у Компромісі 1877 року. При цьому заходи з реконструкції й замирення зазнали поразки, а ненависна окупація Півдня Північчю завершилася.

У цей темний момент американської історії було засіяне насіння інституціоналізму, що призведе до поступу для нащадків рабів. Після завершення Громадянської війни 1865 року уряд створив Бюро вільновідпущеник, щоб допомогти колишнім рабам пристосуватися до повоєнних реалій, і агенція заходилася створювати інституції, як-от Коледж Моргауза та Університет Говарда в 1868 році, аби сприяти освіті колишніх рабів. Ці та інші історичні коледжі для чорних виховували покоління за поколінням чорних американців, що серед них були й найвидатніші наші особистості, зокрема В. Е. Б. Дю Бойз, Мартін Лютер Кінґ-молодший та Тергуд Маршалл[26].

Але Компроміс 1877 року залишив південним законодавцям широке поле для визначення нових правил взаємин між расами. «Окремий, але рівний» стало орвелівською фразою, котра захищала расову сегрегацію й складала їй юридичну основу.

Закони Джима Кроу (назва походить із пісеньки в шоу менестрелів, де білі актори грали нащадків африканців) створили насильницьку й болючу систему легалізованої сегрегації та гніту в моєму рідному південному краї. Тим із нас, хто був уже достатньо дорослим і жив у жаху періоду Джима Кроу, гидотні образи доби назавжди закарбувалися в пам'ять: лінчування й жорстокість юрби, палаючі хрести й мова ненависті. Я не бачила ку-клукс-клан у дії, а мої батьки — так. Я лінчування не бачила, але, пригадую, мені наснилося, що батько не повернувся додому — його схопили й повісили. Це жахіття наснилося мені невдовзі після того, як дядько розповів про те, що його на міссісіпському шосе зупинив патрульний поліцай та сказав йому й моєму батькові, аби вони «забрали свої чорні [д...] зі штату, доки я повернуся».

На жаль, із моїми родичами-чоловіками траплялося багато таких інцидентів. Батько матері втік із сім'ї, бо побив білого, який напав на його сестру. Дід знав, що на нього чекає, якщо він залишиться. За рівні права боролося дуже багато мучеників, зокрема моя подруга Деніз Макнейр і троє інших дівчаток, убитих під час бомбового нападу на баптистську церкву на Чотирнадцятій вулиці в Бірмінгемі у вересні 1963 року. Вони в підвальній вбиральні перебиралися в одяг церковних хористок, коли терористи підірвали понад десяток динамітних шашок під фронтальними сходами до церкви. Цей жахливий напад розорив громаду, але гальванізував підтримку ухвали Закону про громадянські права наступного року. Я народилася 1954 року. Важкі часи для Америки ще не так далеко відійшли в минуле.

Мій власний досвід життя за часів Законів Джима Кроу — це паралельне політичне існування. Моя сім'я брала участь у демократичному процесі, ніби це мало якесь значення, хоча насправді це не так. Ірраціональну віру, втілену в американських інститутах, поділяє багато чорних сімей, бо вона відіграла вирішальну роль у здобутті цих прав і відкрила шлях до зміни американського курсу без насильства.

Використання Конституції для підтримки демократичних змін

Перехід до демократії не відбувається за помахом чарівної палички; він вимагає, щоб люди мали бачення кращого майбутнього та волю для його досягнення. Ба більше, потрібні планування й рішучість. У XX ст. на передньому краї боротьби за громадянські права була Національна асоціація сприяння поступу кольорового населення, яка використовувала наріжні американські цінності — напружену роботу, винахідливість, віру в рівність, — щоб покращити американські інститути.

У всій нашій історії траплялися лідери, як-от Малколм Ікс із «Нації ісламу», які вважали, що конституційний курс ніколи не переможе. Вони хотіли силою і примусом повалити політичний лад і прирівнювали доктрину «ненасильства» Мартіна Аютера Кінґа-молодшого до підтримки «беззахисності».

Уперше я чула промову одного з таких лідерів, Стоуклі Кармайкла, в березні 1967 року, коли мій батько, який був тоді деканом Коледжу Стілмена в Таскелузі, що в штаті Алабама, запросив його до кампуса попри незгоду адміністрації коледжу й поліції. Будучи лідером Студентського ненасильницького координаційного комітету, Кармайкл популяризував свою фразу «чорна влада», котра збуджувала деяких чорних і лякала деяких білих. «Преподобний, я не хочу накручувати тих хлопців із провінції», — сказав шериф татові, коли почув про подію. «Нічого не станеться», — відповів упевнений у своїй правоті батько.

Як і очікувалося, промова Кармайкла в Стілмені була вельми запальною. Він розкритикував зовнішню політику США та війну у В'єтнамі, перелічив випадки подвійних стандартів в американській історії та закликав 400 студентів, які слухали його, боротися проти системи. «Наша країна має закон і порядок, але нічогісінько не знає про справедливість, — сказав він. — Якщо хочете бути вільними, маєте сказати „До біса закони Сполучених Штатів“». Риторика Кармайкла була про звільнення й опір, а не про конституційні зміни.

Згодом Кармайкл залишив Студентський ненасильницький координаційний комітет та зв'язався з набагато воєнізованішою групою — із Партією Чорних Пантер, що виходила за рамки риторики й узялася до насильства, яке прокотилося Америкою навіть після прийняття великих законів про громадянські права за доби Джонсона. Заснована 1966 року, після вбивства Малколма Ікса і погромів на расовому ґрунті у Вотсі в Лос-Анджелесі, Партія Чорних Пантер привернула до себе увагу населення, коли кілька десятків озброєних її прибічників окупували легіслатуру Каліфорнії на знак протесту проти закону 1967 року про обмеження приватного володіння зброєю. Відразу після цього Пантери опублікували свою платформу з 10 пунктів, які звучали радше як заклик до революції, а не до реформ. Називаючись марксистською революційною групою, партія виступала за озброєння всіх чорних американців, звільнення всіх чорних із в'язниць, безумовне звільнення від призову й репарації за всі роки визиску. І символічно, і реально Чорні Пантери вдалися до войовничості й насильства, провівши низку кривавих сутичок із поліцією.

Щиро кажучи, вони могли взяти гору, якби не Мартін Лютер Кінґ-молодший та інші, котрі без насильства використали американські закони й засади для творення більш рівноправної нації. Вони закликали Америку такою, якою вона обіцяла бути, й вони посилалися на слова Засновників у контексті Конституції, яку ті написали.

Несправедливість, із якою стикалися чорні американці в добу до панування громадянських прав, була схожа на ту несправедливість, з котрою стикаються люди під недемократичними режимами в усьому світі. В усіх тих справах ми раз у раз бачили, що вічно погоджуватися з умовами тиранії люди не будуть. Навіть якщо відживуть цілі покоління, однаково настане той час, коли народ повстане. Звичайно, на відміну від авторитарних режимів Сполучені Штати мають репрезентативні інститути, які уможливлюють мирний опір — за допомогою політичних процесів, а не в обхід їх. Лідери руху за громадянські права скористалися цим повною мірою.

Національна асоціація сприяння поступу кольорового населення очолила цей рух і залучила інститути (здебільшого суди, а також ЗМІ, релігійні групи тощо) до запровадження політичних змін. Її успіх залежав від продуманої стратегії, яку реалізували віддані особи, котрі працювали десятиліттями, за багатьох невдач постійно вдаючись до перекалібрування. Люди в Асоціації продовжували вперто працювати, бо знали, що вони на правій стороні, й вони досягай успіху, тому що обрали правильну дорогу.

Підходи Національної асоціації мали чотири конституційні засновки: Тринадцята, Чотирнадцята та П'ятнадцята поправки, незалежність судової влади, верховенство права, наявність прав особи. Перший — це мова, до якої вони зверталися. Наступні два означали: існувала ймовірність, що судді діятимуть не в інтересах політичних сил, а на підставі справедливого прочитання Конституції[27]. Останній дозволив заявляти про шкоду від імені конкретного громадянина. Натан Марґолд, протеже Фелікса Франкфуртера, створив щось на кшталт шаблонної стратегії. Ця праця відома як «Доповідь Марґолда»; у ній пропонувалося використовувати суди для просування закону. А також активність у правовій системі «спонукає чорних американців боротися за власні права».

Не всі справи слухалися на Півдні з результативними доленосними ухвалами за і проти в Міссурі та Оклахомі. Звичайно, в епіцентрі була стара Конфедерація. Терґуд Маршалл і юристи Національної асоціації сприяння поступу кольорового населення деякі справи вигравали, а деякі програвали, але вони вдосконалювали стратегію, відкривали нові справи й так доносили до свідомості країни саму боротьбу за громадянські права. Покійний Джек Ґрінберґ, коли ще був молодим юристом у справі, у своїй захопливій автобіографічній хроніці «Хрестоносці у судах» написав: «Нам належало використовувати сприятливі ухвали для подолання ухвал несприятливих».

Юридична стратегія помалу вдосконалювалася; за дим поступом також стояли жертви тисяч чорних американців у Другій світовій війні. Це пожвавило інтерес президента Гаррі Трумена до громадянських прав. Трумен добре відомий тим, що об'єднав збройні сили, визнавши моральну абсурдність повернення додому воїнів, роз'єднаних нерівністю. Менше відомо, що він створив Комітет з громадянських прав, котрий опублікував доленосний звіт у 1947 році — «Забезпечити ці права» — й почав втілювати програму з подолання несправедливості та заклав під валини великого зібрання законів про громадянські права, що був схвалений майже через два десятиріччя.

Ця боротьба — в судах і на вулицях, із демонстраціями, ходою, невдачами й поступом, а також із мучениками за справу — врешті-решт завдяки доленосному зібранню законів про громад янські права надала посутнього значення Чотирнадцятій поправці. Ухвалення Закону про громадянські права (1964) і Закону про право голосу (1965) можна назвати, гадаю, другим заснуванням Америки.

Можна спитати, коли суспільство має мінятися: до чи після ухвалення законів? Американський досвід свідчить, що нові закони справді закладають підвалини зміненого суспільства. Він учить, що демократичний перехід — а інакше годі й думати про шлях від рабства до рівноправ'я — потребує допорогової дії. Інституції нічогісінько не варті, доки люди не схочуть сказати, що вони мають бути такими, якими себе заявляють, і на підтвердження цього йти на жертви й навіть гинути.

Роль Конституції в цій болючій історії нагадує нам про важливість засновницьких документів та їхню роль у поступі суспільства до справедливості. Жінки використали Конституцію для здобуття права голосу, а гомосексуалісти вибороли право одружуватися. Проте третя раса, за Токвілем, — американські індіанці — залишалася поза конституційними рамками захисту аж до ухвалення 1924 року Закону про громадянство індіанців. Їм випала своя недоля, і досі їхній стан лишається бридкою плямою на сучасній Америці[28].

Навіть у той час як Конституція використовувалася для подолання спадщини нерівності, дедалі гучнішими й складнішими ставали аргументи щодо властивих їй цілей, а саме — щодо позитивної дискримінації. Це чудовий приклад того, як країна намагалася врівноважити конкуруючі засади запровадження рівності рас.

Спочатку ця ідея була простою. Роки юридичної сегрегації та соціальної упередженості розбалансували наявні для американських меншин можливості. Коли в 1960-ті роки почали з'являтися перші стратегії, доба законів Джима Кроу добігала кінця й відбулася інтеграція Університету Алабами. Немає дива в тому, що чорні не були належно представлені в академічних установах, уряді й корпораціях. Теоретично рівноправність в Америці була більшою, ніж раніше, але дійсність говорила про інше.

Ліндон Джонсон уважав, що цей парадокс для країни неприйнятний. Він сказав: «Не можна стерти шрами сторіч, говорячи: „А тепер можете йти куди хочете, робити що хочете, обирати лідерів до душі“. Не можна взяти людину, яку роками уярмлювали в кайданах, звільнити її, вивести на стартову лінію для раси й сказати: „А тепер ви можете вільно конкурувати з усіма іншими“. І ще вірити при цьому, ніби ви вчинили чесно».

Через рік після підписання Закону про громадянські права Джонсон видав указ, що зобов'язував федеральних підрядників вдаватися до «позитивної дискримінації» під час прийому на роботу кваліфікованих представників меншин. 1967 року він включив до цього указу жінок. Цю політику на посту президента продовжив Річард Ніксон. 1969 року Ніксон створив Службу з питань підприємництва представників меншин для підтримки рівних можливостей для бізнесу представників меншин. Міністр праці Джордж Шульц схвалив тоді Філадельфійський план, котрий зобов'язував федеральних підрядників запровадити «вираження цілей у числовому вигляді та розклад їх реалізації» для десегрегації трудових ресурсів. 1970 року Міністерство праці видало наказ про запровадження Філадельфійського плану всіма урядовими підрядниками, а ще за рік до цього наказу додали жінок.

Проте незабаром виникла напруга між принципом рівноправності незалежно від раси (Чотирнадцята поправка заборонила дискримінацію на підставі раси, кольору шкіри або національності) та бажанням подолати історію расової винятковості. Від президентства Роналда Рейґана, який відверто критикував позитивну дискримінацію й хотів її припинити, й до Клінтона, що обіцяв «виправити й не припиняти», тривало смикання між обома засадами.

В емоційних судових справах постраждалі білі громадяни протиставлялися ширшим соціальним потребам. Як можна звільняти білих учителів із багаторічним стажем, щоб просто встановити расовий баланс у шкільному районі? Білі вчителі виграли справу. Чи правильно підвищувати на посаді чорних пожежників із нижчими іспитовими балами порівняно з білими конкурентами? Авжеж ні. Насправді ці питання не мали гарної відповіді, якщо розглядати їх на тлі змагання двох зобов'язувальних засад.

Проте найгостріше расова проблема стояла під час прийому до вищого навчального закладу. Доступ до якісної освіти перебуває в центрі обіцянки Америки забезпечити висхідну мобільність і поступовий розвиток особистості. Декому здавалося, що надання переваг одному студентові перед іншим на підставі раси, етнічного походження або статі суперечить згаданій обіцянці.

Як проректор Стенфордського університету в 1990-х роках, я знала, що ми наберемо менше студентів із меншин, якщо не братимемо до уваги расу. Під час прийому до коледжу ми з ректором Джерардом Кеспером обстоювали позитивну дискримінацію перед групами випускників, факультетськими скептиками та опікунською радою. Я вважала, що такі елітні університет, як Стенфорд, Гарвард та інші заклади такого рівня, є настільки перебірливими й невеликими, що приймальна комісія могла вручну записати успішних студентів із меншин, навіть якщо у них іспитові бали трохи нижчі, ніж у білих конкурентів, не поступаючись при цьому якістю.

Але у великих державних закладах здійснювати позитивну дискримінацію важче. Мічиганський університет створив бальну систему прийому, в якій вступникам із кваліфікованих міноритарних груп нараховувалися додаткові бали. Білий студент подав позов на інститут, і справа дійшла до Верховного суду[29]. У той час я працювала радником президента Буша з питань національної безпеки, і от він викликав мене до Овального кабінету. «Я маю прийняти ухвалу в мічиганській справі», — почав президент. Він спитав мою думку про те, що, звісно, виходило поза мої посадові обов'язки: де мала бути експертна думка адміністрації на підтримку позивача в доленосній справі.

Президент пояснив, що як губернатор Техасу він не підтримував квотування, а схилявся до «дискримінаційного доступу». Техаська програма передбачала, що перші 10 % випускників шкіл одержували гарантоване місце за техаською університетською системою. А от у мічиганській справі позивач наполягав, що бальна система під час прийому на бакалаврат — це та сама система квотування. 1978 року Верховний суд визнав квотування неконституційним у справі «Члени правління Каліфорнійського університету проти Бакка», однак ця ухвала підтримала використання раси як фактора в рішеннях про прийом із урахуванням великої зацікавленості штату в підтримці диверсифікації. Президент мав два варіанти вибору. Перший — просто підтримати позивача в тому, що мічиганська бальна система неконституційна. Друга — вийти за рамки питання й звернутися до суду з проханням скасувати рештки позитивної дискримінації при прийомі до коледжу і виключити використання фактора раси в рішеннях про прийом, тобто скасувати прецедент Бакка.

Мені було трохи дивно висловлюватися з питання внутрішньої політики, але я розуміла, що маю це зробити як перший чорний радник і колишній проректор Стенфорду. Я сказала президентові, що особисто не давала б експертного висновку на користь позивача, однак він і його радники вже вирішили це зробити. Я також радила не підтримувати тих, хто виступав за скасування прецеденту Бакка. «Пане президенте, — сказала я, — робота з цього питання ще не завершена. Колись таки завершиться, але не зараз».

Згодом я довідалася, що тодішній юрисконсульт Білого дому Альберото Ґонзалес, який потім став міністром юстиції, сказав йому те саме. Всупереч бажанням декого в адміністрації президент пристав, як ми й радили, до середнього курсу. Коли «Вашингтон пост» написала, буцім я радила скасувати прецедент Бакка, я попросила президента дозволити мені зробити те, чого я ніколи доти не робила, — оприлюднити зміст нашої приватної бесіди. Він погодився, і я всім розповіла, що підтримувала й підтримую позитивну дискримінацію. Іноді, коли зіштовхуються важливі принципи, доводиться вибирати: я вважаю, що нам ще й досі слід вдаватися до інклюзивності, навіть якщо це суперечить бажанню покінчити з расовим фактором.

Невдовзі ми як країна зможемо зробити інший вибір. У мічиганській справі Сандра Дей О'Коннор вважала, що потреба в преференціях закінчиться через 25 років. Тобто в 2028 році.

У різних штатах висловлюють незгоду з позитивною дискримінацією. Наприклад, 1966 року каліфорнійці проголосували на референдумі за припинення позитивної дискримінації в державних агенціях під час прийому на роботу, в освіті та контрактаціях.

Проте залишається недостатньою представленість меншин в академічній науці, корпоративному середовищі та уряді. Позитивна дискримінація примусила людей зупинитися, подумати й чесно диверсифікувати вигляд традиційних каналів. Сумніваюся, що в Стенфорді, як би не дбали про диверсифікацію, зацікавилися б молодим радянологом із Денверського університету на річній дослідницькій стипендії. Проте університет вирішив спробувати, і я опинилася на факультеті викладачем. Обидві сторони при цьому виграли.

Перебуваючи на посаді держсекретаря, говорила помічникам, що, як на мене, це жахливо, що за цілий день нарад я не побачила нікого, схожого на мене. Президент Сполучених Штатів на посади провідних дипломатів призначив одразу двох афроамериканців — Коліна Пауелла й мене, а от на дипломатичній службі загалом перебувало 6 % чорних; цей відсоток не мінявся з 1980-х років і становив лише половину очікуваної величини з огляду на статистику населення.

Звичайно, непросто зрозуміти, яку роль відіграє вибір за тих чи інших обставин недостатньої репрезентації. Я доводила студентам — представникам меншості у затопленому приміщенні, що вони не можуть вирішувати для себе не вчити іноземну мову й сподіватися, що дипломатичний корпус диверсифікується. Я казала чорним студентам, що вони не можуть відмовлятися йти далі в аспірантуру й нарікати, що бракує професорів із меншин.

Ба більше, у той час як інші групи слушно заявляли про потребу допомоги через недостатню представленість, виникали нові суперечності. Представленість американців азіатського походження при прийомі до коледжу була недостатньою через включення інших меншин. І я добре знаю, що кожен прийнятий студент із меншин зазнаватиме цькування через позитивну дискримінацію, хоча в інших університетах думають інакше. Так часто я з цим зустрічалася, що це вже й не дивувало.

Проте один інцидент я забути не можу. В одного колеги в Стенфорді я поцікавилася, як йому працюється викладачем. Він відповів, що попри зайнятість веде ще додаткову групу, аби допомогти студентам із меншин наздогнати однокурсників. Чверть щойно розпочалася, і я безневинно запитала, чи він оцінював їхні знання, щоб знати, чи потрібні їм додаткові заняття. Йому таке й на думку не спало. Хотіла було спитати його: «А може, й білим студентам треба допомогти? Ти про це подумав?» Але не спитала. Він хотів якнайкраще, а піддався найгіршій упередженості. В іншому контексті президент Джордж В. Бути якось назвав це «зацикленістю за низьких сподівань».

Чимало зусиль було докладено, щоб подолати ці напруження й суперечності, які випливають із таких недосконалостей, як рабство та марновірство, що з'явилися при народженні нації. І те, що ми досі боремося з цими проблемами, існуючи понад двісті років як держава, — ще одне нагадування про складність шляху до демократії.

Оскільки народи в усьому світі борються за побудову власної демократії, надзвичайної ваги набувають зусилля, спрямовані на захист прав етнічних, релігійних та інших меншин. Американський досвід свідчить, що ця боротьба триватиме ще довго після стабілізації самої демократії. Проте це сприяє «духові конституціоналізму» й вірі в кінцеву справедливість національних інститутів, а також підтверджує, що їх треба плекати.

Сьогодні Сполучені Штати — стабільна демократія, але не тому, що інституційний задум Засновників раз і назавжди відповів на всі питання про рівновагу прав та інтересів громадян і їхнього штату. Вони покладалися на необхідні компроміси для створення структури з засад і законів, які скеровували б майбутні покоління при розв'язанні нових викликів. Урок для молодих демократій полягає в тому, що не всьому можна дати лад із самого початку. Але якщо інституції на місці й громадяни ними користуються, то принаймні з'являється спосіб каналізувати пристрасті вільних людей і вирішити складні проблеми урядування з їхньою появою в майбутньому.

Розділ 2

Росія і значення історії

Відвідини Санкт-Петербурга були несподіваними і навіть трохи дражливими. Реформіст Анатолій Собчак, мер міста, запросив групу професорів зі Стенфорду допомогти йому продумати створення нового великого російського університету. Ішов 192-й, і я вже рік як залишила свою роботу у Вашингтоні, де працювала спеціальним радником президента у радянських справах. Радянський Союз щойно розвалився, і я чекала на свій перший візит до Російської Федерації. Прибувши туди, я на власні очі побачила, як росіяни прагнули визначитися в радикально інших умовах.

Різні предмети на видноті в кабінеті Собчака свідчили про спокусу увібгати нове в рамки минулого. Стіни оздоблювали мала Російської імперії та портрет Петра Великого. На письмовому столі — царський символ — двоголовий орел. За одним із пояснень, орел дивився в різні боки, аби нагадати підлеглим, що цар водночас і людина, і божество.

Собчак пояснив, що задуманий ним «Європейський університет» поверне Росію на властиве їй місце інтелектуального лідера континенту, роль, яку знищила «радянська інтерлюдія», як він назвав попередні 75 років. І навздогін Собчак згадав ухвалу про зміну назви великого міста Ленінграда на попередню — Санкт-Петербург. Ухвала виявилася суперечливою. Ветерани Другої світової війни не погоджувалися, зауважив він, але обіцяв знайти спосіб ушанувати їхню жертовність під час облоги Ленінграда, коли загинув один мільйон росіян. Мер сказав, що зміна означає поступ і що час іти вперед. А я не могла не думати, що такий поступ відбувався із озиранням назад. Російська націоналістична реставрація зрушила з місця.

Увечері Собчак влаштував прийом в одній із великих зал Зимового палацу. Приміщення заповнили російські інтелектуали в чорному вбранні, що було модним наприкінці XIX ст. У декого з них і прізвища були з минулого. Я познайомилася з кількома Чеховими, Толстими і навіть одним Пушкіним. Так реальні й уявні нащадки великих російських літераторів минулого заявляли свої претензії на майбутнє країни.

Я відійшла від натовпу й вирішила походити й помилуватися винятковою красою і мистецькою досконалістю найбільшого російського архітектурного шедевру. Колишній осідок царів, палац — частина будівельного ансамблю на Неві. В пастельних блакитно-зелених приміщеннях із малахітовими колонами висіли золоті люстри. Я запримітила в кутку приземкуватого чоловіка із крижаним поглядом блакитних очей. Йому було ніяково, на ньому був стрій радянського крою. Не знаю, що потягло мене познайомитися з ним; може, мені стало прикро за нього, бо він почувався недорікою. Я підійшла й простягла руку. Говорили ми із заступником мера Санкт-Петербурга мало, принаймні я небагато запам'ятала з того, що він казав.

Приблизно через 10 років, у червні 2001-го, президент Джордж В. Буш і я чекали на прибуття російського президента на їхній перший саміт у Словенії. До нас рвучко підійшов той самий блідий чоловік із прийому в Зимовому палаці. Президент Путін простягнув руку, й ми обмінялися привітаннями. Я не сказала, що ми вже були знайомі раніше. Він теж.

Владімір Путін уособлює боротьбу Росії за власне опертя. Як кадебіст у Східній Німеччині він став свідком реформ Горбачова й розвалу Радянського Союзу. Як молодий єльцинський прем'єр він брав участь у хаотичному народженні та невдачі російських квазідемократичних інститутів. Зрештою, на хвилі страху й розпачу населення він розвернув країну до авторитарного минулого.

Вінстон Черчилль якось назвав Росію «заморокою, оповитою таємницею всередині загадки». Дивлячись на подорож до Росії, спокусливо повернутися до аргументів про унікальність цієї країни. Я чула, як багато роздратованих людей — експертів, урядовців та коментаторів — замість пояснення розводили руками, мовляв, «це Росія».

Спокусливо також посилатися на брутальну й неспокійну історію Росії. Сама країна утворилася наприкінці XV ст. із князівств, які систематично зліплювали докупи в російську державу. Правляча династія постала в Москві, після того як чотири царі з Рюриковичів перемогли, а частково й підкупили родини землевласників (їх називали боярами), аби вони присягли на вірність центральній державі та утворили стрижень майбутньої Російської імперії. До послуху всіх примушували за допомогою сили та страху. Час від часу відрубані голови неслухів виставлялися на палях уздовж мурів кремлівської фортеці, яку Іван Великий перетворив на головну управу нової держави.

Влада, яку цар не здобував брутальною силою, він одержував через васальну відданість православній церкві. Як очільнику церкви, правителю Росії, вважалося, були притаманні людські й божественні риси. Цар захищав і збагачував церкву, а церковні ієрархи відповідали йому прихильністю. Для святкування військової перемоги Іван Грозний наказав спорудити кафедральну церкву біля Кремля, яка була настільки прекрасною, що й досі є символом Росії. Він також потурбувався, щоб шедевр — катедру Св. Василів — ніхто не скопіював: кажуть, ніби архітекторові викололи очі, аби він більше не проектував.

Потім 1584 року Іван Грозний помер, не залишивши дієздатного спадкоємця. Син Федір став царем, але на чолі влади опинився російський боярин Борис Годунов, а коли 1598 року Федір помер, із ним відійшла в минуле й династія Рюриковичів. Претенденти на трон з'являлися з лячною частотою, аби в ліжку (дослівно) їх убили нові претенденти. Чужоземні правителі й собі щось прагнули урвати від уразливої російської держави та посилали кандидатів (інколи власних дітей) заявити фальшиві претензії на російський трон. Коли Борис Годунов помер (його довели до божевілля з'яви тих, кого він убив), Росія поринула в тривалу громадянську війну. Цей період називається Смутним часом.

Звичайно, можна гадати, буцімто епізод, що стався п'ять сторіч тому, не має відповідника сьогодні. Але я ніколи не забуду, як ходила до Великого театру в Москві на початку 1980-х років на чудову оперу Мусоргського про ті часи. У приголомшливій сцені коронації лунали кремлівські дзвони, які всі добре чули, бо театр був звідти лише за кілька кварталів. А від думки, що це ті самі дзвони, які бамкали до коронації Годунова, по тілу пробігали мурашки.

У фіналі опери, коли мертвий Годунов лежить на підлозі, хор закликає людей його оплакувати. І, на мій подив, глядачі почали плакати. Кожен росіянин знає, що має початися Смутний час. Їм судилося багато років громадянської війни, за якої вдома пануватиме хаос, а ззовні край шматуватимуть чужинці. І кожен глядач сприймав це особисто.

Вони знають, що 1613 року нарешті з'явиться молодий боярин, який започаткує в Кремлі династію Романових. Він і його спадкоємці розширюватимуть Російську імперію, воюючи на чужині й придушуючи непокору вдома. При цьому російська ідентичність і почуття безпеки формуватимуться за допомогою загарбань, релігійної ортодоксії та авторитарного правління.

Просторий ландшафт без кордонів та океанів для його захисту вбере в себе величезні території Євразії. Він проіснує триста років, доки забагато програних воєн та домашній заколот не повалять царат і не приведуть Леніна з більшовиками до влади. Тоді примножаться репресії й переслідування. Але величезна імперія буде відбудована, і Радянський Союз посідатиме майже ту саму територію, що й Російська імперія, яку він зруйнував.

Потім у Другій світовій війні загине 25 млн росіян, коли країну схоче загарбати інша потужна держава. Російська нація згуртується й переможе нацистів, поширивши свій вплив углиб Східної Європи та утворивши «кільце братніх соціалістичних держав» для захисту своїх кордонів[30]. Як ядерна супердержава, Радянський Союз вкульбачить Європу та Азію, його боятимуться на всій планеті, доки однієї грудневої ночі 1991 року його стяг востаннє не скинуть із Кремля. П'ятнадцять республік колишнього Союзу перетворяться на незалежні держави. А кордони Росії стиснуться майже до кордонів держави часів Петра Великого.

У російській мові є слово вопрос, що означає «питання», «проблема». Ті, хто вивчає Росію, знає, що в її історії поставала низка питань. Відомий виклик Леніна товаришам-більшовикам «Що робити?». Тривала одержимість серед людей питанням «Хто винний?». Жахлива географія і неспокійна історія примушують росіян запитувати «Хто ми?» і «Що таке Росія?» Упродовж сторіч на ці питання не було відповіді, а тепер постає ще одне: «Чи може демократія утвердитися на цій суворій та неосяжній землі?»

В історії кожної країни є певний аспект, яким можна пояснити, чому демократія тут не утвердиться. Ця тема в сучасній російській історії характерна й для невдалих переходів до демократії на всій планеті: слабкі інститути не закріпилися на тлі економічного занепаду й соціальної нестабільності. Росія — не Марс, а росіяни не мають якоїсь унікальної антидемократичної ДНК.

Проте Росія має власну унікальність. Радянський Союз розвалився одночасно з народженням нової російської держави, що ускладнило й розбурхало ситуацію, яка була справді інакшою. Кордони держави, ідентичність народу й система економічного та політичного урядування — усі ці чинники діяли одночасно. І тут вимучена історія відіграє свою роль і допомагає пояснити, чому перехід до демократії ніяким переходом не був: це був розвал російської держави всередині радянської імперії. І саме цього не вдалося здолати.

Перший вихідний пункт:

«Я хочу, щоб Радянський Союз став нормальною країною»

Михайло Горбачов хотів, змінюючи Радянський Союз, змінити плин історії. Коли в березні 1985 року він став Першим секретарем КПРС, політична й економічна системи перебували у глибокій кризі, Москва загрузла в дорогій війні з Афганістаном, а Америка кидала виклик радянській державі і там, і скрізь на планеті. Президент Роналд Рейґан почав масово збільшувати оборонний бюджет і запустив військово-технологічні програми, які Москві виявилися не до снаги[31].

За чотири роки в країні тричі змінилося керівництво. Старіючі радянські лідери — Брежнєв, Андропов, Черненко — помирали один за одним, і це гарна метафора на позначення стану Радянського Союзу.

Для змалювання ситуації росіяни вдало використовували чорний гумор. У старому анекдоті розповідалося, як чоловік хотів потрапити на похорон Брежнєва.

«У вас немає квитка», — каже йому охорона.

Наступного разу чоловік прийшов на похорон Андропова.

«Пред'явіть квиток», — каже охорона.

Коли чоловік прийшов на прощання з Черненком, то сказав охороні: «Все гаразд... Я придбав сезонний абонемент».

Люди та їхнє керівництво говорили про застій, стагнацію, описуючи стан справ.

Горбачов став ковтком свіжого повітря. І впродовж наступних чотирьох років несподіванки йшли одна за другою, у той час як він намагався позбутися ярма радянського застою. Термін, що він обрав, — перебудова — позначав чимало нових ідей, які мали струснути централізоване планування економіки та запровадити (спочатку обережно) конкуренцію, цінову реформу й ринкові відносини. Хоча й обережні, реформи насправді були радикальними, якщо згадати про централізоване планування, на яке 65 років спиралася радянська економіка. Витрати й виробництво визначалися не попитом і пропозицією, а низкою планів, які щоп'ять років ухвалював уряд. Дивовижно, але план мав охопити всі транзакції в економіці, що обслуговувала майже 300 млн населення понад 11 різних часових зон.

Одного року плани для виделок і вішаків для рушників переплуталися. Проте робітники працювали за планом. Ніхто не звертав уваги на те, що вішаки значно полегшали, а виделки значно поважчали. Їх завозили до магазинів, де радянським споживачам доводилося миритися з тим, що їм давали. Такою була природа централізованого планування, котра визначала все — від виробництва черевиків, холодильників та автомобілів до постачання верстатів для важкої промисловості й озброєння для війська.

Одна з перших реформ дозволяла створення приватних ресторанчиків, які називали «кооперативами», щоб надати їм соціалістичного звучання. 1988 року, під час відвідин Москви, я побувала в одному з них і була вражена якістю й ретельністю приготування їжі. В СРСР я не бачила таких гарних макаронів і таких свіжих овочів. Коли в 1979 році я була аспіранткою, то часто на вході до державного ресторану (а тоді вони всі були державними) вам казали, що вільних столиків немає, і це попри те, що в залі було порожньо.

Якщо вдавалося сісти, то з їжі був неїстівний черствий хліб, курка — шкіра та кістки і якісь принагідні овочі — зазвичай огірки й зрідка помідори. Працівники цим усім не переймалися, бо нагороди за гарне обслуговування й гарну їжу не було.

Нові горбачовські підприємці були зовсім іншими. Вони хотіли мати відвідувачів, їм потрібні відвідувачі, й вони ставилися до них добре. Я розпитала одного власника про свіжість харчів. Він пояснив, що щоранку їздив у село в передмісті, платив фермеру вдвічі більше, ніж держава, і тому мав лише найкращі продукти. Тоді повертався до Москви й разом із дружиною готував вечерю. Ціни в них були трохи вищі, пояснив він, але відвідувачів не бракувало.

Траплялися й інші ознаки утвердження рудиментарних форм капіталізму. В минулому всі радянські продмаги виглядали однаково: брудні, погано освітлені, з малим вибором продуктів на полицях. Але коли за Перебудови менеджери змогли орендувати магазин і залишати собі частину виторгу (прибутком це не називалося), вони почали працювати, щоб привабити покупців. З'явилися вітрини, які конкурували між собою.

Реформи почали супроводжуватися гласністю — серією політичних змін, які мали зменшити опір удосконаленню економіки. Здавалося, Горбачов вірив, що зможе усунути ключові засади політичної системи — пропаганду й страх. Багатьом людям, зокрема й мені, казав, що хоче зробити Радянський Союз «нормальною країною».

Як і економічні реформи, гласність (тобто транспарентність) починалася скромно. Комуністична партія очолила процес, заохочуючи перегляд відбіленої історії країни. Наприклад, довгий час точилися дебати про те, скільки людей загинуло під час чисток 1930-х років за Йосипа Сталіна. Вчені піддали різкій критиці британо-американського історика Роберта Конквеста, який 1968 року заявив, що вбито 20 млн душ. Ще й у середині 1980-х деякі вчені оцінювали кількість жертв на «багато тисяч»[32]. Але коли було оприлюднено офіційну версію, ми побачили, що жахлива оцінка Конквеста точна. Приблизно кожний третій член партії (і багато безпартійних) був названий зрадником і знищений за сталінізму. Багатьох страчували відразу, а інших засилали до сибірських та інших концтаборів, де вони помирали через страшні умови праці, і мало хто вижив, аби за гласності про все розповісти. За гласності шанобливо вітали повернення на Вітчизну таких великих письменників-дисидентів, як Александр Солженіцин, котрий створив хроніку брутальності сталінізму (і за його межами).

Однак радниці хотіли контролювати наратив і обережно вибирати, що критикувати й відкинути, а що зберегти. Проте ця стратегія виявилася нежиттєздатною: критика почала виходити за історичні рамки й досягати тогочасного керівництва.

Під час місячного перебування в Москві 1988 року я гуляла Старим Арбатом неподалік від резиденції американського посла. На бруківці люди завжди продавали якісь вироби. Я вибрала собі матрьошку (такі маленькі ляльки, всередині яких містилися ляльки дедалі меншого розміру). Ця матрьошка була подобою Горбачова, всередині якої містилися його попередники, аж до маленького Леніна. Дивно, подумала я, жодної поваги.

Ішла я далі — до того місця, де вистава вуличного театру привабила цілий натовп. Спочатку я не все розуміла розмовною російською, а тоді збагнула, що комік насміхається із Горбачова, його антиалкогольної кампанії та взагалі некомпетентності Кремля.

Усе-таки в Росії майже завжди (єдиний виняток — Сталін) дозволялася невеличка сатира на уряд. За царату такі письменники, як Микола Гоголь, висміювали дурних бюрократів, наприклад, у п'єсі «Ревізор»[33].

Але тут ішлося про інше. Всередині коїлося щось фундаментальніше. Радянські люди втрачали страх перед правителями. Горбачов уважав, що позбавлене страху й брехні про історію населення згуртується для добра країни й обере нове та яскраве майбуття.

Натомість політичний ландшафт і далі змінювався. Те, що багато хто сприймав як послаблення обмежень усередині існуючої системи, незабаром перетворилося на наступ на саму систему. Інтелектуальні дебати (і навіть телекоментарі) почали звертатися до заборонених тем, наприклад, чи може й чи повинна залишатися партійна монополія на владу.

Сам Горбачов мав цікаве уявлення, яке я мала нагоду обговорювати з ним під час його візиту до США 1990 року. Він гадав, буцімто СРСР не готовий до багатопартійної системи. І не дивно. Проте потім він зауважив, що в Компартії Радянського Союзу зростає фракційність і що це буде основою нових партій. Він добре знав політичну історію інших країн і нагадав мені, що деякі найвидатніші лідери Америки (як-от Джордж Вашингтон) ніколи до партій не належали. В Японії панувала одна партія (АДП), але фракції через вибори давали можливість змінювати політичне керівництво, зауважив він.

Ба більше, Горбачов сказав, що бачить день, коли політична система Радянського Союзу стане крайньо лівою в європейському спектрі партій — комуністична, соціал-демократична, консервативна. Таким, казав він, мав бути результат Російської революції. Проблема в тому, що Йосип Сталін викрав політичну систему і відокремився від Європи. На мою думку, в нього був цікавий, хоч і не позбавлений вад, погляд на радянську історію. Але це свідчило, що віра Горбачова в реформований Радянський Союз була реальною.

Уже в 1987-му, через два роки після обрання на посаду секретаря партії, він запропонував плани демократизації місцевої влади й КПРС. Уперше того року на деяких виборчих округах мали з'явитися кілька кандидатів. І хоча лише близько 4 % депутатів пройшли на змагальних виборах, деякі досить відомі особи вибори програли. Така обережно підготовлена зміна почала заохочувати й інших просувати пакет реформ. У травні наступного року група продемократичних активістів створила Демократичний союз. Вони «проголосили свою організацію політичною партією, першою опозиційною до КПРС партією за сімдесят років»[34].

Темп змін прискорювався впродовж 1988 року, а горбачовські реформи зробили мішенню роль партії як партії правлячої. У Радянському Союзі завжди існували паралельні структури: партія та уряд. Наприклад, «Правда» була партійною газетою, а «Ізвєстія» — газетою уряду. Водночас усі високопосадовці в уряді були членами партії, і ніхто не сумнівався в тому, що реальна влада належала Політбюро КПРС і його Генеральному секретареві.

Горбачов запропонував для СРСР президентську систему, змінивши інституційну базу керівництва країною. Відтепер влада мала бути в руках президента, а не Генерального секретаря. Була змінена й конституція 1977 року: створено двопалатну законодавчу владу зі з'їздом народних депутатів як нижньою палатою і Верховною Радою як верхньою палатою. То була перша спроба створити незалежну від партії законодавчу гілку влади. (Саме слово «рада» в назві організації вказувало на те, що вона не є частиною Комуністичної партії.)

Нові правила також визначали «більш вільний та справедливий процес проведення виборів». Як зауважили дослідники, «вони були лишень частково вільні й конкурентні»[35]. Але вже на виборах наступного року десятки незалежних кандидатів і реформаторів перемогли партійних традиціоналістів. І вже 1989 року Верховна Рада заборонила цензуру преси.

Горбачов поважно поставився до підпорядкування партії уряду, хоча сам і пройшов на новоутворений пост радянського президента без виборів і втратив шанс запровадити мандат від народу на цей пост і для себе. Проте він позитивно оцінив атрибути самої посади. Під час планування саміту США — СРСР на літо 1990 року нам сказали, що звертатися до нього треба не як до «Генерального секретаря КПРС», а як до «Президента Горбачова». На доказ цього він прилетів до Вашингтона в 1990 році літаком «Аерофлоту», на якому був гордо зображений стяг Радянського Союзу з літерами «СССР» (російська абревіатура для «СРСР»).

І діяти він хотів як президент. Стоячи в офісі Джорджа Г. В. Буша в Кемп-Девіді, Горбачов зацікавився календарем, який президент витяг із кишені. «Це скорочена версія мого розкладу», — пояснив президент. Звичайно, Горбачов поцікавився, хто укладав розклад. Президент Буш відповів: «Мій планувальник, який співпрацює з главою адміністрації». «А в мене такого немає», — сказав Горбачов, не уточнюючи, кого саме — планувальника чи глави адміністрації. А ми в адміністрації Білого дому завжди дивувалися, чому призначення телефонної розмови з Горбачовим завжди було жахіттям. Ніхто ніколи не знав, де він і що робить. Він не використовував апарат Комуністичної партії, бо не довіряв йому, а президентського апарату ще не мав.

Президент Буш послужливо запитав, чи не надіслати йому людей, аби вони показали радянському президенту, як організувати керівництво на цій посаді. Горбачов радо пристав на пропозицію. І восени 1990 року глава адміністрації Джон Сунуну очолив делегацію американських службовців до Москви, аби допомогти Горбачову налаштувати виконання президентських обов'язків.

Ці зміни не повинні були руйнувати владні позиції КПРС. Горбачов мав намір демократизувати й модернізувати Комуністичну партію, збільшивши її легітимність для радянських людей. Він, здавалося, вірив, що вона може здобути довіру людей без потреби вдаватися до примусу чи репресій, щоб забезпечити їхню лояльність. Проте, створюючи й дозволяючи нові інституційні схеми, він вивільняв простір для інших сил, контролювати які не міг. І відразу стало зрозуміло, що ці чудові зміни надто малі й відбуваються надто пізно. Тиск і з лівого боку (російські політики називали їх консерваторами), і з правого (ліберали) залишив мало простору для серединної позиції Горбачова.

На лівому фланзі такі владні особи, як член Політбюро Єгор Ліґачов, боялися (як виявилося, слушно), що КПРС вчиняє самогубство. За такі погляди Ліґачова усунули з поста відповідального за ідеологію й призначили відповідальним за сільське господарство. Значення цього зрозуміли всі, бо такий новий портфель означав політичне вигнання. Однак відверта критика в радянській пресі та поява в партії реакційних фракцій ставали більш наполегливими й поширеними. Проте Горбачов не зупинявся і оголосив на 28-му З'їзді КПРС у липні 1990 року, що Політбюро партії більше не керуватиме країною. Раніше того ж року провів нову редакцію статті 6 радянської конституції, що тепер виключала монополію КПРС на владу й дозволяла багатопартійність.

Ці ухвали злякали консерваторів, але для лібералів на чолі з Борисом Єльциним вони виявилися недостатньо радикальними. За три роки до того його вивели зі складу Політбюро, а в липні 1990 року несподівано виключили з партії.

Відтоді він очолив продемократичні сили, через що в політичному ландшафті стався фатальний розлам. Єльцин почав виступати за послаблення зв'язків між республіками Радянського Союзу, наполягаючи не на унітарній, а на конфедеративній державності. За іронією долі, Єльцин скористався положенням радянської конституції, яке визнавало право республік на вихід із Союзу. Нікому ніколи не спадало на думку, що це важливо, але інколи виявляється, що писаний закон може по-іншому прочитуватися у змінених обставинах.

Горбачов намагався випередити Єльцина, пропонуючи дедалі новіші зміни, які надавали більше прав республікам. Але і в цьому він спізнився: Єльцин створив паралельні структури в Російській республіці, які насправді вбивали Радянський Союз. Бо що таке Радянський Союз без такого стрижня, як Росія?

Відчайдушно чіпляючись за єдину радянську державу, у березні 1991 року Горбачов підтримав референдум із питання союзної єдності. І хоча більшість проголосувала за збереження Радянського Союзу, шість республік бойкотували референдум (Вірменія, Грузія, Молдавія, Литва, Латвія та Естонія). А ще важливіше те, що російські виборці підтримали повноваження російського президента. Коли в червні 1991 року Єльцина було обрано президентом Росії, він уже мав інституційну базу, щоб вимагати незалежності для республік. Невдовзі від радянської влади не залишилося нічого.

Підняття залізної завіси

У великій країні внутрішні реформи не відбуваються ізольовано. Змінювати доводиться й зовнішню політику. Тому зміни в Радянському Союзі набули драматичного характеру.

Наснажена палкою ідеологією та риторикою класового протистояння й епічної боротьби між комунізмом та капіталізмом радянська держава утворилася 1922 року з решток Російської імперії. Віра в те, що разом вони не можуть співіснувати, найкраще відбилася в погрозі Микити Хрущова «поховати» Захід та в його необачному графіку, за яким через кілька десятиріч мав тріумфувати соціалізм[36].

Пристрасті й віра в тріумф соціалізму з роками зменшувалися, поступившись мирному співіснуванню й розрядці з Заходом, але залишилося поняття двох конкуруючих систем, яке стало відмітною характеристикою міжнародної системи за часів Холодної війни. В усьому — від перегонів у космосі до олімпійського хокею — перемога Радянського Союзу сприймалася як перемога соціалізму. Пригадую, в дитинстві як шок і переляк сприймався запуск Радянським Союзом 1961 року першої людини в космос. З іншого боку, американці раділи, коли шаховий вундеркінд із США Боббі Фішер переміг Бориса Спаського і став світовим гросмейстером[37], а Вен Клайберн виявився першим не-росіянином, який 1958 року переміг на Міжнародному конкурсі піаністів імені Чайковського[38]. Маленьким дівчам я вчилася грати на фортепіано й хотіла стати Веном Клайберном. 1980 року поразка Великої червоної машини (як на Заході називали радянську хокейну команду) від гурту юних американських аматорів на Олімпійських іграх у Лейк-Плесід трактувалася як болюча втрата для комунізму й перемога капіталізму й демократії. У стосунках Сходу й Заходу це була гра з нульовою сумою.

Горбачов відкинув такий погляд. Він тяжів до життєздатної зовнішньої політики, яка б не потребувала надзавдань, як-от виснажлива війна в Афганістані, та перевантаження оборонного бюджету, що забирав понад 25 % ВВП; він також скасував таку наріжну організаційну засаду, як «класова боротьба»[39]. У вузькому колі однодумців у радянському істеблішменті на чолі з такими інтелектуалами, як Олександр Яковлєв, майбутній радник Горбачова, сформулювали аргумент, що сучасний світ потребував кооперації, а не конфліктів. Міжнародним еквівалентом «нормальної» внутрішньої політики нового Радянського Союзу став «Спільний європейський дім». У цьому контексті думка Горбачова, що Радянський Союз просто посяде своє місце в континуумі європейських політичних сил, була цілком прийнятною.

Спочатку в Білому домі ми поставилися до цього скептично, але потім з'ясувалося, що слова з ділом у Горбачова не розходилися. Радянський Союз закінчив війну в Афганістані й повернув військо додому. Тепер Східна Європа була вільна йти власним шляхом, а чисельність радянської армії різко скоротилася.

У галузі економіки Горбачов хотів долучитися до міжнародної капіталістичної системи. Радянські економісти регулярно відвідували Вашингтон, Лондон і Париж, де вивчали, як працюють тамтешні економіки. У процесі їхньої роботи ставало зрозумілим: можна забути, що централізоване планування й комунізм віталися як життєздатна й бажана альтернатива капіталізму в Азії, Латинській Америці, Африці й, звичайно, Східній Європі. Поразка на цьому шляху стала очевидною, і радянці були ладні визнати це, хоча їхнє розуміння капіталізму здавалося в кращому разі недостатнім.

Під час одного засідання з росіянами мій колега Майк Боскін, глава Ради економічних консультантів президента Джорджа Г. В. Буша, прочитав їм невеличку лекцію про ринки. Наприкінці його виступу радянський міністр фінансів підняв руку. «Дякую, докторе Боскін, — почав він. — Проте є одна річ, якої я не розумію. Хто ж визначає ціни?»

У радянських реформаторів було сильне бажання долучитися до гурту, хоча з часом воно й поменшало. В одному сумному епізоді Горбачов надіслав листа учасникам зустрічі G-7, що 1990 року проходила в Парижі. Власне, він звертався з проханням запросити його. Того року перелякані лідери не запросили Горбачова, проте, побоюючись, що його реформи почали втрачати ґрунт під ногами, вони таки його запросили на зустріч G-7 у липні 1991 року, за місяць до спроби державного перевороту проти нього й за п'ять місяців до остаточного розвалу Радянського Союзу. Так Велика сімка перетворилася на Велику вісімку.

Горбачову вдалося забезпечити Радянському Союзу місце в його «спільному європейському домі». Але й ціна була відповідною. Один роздратований східнонімецький інтелектуал сказав: «Якщо немає класового конфлікту, то нащо тоді дві Німеччини?» Незабаром і на це відповідь знайшлася, і Німеччина остаточно об'єдналася на західних умовах.

Під час візиту до Москви в лютому 1990 року, коли зменшувався радянський вплив у Німеччині, я зустрілася з радником Горбачова у справах США. О пів на п'яту надворі було вже темно і падав сніг, коли я чекала в кремлівській приймальні. Нарешті з'явився Вадим Заґладін. Він спізнився на годину. «Перепрошую, — сказав він. — Але щодня ми приходимо на роботу, аби довідатись, яке ще лихо нас спіткало».

Я виклала йому по пунктах, наскільки усім буде вигідне об'єднання Німеччини. Від завершення Холодної війни не програє ніхто. «Стоп! — сказав Заґладін. — Було ж дві Німеччини — одна ваша і одна наша. А тепер буде одна, і та ваша. Це, професоре Райс, стратегічна поразка». Я нічого не могла сказати, бо він мав рацію.

Горбачов наполягав на офіційній денонсації Радянським Союзом «Чотиристоронньої угоди щодо Берліна» і поверненні Німеччини до повного й цілковитого суверенітету не в Кремлі, а в московському готелі[40]. Цим завершилися 45 років радянського домінування — у холі готелю. Варшавський договір — радянський військовий альянс — розпустили кількома місяцями раніше, а НАТО — ні. Горбачов зайшов надто далеко, і коли радянська влада в Європі зруйнувалася, Холодна війна завершилася й Москва зазнала принизливої «стратегічної поразки».

Після цього прибічники жорсткої лінії згуртувалися й учинили в серпні 1991 року заколот проти Горбачова. Проте було надто пізно. Армія розділилася: одна частина підтримувала Єльцина і реформаторів, а інша дотримувалася поглядів консервативніших за горбачовські. Розділився КДБ, й ніхто не міг уже розраховувати на лояльність. Борис Єльцин і російські інститути стали альтернативою Горбачову й Радянському Союзу — це був виклик радикалів. Горбачов нібито спитав міністра оборони, чи підтримає його армія, якщо він чинитиме опір вимогам Єльцина. Міністр оборони відповів, що не переконаний у цьому.

Своїм коротким указом Єльцин створив Співдружність Незалежних Держав навзамін Радянському Союзу. Горбачов не чинив опору. 25 грудня 1991 року серп і молот, стяг супердержави з 30 000 одиниць ядерної зброї й армією з 4 млн військовослужбовців, востаннє спустили над Кремлем. Понад 70 років комунізму завершилися тихо й мирно — мало хто тужив за ними. А от смерть Радянського Союзу поклала свій карб на новоявлену російську державу й позначилася на критичних і хаотичних спробах перших років перейти до демократи. Можливо також, що вона припечатала її поразку.

Друге відкриття: народилася нова російська держава

Політичний вибір робиться не на голому місці: важливо, що було раніше. Зусилля Горбачова, скеровані на те, щоб зробити Радянський Союз «нормальною» державою, впровадили важливі демократичні реформи — власне, вперше в історії країни. Інший такий епізод був трагічно коротким. Завдяки Олександрові Керенському з'явився незалежний парламент, вільніша преса й верховенство закону, коли він прийшов до влади після зречення царя в березні 1917 року. Перемога більшовиків через вісім місяців поклала край тому експериментові. І через особливий виклад історії за радянських часів мало росіян знали про це.

Тож реформи Горбачова торували свій шлях: створення квазі-незалежного парламенту, інститут президентства відлучено від структури Комуністичної партії, з'явилися перші інститути громадянського суспільства, які обстоювали неполітичні справи[41]. На жаль, ці безпері інститути незабаром поглине хаос, що панував у країні.

У шалені дні відразу після кінця Радянського Союзу на Заході панували нестримна радість та оптимізм через сподівання, що капіталізм і демократія утвердяться в Росії та Прибалтиці. Оглядачі натомість дивилися тверезіше на новонезалежні Україну, Білорусь, Центральну Азію і Кавказ. Більшість їхніх нових лідерів дуже мало зробили для заохочення надії, одразу поринувши в корупцію, ворохобню або просто передаючи владу авторитарним комуністам, що тепер називалися націонал-демократами.

Проте Росія здавалася іншою. В країні спостерігався високий рівень економічного розвитку, відносна етнічна гомогенність і майже стовідсоткова письменність.

Звичайно, тривожила російська тоталітарна історія. Проте за сім років Горбачов послабив обмеження без масового насильства й мирно передав кермо Борису Єльцину. Своєю чергою Єльцин став популярним лідером, легітимність якого ще збільшилася, коли він мужньо боронив людей і державу перед російським Білим домом улітку 1991 року. Образ Єльцина, який поглядав на заколотників, стоячи на танку й повертаючи проти них армію, надихав країну. Росіяни мали підстави вірити, що вони нарешті позбулися сторіч революцій, визиску й політичної метушні. Наразі, коли розвалився Радянський Союз, Росія могла стати нормальною країною.

І Захід відчайдушно хотів допомогти. Це правда, що Росії не запропонували План Маршалла, який підтримав Європу в період реконструкції після Другої світової війни. Проте обставини були іншими. Адже Росія мала власні ресурси — незліченні нафтові багатства, добре освічене населення та високий рівень індустріалізації. Проблема полягала в тому, щоб вивільнити сили, які стримував радянський комунізм. Сировини для успішної демократизації було достатньо.

Це значною мірою пояснює, чому США і Європа обрали саме такий шлях допомоги Росії в її демократизації. До Москви прибула величезна кількість урядових і приватних експертів, щоб допомогти запровадити капіталізм і порадити, як розвивати демократію. Дехто вже тоді казав, що зарано сподіватися на великі зміни, але перемогли прибічники радикальної хірургії.

Треба було трансформувати радянську економіку. Це зрозуміло. Але з нинішнього ракурсу ми бачимо, що ні радники росіян, ні самі росіяни не мали жоднісінького уявлення, як докорінно перебудувати абсолютно неефективну економіку. Попередні успіхи в трансформуванні польської економіки давали оманливе відчуття впевненості в доброму результаті. Проте Польща, як ми покажемо, була цілком іншою: багато важили нові інститути демократії та капіталізму.

У Росії швидкість змін дуже випереджала створення правил гри та інститутів для стримування нових сил. Реальні події швидко увібрали те, що лишилося від реформ Горбачова, і набагато випередили те, що міг запропонувати уряд Єльцина.

Ми бачили, що Батьки-засновники Америки переймалися тим, аби не створити державу надто сильною, бо це загрожуватиме демократичним цінностям. Водночас вони розуміли, що держава має бути досить сильною, щоб виконувати певні функції: захист від зовнішніх ворогів, запровадження національної валюти, підтримання громадського порядку, чесне оподаткування громадян, упевненість у тому, що штати виконуватимуть федеральні закони. А місце демократії було між хаосом та авторитарністю.

Росія не знайшла оптимального балансу. Цей період натомість характеризувався несамовитими схемами швидкої приватизації економіки, масовим збагаченням нових еліт, тоді як для населення реальний дохід обвалився, а рівень бідності стрімко зріс. Значно посилилась організована злочинність, яка забезпечувала захист компаніям і окремим особам (за оплату), який не могла забезпечити держава. Регіональна й місцева влада просто ігнорували політику центрального уряду. Для російського громадянина будні перетворилися на приниження, безправ'я та хаос.

В основі розпачу був економічний колапс у країні. «Шокова терапія» — таким терміном називали пришвидшене реформування економіки — не дала ради землетрусу, який переживала Росія. В 1988 році зайнятість 96 % російських трудових ресурсів забезпечувалася державою, і дохід майже всього населення надходив або з цього джерела, або з державних трансфертів (пенсії, виплати на дітей тощо)[42]. Станом на 1994 рік недержавний сектор забезпечував понад половину (55,3 %) всієї зайнятості, а 70 % державних активів були приватизовані[43]. За той самий період кількість бідних зросла з 2 % до 50 % населення[44]. Це означало, що дохід і потрібна для заробітку кваліфікація 74 млн громадян різко впали, а ці люди приєдналися до бідноти. У 1991—1998 роках ВВП Росії впав на 30 %, знищуючи заощадження багатьох росіян і прискорюючи втечу капіталу з країни в 1992—1999 роках до 150 млрд доларів[45].

Це приголомшливі цифри, але й вони не відбивають того удару, якого було завдано повсякденному життю простих громадян. Під час відвідин Москви у 1993 році я знову пройшлася Старим Арбатом. Але якщо 1988 року атмосфера тут була сповнена енергією і збудженням Перебудови, то тепер усе виглядало сумно. Старші пані намагалися продати побиті філіжанки й кераміку за будь-яку ціну, чоловіки жебрали в перехожих на хліб, а доперва демобілізовані солдати — виведені зі Східної Європи без надання житла — за кілька доларів віддавали армійську шинель.

Хто винний?

1992 року Верховна Рада ухвалила першу російську програму приватизації, а Єльцин підписав відповідний указ. Це дозволило менеджерам і працівникам підприємств придбати акції приватизованих компаній за допомогою ваучерів. Інші громадяни могли також купувати акції через банки.

Власне, Росія зіткнулася з надзвичайно важким завданням приватизувати 225 000 підприємств, і то швидко. Двоє іменитих економістів — Єгор Ґайдар та Анатолій Чубайс — за допомогою іноземних радників розробили план ваучеризації. Він спирався на успішний, хоч і менший за обсягом, досвід Чеської Республіки.

Умови були напрочуд сприятливими для інсайдерів, які могли придбати до 51 % акцій компанії за гроші самого підприємства, а не свої власні. Цю програму запровадило 80 % фірм, що призвело до приватизації приблизно половини компаній включно з 300 найбільшими в країні. Ефект не забарився. Коли ви відвідували ці підприємства, як це зробила я кілька разів, вам тепер видавали візитівку. На ній «директор заводу» було закреслено, бо тепер власник візитівки був «генеральним директором».

В окремому секторі приватизації намагалися конвертувати російські оборонні підприємства в цивільні. Радянські військові розпоряджалися найкращими ресурсами й технологіями, наймали найкращих робітників та вчених, продукували єдині конкурентоздатні вироби для світового ринку — військове спорядження. Чому б не використати цю передову промисловість для перебудови всієї економіки?

Разом зі своїми стенфордськими колегами, екс-міністром оборони Вільямом Перрі та Девідом Головеєм, одним із провідних західних експертів із радянської військової галузі, я відвідала два таких конверсійних проекти 1992 року. Того дня перший генеральний директор пояснював, що його завод спеціалізувався на справді важких матеріалах. Він підкреслював — справді важких. Незабаром ми зрозуміли, що він хотів сказати. Заводчани виготовляли матеріали, що використовувалися для зміцнення радянських пускових шахт для ракет із ядерним зарядом. У другій половині дня ми відвідали інший завод, де генеральний директор гордо демонстрував дитячі візочки й величезний кухонний комбайн, — усе це виготовлялося з титану, який використовували для виробництва військового спорядження. Достеменний сюрреалізм.

Але ще дужче змінила ландшафт друга приватизаційна програма. Її запровадили не через юридичну процедуру, а указом президента. Станом на 1995 рік на приватизацію чекало ще чимало державних підприємств. Ба більше, через втечу капіталу й швидке знецінення грошей у російського уряду закінчувалися кошти. Москві треба було якось фінансувати бюджет. Низка осіб, які збагатилися на перших приватизаціях банків, позичила уряду гроші з умовою, що в разі неповернення боргу вони одержать свою частку в різних компаніях. Непогана оборудка. Через корупцію й непрозорі торги ці люди отримали частину найкращих активів у країні. Завдяки таким полюбовним оборудкам Борис Березовський та Роман Абрамович одержали нафтовий гігант «Сібнєфть», Владімір Потанін купив «Норільск Нікель» за 700 млн доларів, хоча річний прибуток фірми становив 400 млн доларів, а його самого було призначено заступником прем'єра, Міхаїл Ходорковський придбав контрольний пакет величезної нафтової компанії «Юкос» за 309 млн доларів. Через кілька років його особисті статки вже оцінювалися в 15 млрд доларів.

Так з'явилися олігархи зі своїм почтом. Схоже, саме так держава отримала необхідні позики, новий менеджмент реорганізував багато цих компаній, а нові власники вивели їх на прибутковість. Цей розпродаж активів за зниженими цінами ще й досі пам'ятають і пересічні громадяни, і правителі Росії, які цю обставину використовують, щоб тиснути, залякувати та вимагати лояльності від найбільших багатіїв.

Подейкують, ніби Владімір Путін (також маєтний чоловік) казав олігархам, що в нього є для них ділова пропозиція. Він не чіпатиме їхні неправедні заробітки, а вони не лізтимуть у політику. Більшість на цей сценарій погодилася, а коли Міхаїл Ходорковський уперся, Кремль дав урок, зруйнувавши його компанію, а самого його ув'язнивши на десять років. Поширена заздрість до олігархів стала найпотужнішою зброєю Путіна проти тих, хто достатньо маєтний і впливовий, аби кинути йому виклик. Тобто виявилося зовсім неважко знайти відповідь на питання «Хто винен?».

Приголомшена російська держава

Зрозуміло, що різкий поворот до капіталізму значно випередив запровадження верховенства права та інститутів, які могли б регулювати ексцеси. Російська держава не спромоглася приборкати економічні наслідки розпочатого процесу. Незабаром вона не змогла захистити й власне населення. Організована злочинність стала фактом московських буднів, забезпечуючи захист крамарчукам та олігархам. Сплеск насильства наражав на небезпеку і москвичів, і відвідувачів столиці.

У травні 1994 року я вийшла з автівки біля своєї улюбленої «Кав'ярні Пушкіна» на Тверській, за кілька кварталів від Кремля. Зненацька за нами почалася якась штовханина. Водій сказав: «Там чоловік із кулеметом». Я озирнулася й побачила двох грубих охоронців, що оточили такого ж грубого «бізнесмена». Вони транспортували чеські самоскиди. Мій ескорт завів мене до кав'ярні, де хазяїн порадив сісти «подалі від вікна». Улітку 1994 року це була звичайна ситуація. Пам'ятаю, я ще подумала, що мій приятель Андрій відносно спокійний.

Міліція опинилася між російською мафією та нестримною корупцією у власних лавах і більше не могла контролювати вулиці. У період 1988—1994 років кількість убивств потроїлася. Тоді в Бразилії було приблизно стільки ж населення, скільки й у Росії, а вбивств траплялося на 9 000 більше, проте 1994 року вбивств у Росії виявилося на 15 000 більше[46]. Абсолютні цифри не дуже високі, але театральність російських злочинів позбавляла спокою населення, непризвичаєне до випадкових проявів насильства.

Бомби й убивства бізнесменів, журналістів та банкірів посилювали хаотичність атмосфери. Через кілька тижнів після того, як я зупинилася в готелі «Радіссон» у центрі Москви, хол перетворився на стрільбище, коли загін спеціального призначення без попередження увірвався до кав'ярні, щоб запопасти зібрання верхівки мафії.

Ерозія державних можливостей і влади не зупинилася на втраті контролю над кримінальними елементами. Регіональні й місцеві урядники повною мірою користувалися слабкістю Москви. Прагнучи забрати собі всі вигоди від приватизації, вони припасовували свої політичні програми до максималізації власного зиску. Федералізм може стати засобом більшої ефективності. Політична й економічна децентралізація може бути здоровою. США — не єдина країна із сильною регіональною владою: Німеччина, Бразилія, Індія віддають чимало повноважень своїм штатам.

Проте в Росії федералізм просто став виправданням для місцевих керівників, які робили все, що їм заманеться. Так чинили і губернатори, і мери. Мер Москви Юрій Лужков багато в чому покращив стан міста, зокрема знайшов гроші на реставрацію прекрасних старовинних шедеврів, як-от Катедра Христа Спасителя. Але його дружина мала багато нерухомого майна довкола реставраційних об'єктів, з чого мала чималий зиск. Такі персональні оборудки стали правилом, а не винятком.

Борис Єльцин, що якось закликав регіони «брати стільки, скільки зможуть взяти», незабаром побачив, як розгортаються катастрофи, коли не платять податків та ігнорують укази й коли регіони квітнуть, а національний уряд занепадає. З початку 1994 року він підписав низку «угод» із різними регіонами, намагаючись налагодити урядування. Але російській державі було завдано серйозної шкоди. Відцентрові сили, що зруйнували імперію й звільнили Україну, Білорусь та інші республіки СРСР, тепер докотилися й до Москви.

У країні панував хаос, і росіяни все це бачили й відчували. Ображені пенсіонери мали нині жити зі своїми дітьми. Ображені були солдати, які повернулися зі Східної Європи й не мали житла та ночували в парку імені Горького. Ображені були промислові робітники, що лишилися без роботи.

Радянський Союз закінчився, і Росія зазнавала невдач. Здавалося, навіть державні символи потрапили в пастку в чистилищі. Стоячи на газоні Білого дому, під час участі в церемонії зустрічі Бориса Єльцина 1994 року, я почула незнайому пісню. Я спитала в російського дипломата, чи це не новий державний гімн. «Ні, — відповів він. — Це просто пісня Глінки». На Олімпійських іграх 1992 року атлети колишнього Радянського Союзу крокували під олімпійським стягом і на подіумі слухали олімпійський гімн. Один ковзаняр уїдливо сказав, що все життя тренувався для цієї церемонії вручення золотих медалей. «І ось я на подіумі вперше слухаю якусь пісню під стягом, який не впізнаю», — сказав він.

У 2000 році за наполяганням Владіміра Путіна Дума проголосувала за новий державний гімн: нові слова на музику старого радянського гімну. Плутанина й страх панували серед росіян. Люди виснажилися й чекали на накази.

Однак попри хаос у Росії все ще могло бути по-іншому. Перехід до демократії не досягає успіху відразу й не зазнає поразки умить. Озираючись назад, бачимо точки згину, коли все могло скластися інакше.

Третє відкриття: вибори 1993 року

Попри проблеми політична система розвивалася сприятливо. На ландшафті 1992—1993 років позначилися нові політичні партії й коаліції, почали видаватися сотні незалежних газет, розквітло кілька груп громадянського суспільства. Погіршення економічної ситуації стало тлом для невдоволення державною політикою. Скрізь збиралися демонстрації, які здебільшого толерувалися урядом. Будувалися риштовання демократії.

Проте на вершині політикуму щоденний конфлікт Думи з президентом вів нову російську державу до кризи. У Бориса Єльцина був мінливий характер, і він часто різко реагував на виклики своїй владі та ідеям. Зчинялася колотнеча довкола економічної політики. І от у грудні 1992 року З'їзд народних депутатів позбавив Єльцина надзвичайних повноважень, яких йому нещодавно надали, й примусив звільнити прем'єра.

Дума кинула виклик президентові і в політичних питаннях, включно зі зрослою міццю республік та природою конституційної реформи. Коли Єльцин оголосив поза законом коаліцію реакційних політичних партій, Фронт національного порятунку і Верховний суд постановили вважати його дії неконституційними.

Єльцина дедалі більше розчаровувало те, що він трактував як перешкоду своїм зусиллям ліквідувати стару економіко-політичну структуру. У зверненні до Громадянського союзу в лютому 1993 року він сказав, що більше «не терпітиме паралельне урядування Думи».

У тимчасовому перемир'ї президент і Дума домовилися про політичний референдум, який наразі передбачав ґрунтовний перегляд громадського ладу. У цьому голосуванні Єльцина підтримали 59 % населення, а 49 % воліли нових виборів Думи і президента.

Багато росіян вважали, що конституційна реформа — єдина відповідь на відверте порушення функцій нових інститутів. Не дивно, що адміністрація президента і думський комітет подали абсолютно різні версії нової конституції. Єльцин хотів сильної президентської влади. Опозиція, зокрема віце-президент Александр Руцькой, звинуватила його в бажанні встановити диктатуру. Єльцин тимчасово відсторонив Руцького, який подав на нього позов до Конституційного суду.

Можна було б подумати, що ця тяганина між президентом і Думою та їхні звертання до судів є обнадійливою ознакою демократії. Але це не так. Доки російські громадяни страждали від економічної руїни, а московські вулиці день у день ставали небезпечнішими, політики в Москві билися над конституційними проблемами й здавалися далекими від проблем народу. Урядування зайшло в глухий кут.

Єльцин призупинив чинність Думи. Конституційний суд оголосив його указ неконституційним. З'їзд народних депутатів проголосував за його імпічмент. І бурхливі демонстрації в Москві не забарилися. Після доби безладу Єльцин узявся придушувати повстання військовою силою. Армійські частини штурмували Думу, і Руцькой, який пробував здатися, був заарештований за антидержавну змову. Чинність Конституційного суду призупинено. У цьому протистоянні полягло 140 душ.

На тлі такого насильства і протистояння росіяни пішли на виборчі дільниці, щоб обрати нову Думу й проголосувати за конституційний референдум у грудні 1993 року. Два місяці остаточні результати не оголошувалися. В оприлюднених результатах на ліберальні партії припало тільки 34,2 % голосів. Партії, які входили до вільної конфедерації опозиціонерів Єльцину, набрали 43,3 %.

Насправді ж ліберальні партії не змогли провести ефективні кампанії, а натомість поринули у взаємну критику й дискредитацію. Спроба в останню хвилину вийти об'єднаним блоком не вдалася, бо лідери провідних партій відмовилися співпрацювати. Після катастрофічної поразки в 1993 році ці лідери зневірилися й утратили свою ефективність. Кілька партій пов'язувалися з однією особою, як-от «Яблуко» Григорія Явлінського, а не з політичними платформами. Партії стяли осторонь від народу й не мали програм реального урядування. Поза межами Москви й Санкт-Петербурга про ці ліберальні сили взагалі ніхто не знав.

Таке бурхливе народження першої російської конституції 1993 року і постійна ворожість думців до президента знищили шанси на ефективне урядування законодавчої та виконавчої гілок влади. Власне, Єльцин керував дедалі більше за допомогою декретів, зокрема в економіці, принагідно ігноруючи Думу. Він зробив багато для вивільнення росіян, але мало для перетворення особистої позиції й влади в інститут президентства. Його правління стало егоцентричним та непередбачуваним.

Перший президент країни задає тон поведінці наступних. Уявіть-но собі, чи погодився б Джордж Вашингтон із бажанням інших зробити його королем. Натомість він розумів, що президентство має бути чимось більшим за особу, яка працює в цій інституції. Нельсон Мандела відмовився йти на другий термін, аби показати іншим, що президентство — не персональна дідизна. Єльцин чинив інакше й ставав дедалі свавільнішим. Тому молоді інститути нового російського уряду не набрали сили й легітимності та були просто відкинуті.

На вибори 1996 року Єльцин уже йшов із популістським месиджем, звертаючись до вулиці, а не до демократичних інститутів. Він критикував власного прем'єра, бо він «забуває про людей, що живуть на зарплатню й пенсію». У першому турі він одержав 36 % голосів, і тому перед другим здійснив повну чистку уряду. Виглядало, що він самоусунувся від відповідальності за все, що коїться в країні.

Прихід демократії був також затьмарений Чечнею і поширенням тероризму в російських містах. Перед 1994 роком норовлива республіка на нестабільному півдні країни, що мала мусульманську більшість, загрузла в громадянській війні. Після провалу мирних переговорів восени Єльцин наказав розпочати вторгнення в Чечню силами 40 000 солдатів федеральних сухопутних військ. Війна вирувала упродовж 20 місяців, полягло понад 5 000 російських вояків і десятки тисяч чеченців. Війна була непопулярною, але її терпіли. Коли 1995 року лідер чеченських військовиків Шаміль Басаєв узяв тисячу заручників у самій Росії, уряд погодився поновити переговори. Але відтоді примножувалося горе росіян у країні через придушення народів півдня, що становили мусульманську більшість. Відтоді Басаєв потрапив у погану компанію, відбув навчання в «Аль-Каїді», ще більше радикалізувався, через що росіяни закликали вжити жорсткіших заходів проти ненависних меншин, які нібито загрожували їхній Вітчизні.

І, нарешті, була проблема зі здоров'ям Бориса Єльцина. Президента постійно шпиталізували, і він зникав із поля зору з лячною частотою. У той час як Росія дедалі глибше загрузала в клопотах, особливо під час азійської фінансової кризи 1997—1998 років, Борис Єльцин не викликав довіри ні у свого народу, ані в зарубіжних лідерів.

1999 року виснажений Єльцин призначив колишнього офіцера КДБ Владіміра Путіна своїм четвертим прем'єром за півтора року. А вже 31 грудня 1999 року Єльцин подав у відставку, призначивши Путіна виконувати обов'язки російського президента. Через три місяці Путіна було обрано президентом на березневих виборах 2000 року. Багато хто вважає, що його було обрано лише тому, бо він єдиний — колишній полковник КДБ — був готовий захищати сім'ю Єльцина та її неправедні статки. Цей учинок Єльцина матиме драматичні наслідки для майбутнього Росії. Треба ще не забувати, що одним із можливих кандидатів на посаду був покійний ліберальний герой Борис Нємцов.

Початок переходу до демократії завершується

Ми тепер знаємо, що з часом Владімір Путін стане самодержцем удома і агресором на зовнішній арені, а тому важко повертатись у минуле і безпристрасно дивитися на обставини його приходу до влади. Наприкінці 1990-х російська держава потребувала реконструкції, відновлення довіри до керівництва та припинення хаосу.

Росіяни були налякані. Впродовж усієї історії країни тривожні часи асоціювалися зі слабкою державою, слабкими лідерами, ворогами, які ласилися на вразливі терени. Сильна держава й сильна людина асоціювалися з ладом і безпекою. Це стане покликом Владіміра Путіна, якого вибрав хирлявий та змарнілий Борис Єльцин і зробив своїм наступником.

На час приходу Путіна до влади зусилля Єльцина, скеровані на стримування ситуації в Чечні, не мали ефекту. Російські міста зазнавали дедалі частіших терористичних нападів із розворушеного регіону. Витоки деяких інцидентів здавалися підозрілими, й багато хто вважав, що в нападах простежується слід російських служб безпеки. Чи йшлося про привід, чи про відповідь справжньому тероризмові, перелякані росіяни вітали силові дії Путіна в Чечні, що зміцнили його репутацію жорсткого хлопця, який захистить країну.

На посту президента Путін систематично централізував владу. На позір деякі його реформи просто припиняли корозію державної влади. 2001 року було виправлено закони, які визначали механізм «федеральної інтервенції», якщо регіональні законодавці постійно порушували російську конституцію або федеральні закони[47].

Путін змінив спосіб обрання членів Ради Федерації, замінивши губернаторів на «сенаторів», що вибиралися центральним урядом для представлення губернаторів. Путін створив Державну Раду як форум губернаторів, що став просто дорадчим органом. За новим законодавством 2004 року було створено сім федеральних підвідомчих округів, підпорядкованих призначеним Кремлем відповідальним губернаторам.

Усі ці кроки можна було трактувати як приборкання свавільних регіональних лідерів та повернення Москви до керма. Проте п'ятеро з сімох регіональних губернаторів, як Путін, робили свою кар'єру в КДБ або у збройних силах. Ця обставина привела до влади силовиків, які здебільшого походили з тих самих інституцій — зі служб безпеки.

Тим часом непередбачувана війна в Чечні, що поновилася 1999 року, і далі залишалася джерелом насильства в російських містах. Заклики до каральних дій сягнули апогею у вересні 2004 року, після нападу на дитсадок у Беслані. Було вбито понад 150 дітей, і населення вимагало відповіді. Путін скористався гнівом та погано приховуваним расизмом стосовно кавказців, щоб посилити напад Кремля на незалежність регіонів.

З посиленням хватки Москви податкові реформи після 2005 року остаточно визначили долю здорового федералізму, зробивши регіони залежними від формули розподілу доходів, яка щороку визначалася у столиці. І тоді Путін зробив завершальний крок у повній централізації влади, скасувавши виборність губернаторів та призначаючи їх у Москві. Проте це вже було занадто: рішення виявилося настільки непопулярним, що тодішній президент Дмітрій Медведєв у 2012 році позадкував і відновив прямі вибори губернаторів. Це протривало один рік. 2013 року Путін знову став президентом і повернув чинність своїй ухвалі, цинічно посилаючись на занепокоєність щодо добробуту меншин у регіонах.

Винятковість цих кроків полягала в тому, що вони коренилися в певній реальності: регіони скористалися слабкістю Москви, і треба було щось робити із дисбалансом між центром та периферією. Кремль, одначе, порушив рівновагу, котра могла б привести до реального федералізму, і знову зосередив владу в центрі, у руках самого президента.

Усі інші наявні інститути російської демократії були один за одним знищені ще на самому початку. Думу перетворили з галасливого й нібито неефективного законодавчого органу на інститут для штампування президентських наказів. Виборчі реформи 2003 року заборонили партіям створювати електоральні блоки для одержання місць у Думі (нижній палаті), скоротили мінімальну кількість представлених у палаті партій із чотирьох до двох і збільшили фінансові вимоги до формування партій. Незалежні ліберальні партії, що мали певну популярність у 1990-ті, після 2000 року були піддані критиці, а з середини десятиріччя втратили навіть можливість зареєструватися.

На час приходу Путіна до влади в 2000 році «праві сили», тобто ліберали, вже були дезорганізовані, чубилися між собою і не могли протистояти авторитарності, що поставала в центрі. Політичні партії продовжували існувати, але з часом лише лояльні до президента утворення одержували доступ до підконтрольних урядові ЗМІ, передусім телебачення.

І Путін домігся, щоб ЗМІ допомагали знищувати політичну опозицію. У 1990-ті існували сотні незалежних газет — від відповідальних, як-от «Врємя», до відверто скандальних. Преса могла вільно критикувати уряд, розповідаючи про корупцію у владі, і відверто обговорювати політичне майбутнє Росії. Друковані ЗМІ ніхто не чіпав десь до середини першого десятиріччя президентства Путіна. Бо він спочатку взявся за електронні медіа, розуміючи, що вони мають ширшу аудиторію і сильніший уплив.

Відразу після розвалу СРСР незалежні телестанції, засновані новобагатьками, заполонили радіохвилі. Три канали мали національне покриття — РТР, що завжди контролювався державою, ОРТ і НТВ, якими володіли олігархи Борис Березовський та Владімір Алєксандрович Гусинський відповідно. Років із п'ять Путін цькував обох за сфабрикованими кримінальними звинуваченнями, доки Березовський не втік, а Гусинського не звинуватили в ухилянні від сплати податків і не примусили продати свій канал і дві незалежні газети — «Ітогі» та «Сєгодня».

Політика Кремля щодо незалежної преси ставала дедалі репресивнішою. Журналістів усе більше переслідували, а в деяких сумновідомих випадках убивали.

Анна Політковська, наприклад, не піддалася залякуванням через свої намагання розповісти росіянам правду про чеченські війни. Вона сміливо подорожувала охопленим війною регіоном і записувала факти зловживань російськими військовиками. Вона відмовилася зупинитися навіть тоді, коли 2004 року її отруїли під час репортажів про події в Беслані. «Ми знову потрапляємо в радянську безодню, в інформаційний вакуум, котрий загрожує смертю через наше незнання», — заявила вона після замаху на її життя.

7 жовтня 2006 року журналістку таки вбили в її московській квартирі. Через два тижні я прибула до Москви для дипломатичних зустрічей. Я почала свій день у конференц-залі готелю, де зібралися син Політковської Ілля та кілька колег із «Нової газети». У такій ситуації важко добирати слова. Панували почуття глибокої скорботи й страждання. Я пообіцяла, що уряд США тиснутиме на уряд Росії, щоб убивцю знайшли. Проте, звичайно, і я, і її колеги знали, що Кремль у цьому не зацікавлений.

Цей момент здався мені вододілом у переході Росії до демократії. Убивство славетної журналістки — лише частина того, що коїлося. Було щось більш гнітюче: вираз відчаю й розпуки на обличчях переважно молодих журналістів у залі. Вони втратили віру в демократичне майбутнє Росії. І це відчувалося.

Нетривалий час здавалося, що інше середовище — Інтернет — може завадити контролю Кремля. Під час наступної поїздки до Москви я попросила нашого посла влаштувати зустріч із молодими російськими підприємцями й діловими людьми. Перш ніж рушити до Спасо-Гаус (резиденція посла США), я дивилася телевізор у своєму готельному номері, що й завжди робила відразу після приземлення, аби зорієнтуватися в ситуації. Я знала, що електронні медіа в облозі, проте не була готова до того, що побачила. Новини складалися переважно з вихваляння звершень Владіміра Путіна з деякими економічними новинами на додачу. Щиро кажучи, це нагадувало програми радянського ТБ, коли 1979 року я вчилася в аспірантурі. Були, звичайно, неможливі за радянської доби окремі програми на західний манір: шоу на кшталт «Сопрано та друзі», «Клуб веселих і винахідливих», змагальне комедійне шоу, заборонене радянськими цензорами, співочі конкурси й документальні фільми про дорогі автомобілі. Але новини радше скидалися на відверту пропаганду.

Пізніше того дня, на зустрічі з російською молоддю, я порушила питання стану телебачення. Один молодик зупинив мене. «Дайте-но я розповім вам, що ви бачили в новинах, — сказав він. — По-перше, розповідь про велику людину [Путіна]. По-друге, хто з наступників великої людини сьогодні у фаворі». Я зрозуміла натяк. До президентських «виборів» було ще близько року, і всі знали, що Путін обере або Дмітрія Медведєва, або міністра оборони Сєргєя Іванова. «Третя новина була, — вів він далі, — про якихось невинних людей, яких ви, американці, сьогодні вбили. І четверта — про напрочуд гарний стан сільського господарства».

«Так і було. Вас це не хвилює?» — спитала я.

«Ні», — відповів він.

«Хто дивиться телевізор?»

«Ми з друзями про всі новини дізнаємося з Інтернету».

Усі хитнули головами на знак згоди.

Інтернет уже не був такою безпечною цариною для відвертих висловлювань, як у 2007 році. Знову ставши президентом 2012 року, Путін завершив знищення каналів медіа, які могли кинути йому виклик. Блогери, як-от Алєксєй Навальний, що використовували Мережу для політичної організації, перебували під арештом. Інші реформістські сайти спочатку зазнавали відключень, а потім і зовсім закрилися. У липні 2012 року Дума ухвалила закон, який дозволяв уряду створювати списки сайтів, які підлягали блокуванню без можливості оскарження. Це подавалося як боротьба з порнографією та екстремізмом, а насправді ліквідовувалися законні сайти. 2014 року однодумці Путіна почали контролювати ВКонтактє (ВК), відомий як російський Facebook. Гріх ВК полягав у тому, що за його допомогою скликали антипутінські демонстрації під час виборів. Юний засновник ВК Павєл Дуров змушений був піти з посади і 2015 року виїхати з Росії.

Поступово позникали молоді інститути, які могли підтримати російську демократію, — незалежні регіональні лідери, вільна преса, рештки трудового законодавства, що залишилися після нападу Єльцина. Залишки незалежного судочинства зникли в процесі політичних судилищ проти олігархів, на яких указав Путін, і закони, які віддали всі призначення до судів аж до Верховного суду на розгляд Кремля. Останнім притулком молодої демократії було громадянське суспільство, що боролося з поверненням до авторитарності з більшою відвагою, ніж будь-коли це робили ліберальні політики.

Чимало неурядових організацій добре фінансувалися з зарубіжних приватних джерел та західними урядами включно з АМР США. Національний фонд демократії — приватна організація, правління якої складається з поважаних громадян, але вона фінансується урядом США. Разом із європейськими колегами ці організації підтримували нові російські інститути. Керівники їздили за кордон на наради, і їхні імена були добре відомими міжнародній спільноті, яка прилюдно їх підтримувала.

У країні ці організації були популярними й відомими своїми добрими справами. Наприклад, під час однієї своєї поїздки я познайомилася з винятковою жінкою Свєтланою Котовою, котра сама мала поганий зір і зверталася до громадян від імені людей із обмеженими можливостями. Всі знали, що за радянської доби, коли суспільство обожнювало досконалу радянську людину, інвалідів сприймали як сміття — міліція достоту вимітала їх із вулиць. Співчутливий заклик Котової подолати таке ставлення був настільки популярним, що навіть Путін намагався використати її у своїй пропаганді, запропонувавши провести 2005 року саміт інвалідів у Кремлі.

Аж ось Дума ухвалила закони, які вимагали від неурядових організацій реєструватися й розкривати джерела закордонного фінансування. Незабаром закон заборонив одержувати ресурси з-за кордону під приводом захисту національної безпеки. Сотні організацій закрилися, а ті, що лишилися, піддавалися звинуваченням прокуратури й поліційним рейдам. Путін як автократ знав, що дозвіл громадянам організовуватися в приватному просторі, попри користь для суспільства, мав і політичні наслідки. З ліквідацією громадянського суспільства завершилося руйнування створених інститутів демократії.

Події, що відбувалися після сходження Владіміра Путі на впродовж якихось п'ятнадцяти років, порушували тривожне питання: чи можливо, щоб за такий короткий час одна людина розвалила інституційні підвалини демократії у країні. Ми побачили, як умови розвалу СРСР і наступний хаос створили підвалини авторитарного правління в Росії. Проте, на відміну від Саддама Хусейна або династії Кіма в Північній Кореї, Путін не править як абсолютний тиран. Він радше вміло конструював і живив альтернативну інституційну основу для підриву ліберальних змін.

У сьогоднішньому взаємопов'язаному світі повзучий і вишуканий авторитаризм неліберальних обраних лідерів є більшою загрозою для демократії, ніж якби вони чавили її танками на міському майдані. Владімір Путін застосовує достатньо репресій для залякування населення, а не для того, аби кров уже текла вулицями. І він насолоджується достатньою лояльністю громадян, що підтримують його владу.

Попри те що в путінській Росії важко визначити надійність опитувань, які показують його популярність у 70 % і вище, немає сумніву, що в нього справді є велика база підтримки. Коли Путін прийшов до влади у 2000 році, його підтримка була вельми широкою, що відбивало особливості демографії країни. Його прибічники походили з усіх вікових, майнових та освітніх груп. Сьогодні найбільше його підтримує сільське населення, старші люди, військові та ті представники середнього класу, заробіток яких залежить від держави. І Путін щедро подбав про них — від збільшених пенсій до витрат на інфраструктури! проекти у своїх найнадійніших районах поза містами.

І справді, його вважають лідером, який налагодив зламану пенсійну систему. Понад 35 % електорату складається з пенсіонерів (Росія — країна, що старіє, із низькою народжуваністю та високою захворюваністю і смертністю). У 1990-ті роки розмір пенсій упав на 40 %, а просто одержання чеку перетворилося на ненадійну гру в очікування. 2002 року Путін серед своїх пріоритетів визначив удосконалення системи й попри аргументи економістів на користь протилежного підходу відмовився піднімати надто низький вік виходу на пенсію: 55 років для жінок та 60 для чоловіків. Не дивно, що старші люди підтримують його.

Ба більше, опозиція Путіну зосереджена переважно в Москві. На виборах 2012 року єдиним округом, у якому він не переміг, була столиця. А от сільські виборці його люблять, і саме в таких округах його імідж, відбілений улюбленими історіями на державних телеканалах, найбільш героїчний. Путін підтримує контакт із цими виборцями через спеціальних представників президента в кожному федеральному окрузі.

Показова щодо цього історія Ігоря Холманських. За кілька місяців він із невідомого робітника танкового заводу на Уралі перетворився на повпреда президента Путіна в області. Спочатку він з'явився на національній сцені в одному з путінських телешоу з дзвінками в ефір наживо під час передвиборчої кампанії 2012 року, де висміяв антипутінських протестувальників у Москві й запропонував привезти заводську бригаду, щоб допомогти поліції «захищати стабільність». Путін згодом на передвиборчих мітингах називав його втіленням російського робітника, і зусилля Холманських, спрямовані на підтримку Путіна, були належно винагороджені. Після повернення Путіна на посаду президента Холманських був призначений його особистим повпредом на Уралі і став першим таким посланцем без попереднього досвіду роботи в уряді чи в політиці.

Ця історія дуже подібна до традиційного фольклору. І в Росії, і в СРСР здавна шанувалися героїчні трударі, які завдяки тяжкій праці та мужності індустріалізували країну й обробляли землю. Багато десятиріч їхні містечка не змінювалися: це суворі й забруднені терени. Це розкидані селища й ферми кінця XIX ст. Коли президентові потрібна підтримка, його повпредам нескладно її організувати далеко від освітлених вулиць космополітичних міст.

У той час як народ здебільшого підтримує Путіна, його важливіші політичні союзники — олігархи, з якими він загравав і яких іноді силував до лояльності, а також люди зі служби безпеки — силовики, які разом із ним виховувалися в КДБ і яким прикро дивитися на слабкість Росії після розвалу СРСР. Мотивований нафтовим багатством, особистими статками й державною владою, цей синдикат насправді керує Росією. Важко сказати, чи Путін — перший серед рівних, чи щось більше. Люди, які колись працювали в Першому відділі КДБ за радянських часів і служили разом у розвідці по всьому світі, стали домінантними персонами в сьогоденній Росії.

Вони також підозріливі, а тому ставляться до всього світу майже як ксенофоби. Саме це спричинило об'єднання російської авторитарності вдома й агресивну зовнішню політику, що мало виправити «трагедію», як називав це Путін, смерті СРСР.

«Україна — штучна країна»

Саміт НАТО в Бухаресті виявився важким. Президент Буш останній рік перебував на посаді, і ми сподівалися зміцнити обов'язки Альянсу в Східній Європі. Експансія НАТО в Польщі, Угорщині, Чеській Республіці й державах Балтії відбувалася голки не підточиш — це був спільний проект адміністрацій Клінтона та Буша. Нові члени були енергійними та відданими засадам Альянсу — захисту демократії і свободи в Європі та поза її межами. Для більшості країн Європи (й навіть США) ще одна мета НАТО — тримання СРСР (чи тепер Росії) на припоні — давно розмилася. Ми й справді повірили, що Холодна війна скінчилася, Європа була цілісною, вільною та мирною, і якщо людям у Кремлі це й не було до душі, вони змирилися. А виявляється, що ні.

З кожним раундом розширення НАТО Москва відчувала біль через утрату впливу. НАТО пробував простягти руку дружби Росії. Створення 2002 року Ради НАТО — Росія мало показати Кремлю, що Альянс давно вийшов за рамки мислення часів Холодної війни.

Перший посол Росії до Ради не знав ані англійської, ані французької. Він не був неприємною людиною, але з нього як ланки між Сходом та Заходом не було жодної користі. Через кілька років росіяни призначили одного з найбільш неприязних урядників послом до НАТО — главу націоналістичної політичної партії. Дмітрій Роґозін пояснив, що він не поривається жити в Брюсселі й що в нього немає планів якоїсь співпраці. Довелося виснувати, що Москва не має планів зробити Раду робочим органом.

Щиро кажучи, персональна динаміка на зібраннях Ради була складною й часто важкою.

Після багатьох років обурливого ставлення до них Москви нові центральноєвропейські члени раз у раз нагадували росіянам, що Холодну війну вони програли. «Вітаємо вас у НАТО, Сєргєй», — сказав польський міністр закордонних справ російському колезі. «Вам завжди раді в Альянсі», — промовив чеський або румунський міністр тоном, близьким до сарказму. Мені від того було завше ніяково, але ж неможливо просто змити 45 років образ.

Терплячість Росії (як виявилося, ще й Німеччини) щодо розширення НАТО дійшла краю на саміті НАТО в Бухаресті 2008 року. Обрані прозахідні уряди України та Грузії хотіли приєднатися до Розширення НАТО. План Розширення — це своєрідний інкубаційний період для країн, у яких треба провести базові політичні й військові реформи, аби відповідати вимогам членства в НАТО. Автоматичного прийому в НАТО не було, і сам процес виявився тривалим. Албанія чекала десять років після включення до плану Розширення, перш ніж приєднатися до Альянсу.

А проте для деяких членів НАТО, передусім для Німеччини, включення України й Грузії до плану було неприйнятним. Вони доводили, що Альянсові не слід брати на себе захист корумпованих, нестабільних нових урядів, що на територіях їхніх країн точаться етнічні конфлікти й боротьба за кордони. США і нові східноєвропейські члени доводили, що саме Розширення покликане подолати ці складнощі. Членство не давало жодних гарантій.

Після важких переговорів — в одному питанні між канцлером Анґелою Меркель, східноєвропейцями і мною — ми уклали комюніке, яке підтверджувало політику відкритих дверей у НАТО. Йшлося про те, що Україна й Грузія стануть у майбутньому членами НАТО. Про Розширення поки не було мови, але підтримувалася надія на майбутнє. Східноєвропейцям було прикро, але вони пристали на таке рішення. Проте проявився ключовий розлам. Польща, Чеська Республіка, країни Балтії та інші наполягали, що Москву й далі слід стримувати. Вони вважали, що настане день, коли Альянсу знову доведеться протистояти російській агресії. Німеччина дивилася на це інакше.

Хоча президент Буш і хотів, аби Україна й Грузія приєдналися до плану Розширення, ми всі розуміли, що могла б виникнути незручна ситуація. Владі міра Путіна запросили на засідання Ради НАТО — Росія в останній день саміту. Він був різко проти будь-якого «розширення» НАТО, включаючи нинішній план. Росіяни вдалися до мови минулого й говорили про оточення й загрозу їхній безпеці. Комюніке дозволило Путіну прибути на зустріч (бо в разі реалізації плану Розширення він міг би й не приїхати). Це також дозволило президентові Бушу здійснити візит до Сочі на останню зустріч із Путіним, у якого теж завершувалося перебування на посту. То був один із тих моментів, коли можна зітхнути з полегшенням, хоча результат виявився не таким і гарним.

Путін увійшов до зали, усіх привітав і сів. Спочатку його виступ здавався поверхневим і трохи прощальним. Я слухала російською, бо помічала, що перекладачі не завжди передавали різкий і войовничий тон Путіна. Та раптом мені здалося, що моя російська мене підводить, і я почала перемикати між російською й англійським перекладом. Він і справді щойно сказав, що Україна — штучна країна? Так, сказав. Ця декларація була настільки радянською і навіть царською, що я не повірила власним вухам.

Уже тепер ми знаємо, що від самого розвалу СРСР Владімір Путін журився за загиблою імперією й чекав нагоди повернути росіянам велич. Кажучи про те, що розвал СРСР став найбільшою геополітичною трагедією XX ст. (цікава заява для країни, яка втратила 25 млн осіб у Другій світовій війні), він пояснив: ще 25 млн росіян «осиротіли» в нових незалежних країнах. Етнічні росіяни були в країнах Балтії, Польщі, Казахстані, Україні та Грузії. Путін уважав своїм історичним обов'язком об'єднати їх і «захищати».

Такий історичний месіанізм небезпечний. Уже 2008 року, коли Росія вдерлася до Грузії, одним із виправдань був захист російського населення в Абхазії та Південній Осетії. Звісно, реальною причиною була зневага Путіна до прозахідного демократично обраного уряду Міхеїла Саакашвілі. Після цього 2014 року сталася анексія Криму й повзуча окупація Східної України та налаштування путінської Росії проти Європи і США[50]. Проте ці агресивні дії зміцнили його популярність всередині самої країни. 2013 року популярність Путіна була невисокою: усе ще вище 60 %, але продовжувала падати. Його дорога авантюра з Олімпійськими іграми в Сочі виявилася не вельми популярною.

Анексія Криму вивела Путіна на нові висоти. Те, що більшість світу вважала прямим порушенням міжнародних законів — у XXI сторіччі країни не анексують терени своїх сусідів, — росіяни трактували як правомірне повернення своїх територій. За їхньою версією, Катерина Велика загарбала Крим 1783 року, ідіот Микита Хрущов подарував його Україні з нагоди трьохсотріччя російсько-української дружби 1954 року[51], а коли Україна 1991 року стала незалежною, Київ не повернув Крим. Владімір Путін відновив справедливість. Крим колись був російським і знову став російським.

Путін блискуче розіграв карту російської ідентичності. Проблема в тому, що Росія рідко визначалася як географічна цілісність; вона радше схожа на приплив, який глибоко вдається в Європу, коли має силу, і подається до передмістя Москви, коли слабкий. Путін зіперся на це почуття вразливості, щоб вибудувати наратив, ніби Захід використовує Росію, не поважає її та оточує. Він вдався до грубого націоналізму, аби нагадати росіянам, що вони великі й заслуговують на пошану, а саме цього, згідно з путінським наративом, народ позбавили. Популярну культуру, телебачення й кіно взяли на повідець, щоб створити образи великих (здебільшого русявих) слов'ян — солдатів, фермерів, робітників — ідеальний російський типаж. Їх одягнули в шати релігійної ортодоксії та консерватизму, вилучили геїв, етнічні меншини (які часто подаються як екстремісти) й жінок — рок-зірок, що їхня профанна мова багатьох ображає.

Сєргєя Іванова, колишнього начальника штабу Путіна й кандидата на заміну його на посту президента, звинуватили в написанні маніфесту з управління розвитком Росії. Документ підкреслює унікальність Росії — не європейську й не азійську — і застерігає, що російську душу послаблюють західні ідеї та мультикультуралізм. Темні, непевні і сутність росіян, і те, що треба зробити для їхньої підтримки. Постає питання, чи це є справжній шлях Росії? Якщо це так, то скрутні часи чекають на творчий і чудовий народ, чий політичний вибір завжди уповільнював поступ країни і змушував багатьох найкращих та найрозумніших просто все покинути та поїхати геть.

Чи так усе має бути?

Невдалий експеримент Росії з демократією — вельми сумна історія для народу, культура та інтелектуальне життя якого сягнули рівня світових цивілізацій. Напрошується питання про те, чи була альтернатива і чи з'явиться інша дорога в майбутньому. Чи станеться ще один перехід до демократії?

Путінський авторитаризм у країні та агресивність за її межами нагадують нам, що від відповіді на це запитання багато що залежить і для росіян, і для всього світу. Теоретично талановиті й творчі росіяни здавна відомі досягненнями в математиці й науці, а тому повинні очолити революцію, що спирається на знання. Немає рації в тому, що 70 % експорту в економіці залежить від товарів — нафти, газу, мінералів. Подумайте над цим: коли востаннє ви купували споживчий крам, виготовлений у Росії?

За нетривалого безцарів'я, коли президентська каденція Путіна скінчилася, а Дмітрій Медведєв став його наступником, здавалося, що Росія може змінити свій курс. Прийшовши до влади, Медведєв відверто сказав, що економіка Росії не повинна спиратися лише на видобувну промисловість, як у XIX ст. Він відвідував великі технологічні центри у світі в пошуках ідей для будівництва російської Кремнієвої долини.

У червні 2010 року він відвідав Кремнієву долину у США. Мені потелефонував президент Обама й поінформував, що Медведєв хоче відвідати Стенфорд. Президент попросив мене добре організувати візит. Медведєв прибув у синіх джинсах та куртці від Армані, а виступ свій читав із айпеду. Він був схожим на молодого тямущого підприємця.

Упродовж кількох годин у Кремнієвій долині він відвідував такі компанії, як Google і Facebook, а потім ми з ним і ще кількома фахівцями зібралися на розмову. Виступи венчурних капіталістів, інженерів і лідерів бізнесу справили на нього враження. «Наскільки я розумію, — сказав він, — це екосистема». Відчувався смуток у його словах, неначе він розумів, що побачене в Пало-Альто непросто перенести до Росії. Але він спробував, підтримавши спорудження «Сколково», розрекламованого як російський хаб високих технологій.

Наступного року я відвідала «Сколково». Це не було Пало-Альто. Грандіозний кількаповерховий у модерному стилі кампус за межами Москви був своєрідною метафорою російського розуміння новаторства. Він був великим, централізованим і вже неймовірно бюрократичним. Ученим та інженерам Кремль загадав модернізуватися й майже відразу почав диктувати, що саме робити. Не дивно, що віддача «Сколково» напрочуд мала, а тому воно зараз перебуває під вогнем критики консерваторів, яким ця затія від початку не подобалася. Питання тепер у тому, чи не підключаться до справи прокурори.

Деяким проектам повелося краще, як-от державному венчурному фонду «Роснано». Фонд займається інвестиціями в нано-технології та їхнє застосування. Очолює його Анатолій Чубайс, підступний ветеран радянської та російської політики, який, можливо, трохи краще розуміється на організації підтримки. А ще є фонди акцій (вони переважно приватні), як-от «Ді-Ес-Ті» й софтверна компанія «Яндекс», які мають міжнародне визнання за компетентність та хист. Але невідомо, чи цей молодий російський технологічний сектор дасть раду складнощам із державними цінними паперами й ізоляції держави від міжнародної економіки через санкції, пов'язані з Україною.

Найбільша надія на іншу Росію пов'язана, либонь, з іншими людьми, задіяними у високотехнологічній царині. Вони стали, мабуть, природною виборчою округою ліберальнішого політичного прямування. І вони такі не єдині. Два десятиріччя з часу розвалу СРСР росіяни вчилися за кордоном в американських та європейських університетах, бізнесових і юридичних інститутах. Вони працювали й досі працюють у західних компаніях. Це переважно молоді люди, які мають очолити рух, щоб дати Росії шанс іще раз установити демократію.

Ба більше, вони повинні зуміти забезпечити підтримку середнього класу, який призвичаївся до подорожей, імпортованих товарів та особистих свобод, небачених у російській історії. Ці люди мають заставу на 33 роки на свої квартири й купують меблі в «Ікеї» та розбещують своїх дітей у «Макдональдсі».

З іншого боку, Путін покладається на силовиків та ерозію демократичних інститутів, аби запобігти появі опозиції, що здатна мобілізувати виборчі округи, які від нього не залежать. Очевидно, він також розраховував на високу ціну нафти, аби фінансувати щедроти, які він дозує так, щоб підтримувати в росіян відчуття добробуту.

Стосовно цього у країні поширений міф про варті уваги роки Путіна. Він, без сумніву, забезпечив стабільність і лад людям, які жадали цього. Проте достаток, яким тішилися росіяни, був результатом видобутку великих обсягів нафти, цін на товари й розумного рішення резервувати гроші на випадок збурень у погоді економіки.

Тепер, коли ціна за барель нафти становить лише половину з тих 103 доларів, які потрібні для живлення російського бюджету, державна стратегія зазнає серйозних випробувань. Повідомляється про страйки та заворушення робітників у центральних сільських районах Росії, на які спирається Путін. Інфляція знову з'їдає зарплатню й пенсії пересічних росіян. Заяви Путіна про те, що він приніс росіянам і безпеку, і достаток, втрачають тепер усі підстави.

І все-таки важко собі уявити внутрішню опозицію Путіну, яка могла б його усунути. На короткий період у грудні 2011-го і взимку 2012 року люди знову вийшли на вулиці протестувати проти повзучого авторитаризму в їхній країні. Довго це не тривало. Путін брутально придушив інакодумство, ув'язнив опонентів і був знову обраний на президента в результаті виборів, які були піддані критиці як нечесні. Закривши це вікно для демократії в Росії, Путін зцементував своє правління. Якщо він використає всі наявні в нього можливості, то залишиться президентом Росії до 2024 року.

Дехто сподівається, що силовики довкола нього почнуть уважати, що його політика суперечить їхнім інтересам. За цією теорією, у кипілі злодіїв немає ні довіри, ні дружби, а лише особистий інтерес. Частково санкції проти його найближчого оточення покликані спровокувати незгоду серед крутеликів у Кремлі. Можливо. Але якщо збираєтеся кидати виклик королю, то краще його вбити. Скоріше за все долі цих людей так щільно переплелися, що ніхто не ризикуватиме порушити лави.

Нещодавно Путін заходився міняти деяких найупливовіших силовиків. Сєргєя Іванова, який вважався найближчим до нього, звільнили з посади начальника штабу. Молодші, більш віддані президентові чиновники висуваються на найважливіші безпекові та політичні пости.

Якщо силовики не здатні кинути йому виклик, то, може, він, як і Горбачов, влаштує богоявлення й змінить курс? Важко собі це уявити. Він надто особисто ототожнився з російським націоналістичним консервативним курсом, яким повів свою країну. І він у це вірить.

Чи не востаннє я зустрілася з ним у Кремлі незадовго до вдирання в Грузію влітку 2008 року. Зустріч була сам на сам, тобто нас двоє і перекладач. «Ви знаєте нас, Конді», — почав він. (Здається, я Путіну сподобалася. Коли я стала держсекретарем, він говорив мені, що добре на цій посаді мати спеціаліста по Росії. «Тепер наші стосунки привернуть увагу, на яку вони заслуговують», — сказав він.)

А проте, коли він почав із «Ви знаєте нас, Конді», я відчула: далі буде те, що важко проковтнути. Цього разу я не помилилася. «Росіяни завжди домагалися великих звершень, коли ними правили великі люди. Петро Великий, Александр II. Росія потребує сильної руки», — сказав він. Мені кортіло запитати, чи й Владімір Великий належав до цього ряду. Але гадаю, що саме це він і мав на думці.

І ось тепер він грає цю роль. Він подає себе як сильного консервативного правителя, якого підтримує православна церква. Його підтримує сіль землі — солдати, робітники та фермери. Інтелектуали його не люблять, але бояться перечити. У нього є апарат безпеки, який дозволяє йому довільно застосовувати закон. І Вітчизна (росіяни називають її Родіна) тепер знову в безпеці.

Тож у цій версії Великої Росії майже не лишається місця для контрольованого хаосу, тобто для демократії. Але авторитарні системи крихкі, й добра новина для Росії в тому, що є в ній освічене й навчене досвідом населення, яке очікує на нову нагоду для демократії.

Росіяни нині не такі, якими були до Горбачова. Вони звикли подорожувати, вчитися за кордоном, одержувати від життя все найкраще. Зрозуміло, їх не приваблює повернутися до життя в страху та ізоляції, як це було з їхніми батьками й дідами.

Проблема в тому, що росіяни з такими інтересами не знайшли інституціоналізованого способу висловити свої погляди, мобілізуватися довкола певних реформ, шукати політичних змін. Навіть ще до путінської атаки на громадянське суспільство цей сектор був невеликим — люди націлювалися на лічені соціальні проблеми, а політичного керівництва не було. Політичні партії не змогли повести за собою громадян, проникнути в їхню політичну свідомість та очолити їхню активну участь. Росія — класичний приклад створення нових політичних інститутів, які геть відірвані від життя людей та суспільства. Росіяни так і не навчилися володіти тими інститутами, довіряти їм, використовувати їх, надавати їм легітимності. І лідери ніяк не заохочували їх до цього. Верховенство права, незалежне судочинство, пов'язані з народом політичні партії — це все ефемериди в пострадянській Росії.

І немає певності в тому, що ті «освічені» сили кинуть виклик правлінню Путіна. У росіян існує прихована тенденція нативізму й консерватизму, яку може намацати правильний лідер. Православна церква залишається твердинею реакційних поглядів і політичного впливу.

Якщо в Росії ще з'явиться шанс переходу до демократії, то знадобляться інститути, які залучать народ до політики й каналізують шалену енергію радикальних змін. Невдача зі здійсненням цього — суть історії про поразку демократичного експерименту в Росії.

Розділ 3

Воєнний стан і початок польської демократії

Визнаю: Польща — моя слабкість. Такі симпатії і в більшості представників мого покоління, яке вивчало Східну Європу. В часи Холодної війни поляки дужче за будь-яку іншу націю живили в собі палкий націоналізм та ненависть до комунізму. Москва так і не зламала їхній дух.

За свою стійкість вони були винагороджені 1989 року, коли «Солідарність» повела їх до свободи. 2001-го, стоячи у дворі Президентського палацу, я відчувала величезний приплив емоцій, коли бачила, якою Польща стала.

У Варшаві ми були з приводу державного візиту президента Буша. Під час церемонії прибуття ми, як вимагав протокол, слухали державні гімни США й Польщі. Потім підняли стяги — «зірки й смуги» та червона й біла поземні смуги польського стяга. Поруч майорів стяг НАТО. Я була глибоко схвильована, і сльози текли по моєму обличчю. Польща була тепер союзником США в Європі — нарешті цілісна, вільна й мирна.

Через кілька хвилин ми дивилися парадування польських військ на пошану президента. Їхня ступа — не згинаючи ніг — була притаманна арміям країн Варшавського договору. Коли нас минала лава, трохи відхиливши голову (теж риса армій радянського блоку), президент салютував військам альянсу НАТО, яким, здавалося, ближче було минуле, аніж сучасність. Я собі хехекнула й поділилася спостереженнями з сусідами. Схоже, більше ніхто іронії не зауважив. Звичайно, це не мало жодного значення. Польща була тепер надійним союзником і стабільною демократією, попри те що деякі її військові традиції потребували реформування.

Довга дорога до вільної Польщі

Польща, може, більше за будь-яку країну була прикладом трагедії європейського поділу після Другої світової війни. Вона була найноровливішим учасником радянського блоку. Зі своїм пристрасним націоналізмом, глибоким католицизмом та жорстким, хоч і пасивним, опором домінуванню Москви поляки виявилися, скажімо, важким народом.

Ворожість між росіянами та поляками була дуже давньою: впродовж сторіч через війни й політичні домовленості постійно змінювалися кордони між країнами.

Польща іноді переважала, навіть посадила польського князя на царський престол, коли на початку XVII сторіччя Росія ослабла. Коли за династії Романових Росія зміцніла, то помстилася й загарбала польські терени, силоміць інтегруючи чималі території в Російську імперію. Отак і тривало це балансування, посилюючи історичний наратив недовіри й ворожості.

Сучасна версія цієї нестабільності походить із подій, які призвели до початку Другої світової війни. 1932 року Польща підписала пакт про ненапад із СРСР Йосипа Сталіна, а через два роки — те саме з нацистською Німеччиною. Але пакти не виконувалися, і 1939 року в Польщу із заходу вдерлася Німеччина, а зі сходу — Радянський Союз. Почалися роки брутального ставлення до населення, переважно з боку німців. Проте свою справу зробив і Радянський Союз. В одному з найганебніших випадків 22 000 польських армійських офіцерів та державних службовців було знищено в районі Катинського лісу в Росії. Радниці приписували цей злочин нацистам. Але кожний поляк знав, що Михайло Горбачов визнав допіру 1990 року: масове вбивство у Катині вчинила радянська таємна поліція.

Попри брутальність і нерівні шанси, польський рух опору хоробро змагався з нацистами, навіть перебравши контроль над Варшавою у серпні 1944 року. Нацисти знову загарбали столицю в жовтні й спалили її дощенту, оточуючи і страчуючи пересічних громадян та бійців опору. У той час радянські війська швидко посувалися на захід, але не встигли дійти до столиці, щоб перешкодити німцям винищити людей. А ще поширена думка, що Червона армія навмисне чекала, віддавши населення нацистам на поталу, аби легше було після «звільнення» проводити пацифікацію. Радниці взяли Варшаву в січні 1945 року, а решту Польщі — до березня.

Коли через кілька місяців у Потсдамі було підписано остаточне мирне врегулювання між звитяжними союзниками, ситуація в Польщі випадала на користь Сталіна. Західні союзники намагалися наполягти на вільних виборах, проте долю Польщі було визначено. 1947 року на спонсорованих СРСР «виборах» переміг Болеслав Берут, який хутко оголосив, що Польща стала комуністичною Польською Народною Республікою. 1955 року Польща стала співзасновником радянського військового альянсу — Варшавського договору. Цим завершилася її інтеграція в радянський блок.

Однак ще три десятиріччя Польща псувала кров Кремлю, постійно створюючи кризи між польським народом та комуністичними правителями. У партії був єдиний засіб — забезпечити народу добробут. Так вона й зробила, позичивши гроші в Західній Європі та США. Станом на 1970 рік ця стратегія почала пробуксовувати, бо настав час віддавати борги, а реальна економіка почала скорочуватися. У грудні в Гданську вибухнули страйки й голодні бунти, через що загинуло багато людей, коли влада використала силу для відновлення порядку.

Переймаючись стабільністю, Захід продовжував сипати в Польщу позики, вибачав деякі борги, реструктурував інші, дозволяючи країні нарощувати борг. Проте станом на 1980 рік державний борг перевищував 18 млрд доларів, що майже дорівнювало ВВП. Зарубіжні джерела фінансування помалу висихали, і щедрість, яка тримала зарплатню на високому рівні, потроху вичерпалася. Зменшення зарплатні й збільшені на 60 % і більше ціни на основні товари призвели до протестів по всій країні. У партії більше грошей не було, і вона опинилася сам на сам із норовливим та сердитим населенням.

Улітку 1980 року множилися страйки. У відповідь уряд підвищив зарплатню, хоча в нього не було на це грошей, але це не зупинило хвилі акцій трудівників, що паралізували країну. Коли застрайкувало 80 000 робітників у Любліні, довелося задіяти армію, щоб забезпечити роботу основних служб у місті.

І тут режим припустився фатальної помилки в Гданську, давньому розсаднику робітничої активності, який, за іронією, називався Кораблебудівнею імені Леніна. Анна Валентинович, популярна кранівниця, була звільнена за п'ять місяців до пенсії. На чолі з Богданом Борусевичем та електриком Лехом Валенсою робітники Гданської кораблебудівні оголосили страйк. Упродовж кількох днів 200 фабрик приєдналися до страйккому, наполягаючи на праві мати незалежні профспілки й страйкувати. З розширенням акцій трудівників уряд спробував спочатку залякувати, арештовуючи лідерів дисидентських організацій та оголошуючи страйки політичними, а не економічними. Проте хаос тривав, і 24 серпня комуністичний уряд погодився на переговори.

У Гданській угоді від 21 серпня містилися карколомні поступки. Крім дозволу на незалежні профспілки, в ній ішлося про нове законодавство, яке давало право на страйк без подальшої відплати. У ній також велася мова про збільшення гарантій свободи преси, підвищення зарплатні та покращення умов роботи. Працівникам дозволили брати вихідний у суботу, а в неділю служба транслюватиметься на робоче місце через гучномовці. Угода мала дати комуністичному уряду можливість пересапнути. Жорсткого й некомпетентного прем'єра Едварда Ґерека усунули від влади. Його наступник Станіслав Каня обіцяв шанувати угоди, погрозливо зауважуючи, проте, що «антисоціалістичні елементи» використовують проблеми країни у власних цілях. Тепер ми вже знаємо, що одночасно з підписанням угоди Комітет державної оборони розробляв план запровадження воєнного стану.

Проте уряд виявив слабкість, і новопризначені профспілки не збиралися зменшувати тиск. Єдина національна організація трудівників була створена на зборах у Гданську 17 вересня, і тоді, аби всі зрозуміли, про що йдеться, зупинка роботи на одну годину — «попереджувальний страйк» — знову паралізувала країну.

Історія того, що з'ясувалося потім, темна, і є інші версії польського шляху до воєнного стану. Чи оголосили польські комуністичні лідери надзвичайний стан, щоб запобігти радянському вторгненню? Чи поляки самі вирішили покласти край розрусі в країні?

Зрозуміло, що поява незалежних профспілок, ключового елементу потенційно незалежного громадянського суспільства, привернула хворобливу увагу Москви. Радянський міністр закордонних справ Андрій Громико нібито сказав, що «ми просто не можемо і не повинні втратити Польщу». З цього випливало: якщо польський уряд надто слабкий або дурний, щоб діяти, це, може, доведеться зробити Москві.

Нескладно було побачити, що хаос панував на всіх рівнях комуністичної партії[52] Польщі. 22 листопада було знято перших секретарів партії у 18 із 49 воєводств. Через кілька днів уряди в усій Східній Європі почали публікувати свої засудження подій у Польщі. Це нагадувало риторику держав Варшавського договору, скеровану проти режиму Александра Дубчека в Празі 1968 року, який виявився надто м'яким і недостатньо жорстким для захисту влади партії.

США також відчували, що за дим повториться вторгнення у Чехословаччину. Президент Картер послав по гарячій лінії послання Брежнєву, що США не використовуватимуть цю проблему, але вони попереджають проти радянського втручання. Коли Варшавський договір зібрався на позачергову нараду в Москві для вироблення реакції на цю кризу, то почалася відверта підготовка до вторгнення. Польські лідери нібито запевнили радянських керівників на тій нараді, що вони зможуть запобігти зміні конституційного ладу всіма потрібними засобами. Вони хотіли виграти час, аби самим розв'язати кризу.

Проте клопотів не меншало. Справді, не встигав атрамент висохнути на одній угоді між урядом та профспілками, як вона ламалася і з'являлася інша, а потім іще одна. Мабуть, для наведення ладу або рядите для підготовки інтервенції армії прем'єр-міністром було призначено генерала Войцеха Ярузельського. Росс Джонсон із корпорації «Ренд», один із найкращих американських експертів стосовно Польщі, зауважив, що відбувається повзучий переворот. «Щодня під оруду генерала потрапляло по міністерству», — сказав він мені.

Натомість уряд розривався між бажанням завершити кризу погодженням і зростаючим тиском завершити повстання силою. Продовжували визрівати плани введення надзвичайного стану, і зростало переслідування лідерів «Солідарності». І все-таки 30 березня 1981 року польський уряд досяг угоди з «Солідарністю» й заручився обіцянкою Леха Валенси перенести загальний страйк, що мав відбутися наступного дня. Політичні події й спрямовані на компроміс зусилля розгорталися на тлі зростаючого хаосу.

Та сама нерішучість, що характеризувала партійне керівництво, спостерігалася і в «Солідарності». Деякі профспілчани виступали за співпрацю з урядом, який ставав поступливішим. А інші вважали, що комуністам не можна вірити, й наполягали на посиленні конфронтації.

Захід, здавалося, теж не знав, на яку сторону стати. Сподіваючись, що вдасться уникнути нового безладу в Польщі, західні уряди погодилися відтермінувати виплату польських боргів у мільярди доларів.

Криза поглиблювалася, а комуністична партія й далі хиталася, посилаючи суперечливі сигнали й переживаючи внутрішню радикалізацію, схожу на ту, що відбувалася з лідерами «Солідарності». Наприкінці позачергового пленуму партії в липні 1981 року лишилося чотири з попередньо відібраних 11 членів політбюро. Серед залишених був і Ярузельський.

На осінь стало зрозуміло, що не вщухає ні економічна, ні політична криза. Порядок денний «Солідарності» вийшов далеко за рамки економічних прав трудящих і включив політичні вимоги провести у вересні вільні місцеві та національні вибори. Усі в країні знали, що готується запровадження дедалі більш імовірного воєнного стану. «Солідарність» не хотіла задкувати. Керівництво її вже не могло піти на це. З'являлися ще радикальніші елементи. Група, що називалася «Самокеровані клуби республіки — Свобода, Справедливість, Незалежність», заявила 30 листопада, що вона більше не погодиться на «ще одну спробу зберегти монополію обмеженої еліти на владу партії»[53]. Цей напад на монополію влади комуністичної партії був останньою соломинкою для Варшави і, звичайно, для Москви.

Відчуття того, що країна наближається до точки неповернення, стало критичним у першій половині грудня. Просочувалися й транслювалися на всю країну коментарі Леха Валенси. Він казав, що зауваження виймалися з контексту, але тепер найзатятіші елементи мали те, що їм було потрібно, — «свідчення» того, що «Солідарність» зацікавлена в революційному поваленні комуністичного режиму.

Компромісна позиція зазнала поразки з обох боків. Москва наполягала на своєму: непокоїлася, висіла над головою, наполягала на якійсь дії, щоб зупинити ерозію комуністичної влади. Тож Ярузельський зробив крок, на який чекала більшість: воєнний стан було оголошено ввечері 12 грудня 1981 року. Перед оприлюдненням закону, вранці того дня, Валенсу, активістів «Солідарності», опозиціонерів разом із комуністами-реформістами (разом кілька тисяч) кинули до в'язниці. Військові перебрали владу до своїх рук, а основні права було тимчасово скасовано. Заборонено зібрання, запроваджено комендантську годину, єдині доступні новини повідомлялися через урядовий канал. Кремль організував заяву про підтримку польських лідерів соціалістичними країнами, що входили до Варшавського договору.

На сотнях підприємств почалися протести, але за все тепер відповідала армія. 6 000 солдатів у танках і БТР, підтримані «громадською міліцією», воєнізованими загонами партії, відомими як Моторизована підтримка цивільної міліції, захопили в містах по всій країні фабрики, що страйкували. У Шльонську вбито дев'ять шахтарів, десятки поранено деінде. Опір зазнав поразки, і 28 грудня відкликано інші страйки на шахті Пястів. 8 жовтня 1982 року указом Сейму заборонено профспілки включно з «Солідарністю».

Загальна облога тривала недовго. Папа Іван Павло II відвідав країну в червні 1982 року, домігшись звільнення тисяч в'язнів та амністії для них. І світ відзначив Нобелівською премією миру Леха Валенсу, якого звільнили з в'язниці в листопаді 1982 року. Офіційно воєнний стан закінчився в липні 1983 року.

Польська комуністична партія (точніше польські військовики) встановили контроль, і «повстання» скінчилося. Польські лідери прагнули повернутися до певної норми. Вони потребували допомоги від Заходу й знали про це. Керівництво у Варшаві та, що важливіше, у Москві могло дозволити собі розщедритися. «Конституційний лад» у Польщі було збережено.

Великою історичною іронією було те, що цей темний момент для свободи в Польщі створив підвалини занепаду комунізму, щойно почалася демократизація у вигляді реформ Михайла Горбачова. Організаційний потенціал опозиції вижив у підпіллі в 1981—1989 рр., його посилювала й живила незвичайна міжнародна трійка: Лейн Кіркленд мобілізував АФП-КВП, використовуючи мережу американських та європейських неурядових організацій, Роналд Рейґан звернувся до ЦРУ по таємну допомогу, а польські «підрозділи» Папи з місцевих католицьких священиків стали рядовими в боротьбі за зміни.

Скільки підрозділів є у Папи?

Коли Гаррі Трумен нагадав про католицьку церкву в Польщі, Йосип Сталін, як відомо, саркастично поставив це запитання. Історія потім показала, що відповідь мала бути: «Багато».

Дехто називав чудом, що Папа Іван Павло II постав на чолі католицької церкви наприкінці 1970-х. Польський кардинал Кароль Юзеф Войтила був першим за понад 400 років Папою-не-італійцем. Він зійшов у час зростання польського націоналізму й антирадянського обурення. Його перші відвідини своєї Вітчизни в статусі Папи в червні 1979 року стали сенсацією. Економіка погіршувалася, невдоволення зростало, і натовпи були величезні. Він дав духовну наснагу польському пориванню до свободи й інституційній владі сільських священиків, які громадили вірних проти комуністичного правління.

Трудівники були другим елементом багатого польського інституційного ландшафту. Ми бачили, що страйки й призупинення роботи впродовж десятиріч були потужною зброєю проти режиму. Наприкінці 1970-х АФП-КВП почали надавати фінансову допомогу польському Комітету для захисту трудящих — попереднику «Солідарності». Цікаво, що робітники перебували в центрі комуністичної міфології. За марксистськими тезами, це був «авангард революції». Але зрештою виявиться, що справжнім лідером є незалежні профспілки вільного світу. Лейн Кіркленд, глава АФП-КВП, був завзятим антикомуністом, який захопився справою «Солідарності» й надалі став її найбільшим адвокатом на Заході.

Упродовж усього літа 1980 року тривали страйки, і адміністрацію Картера хвилювало те, що стрімка підтримка «Солідарності» з боку АФП-КВП спровокує зворотну реакцію радянських консерваторів, які використають претекст американського втручання, аби допомогти своїм товаришам у скруті. Американські чиновники переконали Кіркленда не дуже світитися, і він їх послухав, але підтримувати поляків не припинив.

Кіркленд уважав, що «Солідарність» втілювала народний вияв, який у минулому повалив чимало авторитарних режимів. «Історія не стоїть на місці, коли громадянське суспільство сягає критичної точки, — говорив він згодом. — Усе вирішується не в іноземних міністерствах чи палацах влади, а на вулицях і на робочих місцях. І коли утворюється критична маса, то нічого не можна вдіяти, хіба що ви схочете вбивати й мордувати та закувати в ланцюги всю країну».

Оголошення воєнного стану в грудні 1981 року було спробою зробити саме це — загнати джина «Солідарності» назад у пляшку та раз і назавжди відновити комуністичну владу. Замість цього події переконали міжнародних прихильників «Солідарності», що треба робити більше.

Третій елемент трійки, ЦРУ, почав надавати чималі суми грошей — сотні тисяч доларів — кільком польським групам, якими здебільшого керували польські емігранти. Вони своєю чергою підтримували організації, що намагалися підірвати комуністичний режим ізсередини. Замість летальної допомоги ЦРУ надавало «Солідарності» засоби, аби заявляти про себе й збирати прибічників. Допомога передбачала друковані матеріали летючок і журналів, комунікаційне спорядження для подолання заборони на зібрання, а також гроші на підтримку родин політв'язнів. Національний фонд на підтримку демократії також відкрито надавав допомогу низці груп, що асоціювалися з польською опозицією, навіть під час воєнного стану. В результаті цього в Польщі утворився сильний місцевий рух на час, коли Горбачов почав заохочувати зміни в Східній Європі.

Папа втретє відвідав Польщу в червні 1987 року. Він провів молебні разом із 1,5 млн вірян у Гданську. У той же день, лише за кілька сотень миль звідти, президент Рейґан стояв біля Бранденбурзької брами в Берліні й закликав пана Горбачова «повалити цей мур». Польський народ був готовий повалити у себе комуністичний режим... мирно.

***

Коли Брент Сковкрофт потелефонував мені, щоб запропонувати роботу в Білому домі спеціалістом із Радянського Союзу, то ще й для зацікавлення додав: «Із Горбачовим багато що відбувається. Це може бути цікавий час, і президентові потрібна людина, яка допоможе йому все владнати».

Десь через місяць, коли Джордж Г. В. Буш посів пост у січні 1989 року, всі зрозуміли, що часи будуть не просто цікаві, а й історичні. А проте, коли я стала директором у справах СРСР і Східної Європи, ми просувалися напомацки. На скільки вистачить терпіння у Михайла Горбачова? Одна річ оголосити, як зробили радянські лідери в грудні 1988 року, що країни соціалістичної співдружності можуть іти своїм шляхом. І зовсім інша — побачити, що «йти своїм шляхом» може означати кінець комуністичного правління в радянському блоці.

Я відстежувала події погодинно. Але навіть я, один із пильних спостерігачів в американському уряді, була шокована тим, наскільки швидко радянська й комуністична влада зруйнувалася влітку й восени 1989 року.

Рік перед приїздом адміністрації Буша до Вашингтона був винятковим для Східної Європи. Упродовж 1988 року «Солідарність» провадила спаринг із урядом, оголошувала й призупиняла страйки, як напередодні переговорів круглого столу, коли влада погодилася сісти за один стіл із опозицією. Протести 1988 року послабили позиції уряду, який нічого не спромігся зробити із хворою економікою. Іще стрибки цін — 40 % на харчі, 50 % на оренду і 60 % на пальне — допомогли мобілізувати населення. Інтелектуали з університетів, робітники з корабелень та шахт, віряни по селах постійно виходили на вулиці з вимогою змін.

Хоча уряд і наполягав на тому, що не обговорюватиме фундаментальні зміни, як-от легалізацію незалежних профспілок, можливості вибору в нього вичерпувалися. Польській комуністичній партії Лех Валенса був потрібний більше, ніж вона йому. Нарешті учасники партійного пленуму вимовили магічні слова: вони ладні погодитися на плюралізм у профспілковому русі. В офіційного лідера профспілки був шок — він нарікав на почуття «гіркоти й незадоволення», і цим усе сказано. «Солідарність» здобула право розмовляти з урядом бодай на рівних.

Перемовини розпочалися 6 лютого 1989 року, через два тижні по тому, як Джордж Г. В. Буш обійняв посаду. Президент вітав переговори, відзначаючи важливість національного примирення. Я стежила за кожним нюансом перемовин і щиро дивувалася, як швидко вони добігали кінця. Коли 5 квітня сторони оголосили про угоду, в нас була готова заява Білого дому. Власне, ми трохи поспішали.

Марлін Фіцвотер, речник Білого дому, збирався провести брифінг опівдні. Ми дали йому готову заяву з підтримкою результатів переговорів за круглим столом. На жаль, самі учасники зробили перерву на обід і ще не підписували угоду. Здається, цього ніхто не зауважив, а за кілька годин переговори й справді завершилися.

За угодою, «Солідарність» було легалізовано, а нові вибори призначено на червень. У ній визначалося, що 65 % місць у Сеймі відводилося Об'єднаній робітничій партії (комуністам) та афільованим із нею групам. Верхня палата, Сенат, таких обмежень не мала.

Оцінюючи ситуацію, ми чекали на повільний і відносно впорядкований перехід на основі узгоджених того квітневого дня планів. Ми гадали, що завдяки цьому зможе утворитися невелика некомуністична більшість у Сенаті, але очолять уряд комуністи. Тоді, можливо, на наступних виборах демократичні сили раз і назавжди візьмуть гору. Політологи це називають «узгодженим переходом», коли старий режим у переговорах обумовлює свій відхід від влади.

Поляки думали інакше. Власне, на виборах «Солідарність» виграла практично всі місця в нижній палаті. У новоствореному Сенаті вона взяла 99 зі 100 місць. З іншого боку, комуністам не дісталися навіть запевнені їм місця, бо ніхто з них не набрав понад 50 % голосів.

У другому раунді «Солідарність» погодилася змінити правила виборів та заохочувала прибічників голосувати за комуністів-реформістів, але це мало що дало. Найдивовижніше, що з Ярузельським ніхто не конкурував за нову посаду президента, але він все одно ледве набрав 50 % + 1 голос. Він своєю чергою запропонував іншому комуністові, генералу Неславу Кішчаку, сформувати уряд. Вибухнули протести, «Солідарність» висловилася проти, і зробити це Ярузельському не вдалося. Попри те що «Солідарність» хотіла дотримуватися формули круглого столу, зростала неуникність коаліції на чолі з профспілкою.

Коли президент Буш прибув до Польщі через місяць після виборів, політична ситуація ще залишалася хаотичною. Валенса попрохав президента поговорити з Ярузельським і спонукати його погодитися на президентство. Генерал — гордий чоловік, пояснив Валенса, і, вражений результатами виборів, не бажав залишатися на службі далі. Домовленості круглого столу давали певність: на них погодилися комуністи, «Солідарність» і Москва. Валенса публічно заявив, що не хоче, аби Польща повторила «китайський експеримент» (тобто майдан Тяньаньмень), і це він постійно повторював Бушу.

Але події й почуття поляків, яким обридли комуністи та московське ярмо, випереджали домовленості. Усі сподівалися, що комуністи виконуватимуть умови угоди, якщо наберуть достатньо голосів, враховуючи й партнерів по коаліції. Та цього не сталося.

Наступного дня президентської подорожі американський посол влаштував чудовий ланч у своєму приголомшливому садку на пошану Джорджа Буша та членів польського уряду. Леха Валенси не було, бо він напередодні спостерігав за розвитком подій під час президентського візиту до Гданська. Але прийшло велике представництво і «Солідарності», і польського уряду. Трохи дивна нота прозвучала лише під час тостів. Президент Буш виголосив тост за польський та американський народи, як і належить. Натомість Ярузельський запропонував випити «за пань». «Чого б то?» — подумала я собі. Польський законодавець, який сидів поруч зі мною, пояснив, що президент Ярузельський не хотів отримати одкоша від співвітчизників, якщо зважиться пити «за польський народ».

Але справжня драма розгорнулася в притишених розмовах навколо ланчу. Американська делегація, зокрема президент, не знала, що досягнуто угоди, яка заб'є останній цвях у труну комунізму.

Польська комуністична партія ще з часу підтасованих виборів 1947 року не мала партнерів із некомуністичної коаліції. Дії Селянської партії та ще однієї партійки (так званої «Демократичної партії») особливого значення не мали, бо всім керували комуністи. Незалежними вони не були, і сорок років голосували у згоді з партією. Це була коаліція на словах.

Але за нових обставин ці «партійки» одержали нову роль. Через місяць після консультацій того дня в резиденції американського посла вони перекинулися до «Солідарності» й погодилися взяти участь у некомуністичній коаліції Валенси. Насправді це нагадувало конституційний державний переворот. Оцим і переймалися поляки, доки більшість із нас теплої літньої днини у Варшаві споживали вишукані страви.

Комуністи мали прийняти неуникне: самі вони більше не правитимуть Польщею. 19 серпня одному із засновників «Солідарності» Тадеушу Мазовецькому запропонували сформувати уряд. Ярузельський погодився стати президентом, але з представницькими функціями.

Світ затамував подих, чекаючи, що робитиме Москва. Мазовецький був достатньо обережним і підтвердив зобов'язання Польщі в рамках Варшавського договору, до того ж залишив комуністів на чолі міністерств оборони і внутрішніх справ. У кількох інтерв'ю він пояснив, що хотів добрих відносин із Москвою.

Йому не було через що хвилюватися. У Кремлі хазяйнував Михайло Горбачов, а не Леонід Брежнєв. У промові 1988 року в ООН Горбачов відкинув доктрину Брежнєва, яка обстоювала право СРСР втручатись у внутрішні справи країн соціалістичного блоку, якщо треба, то й силою.

Коли «Ізвєстія» 20 серпня опублікували заяву, що Москва «почекає й подивиться» у стосунках із новим польським урядом, то було зрозуміло, що Горбачов дотримає обіцянки. До того ж радянська урядова газета написала, що компартія Польщі наразі перебуває в кризі та занепаді й потребує перебудови.

Через два дні Мєчислав Раковський, прем'єр, що йшов у відставку, нібито звернувся до Горбачова по пораду, і йому відповіли, що коаліції на чолі з «Солідарністю» треба дозволити діяти. Польща стала вільною.

Демократія переважає

У вересні у Вашингтоні відчувалося збудження: ми чекали на візит Лешека Бальцеровича, заступника прем'єр-міністра Польщі. Бальцерович, якого дуже поважали на Заході, одночасно обіймав посаду міністра фінансів. Новий уряд давав лад наявним викликам. Комуністів немає, і економічні труднощі, накопичувані десятиріччями, лягали тепер на плечі нового демократичного уряду.

За кілька тижнів до початку зустрічей до мене прийшов Ян Новак, культовий польсько-американський лідер, який очолював трансляцію радіо «Вільна Європа» на Східну Європу. Він щойно повернувся з Варшави, де знайомився з урядом Мазовецького.

Ян був одним із моїх улюблених співрозмовників. Він був щуплявим, і йому вже було за 80. Але для мене він був гігантом, одним із таких виняткових чоловіків, як-от мій наставник і професор Джозеф Корбел, котрий вижив і за нацистів, і за комуністів, утікши до США. Проте, як і Корбел, він ніколи не поривав зі своєю країною та співвітчизниками. Ян був затятим борцем за їхню свободу й гідність.

Серпневого опівдня на третьому поверсі Будинку виконавчого бюро Айзенгавера Ян просив надати ресурси уряду на чолі з «Солідарністю». Він усіляко наполягав на цьому. США підтримували Польщу всі роки її перебування в ярмі, а тепер ми маємо підтримати його вільну Вітчизну. Ці потужні слова відлунювали в мені. Поляки також мали впливових друзів у Конгресі США. Сенатори Джордж Мітчелл та Боб Доул забезпечували двопартійну підтримку, якою користувалася Польща.

І американська політика, і відданість американським цінностям були на боці Польщі. Але я знала, що в нас є бюджетні обмеження, і хвилювалася, що ми не подужаємо новий План Маршалла, на який очікували східноєвропейці. Тому я з тривогою готувалася до засідання Ради національної безпеки, що мала затвердити пропозицію, яку президент Буш зробить новому польському уряду.

Для перегляду пропозиції я провела нараду із заступниками всіх міністрів уряду. Держдепартамент запропонував низку візитів і, можливо, донорську конференцію для Польщі; міністерство сільського господарства запропонувало допомогу харчами; міністерство фінансів затялося, наполягаючи, що Польща одержить найбільше кількасот мільйонів доларів від МВФ після довгої серії перемовин; міністерство торгівлі запропонувало перенести торговельну місію до Варшави. І це слушно: в момент історичних змін з'явиться торговельна місія з виконавчих директорів корпорацій.

Мого колеги й глави мого директорату Боба Блеквілла, переконаного прибічника солідної допомоги, не було в місті. Я знала, що Боб ошалів би через той дріб'язок, що ми збиралися запропонувати; щиро кажучи, і я була збентежена. Тож на власний розсуд пішла на зустріч із заступником радника з національної безпеки Бобом Ґейтсом. «Бобе, — почала я, — Холодна війна завершується, і ми пропонуємо провести торгову виставку у Варшаві». Боб хихикнув, і я зрозуміла, що він на моєму боці. Він теж був радянологом і не хотів пропустити історичний момент. Він заохочував мене до більших проектів поза «внутрішньоагенційними» процесами.

Одна з ідей, що ходила Вашингтоном, передбачала кредит стенд-бай Польщі від МВФ на 1 млрд доларів. Сума мала бути дуже великою, бо поляки зможуть використати пов'язану з нею надійність і відпустити злотий у плавання (тобто дати можливість валюті знайти свою ринкову вартість) як критичний перший крок до ринкових реформ. Але якщо поляки запанікують і кинуться до банків рятувати свої заощадження, почнеться великомасштабний хаос.

Джефрі Сакс у Гарварді обстоював саме позики стендбай і використав наші академічні зв'язки, щоб сконтактувати зі мною. Ми обговорили механізм та можливий опір міністерства фінансів, яке буде принаймні доводити, що немає змоги зробити це швидко. Воно скаже, що не зможе підтримати позику до завершення переговорів із МВФ. А на це підуть місяці. Ми мали кілька днів.

Я знала, що не зможу переконливо подати президенту економічну пропозицію, якщо міністерство фінансів буде проти. Проте я знала, хто зможе: мої стенфордські колеги Майкл Боскін, глава Ради економічних консультантів, і Джон Тейлор, старший радник.

Маючи дозвіл Боба Ґейтса на обхід процесу, я пішла на зустріч із Майклом та Джоном. «Чи є докази, що ці інструменти стендбай спрацюють?» — цікавилася я. Вони погодилися, що інколи так. Наприклад, в Ізраїлі. Я пояснила, що для цього мені потрібний для президента офіційний документ. Завдяки Майклу та Джону президент Буш одержав матеріали до засідання Ради нацбезпеки.

Однак я подумала, що краще поінформувати міністрів, що президент порушить питання про позику стендбай. Держсекретар Джеймс Бейкер зрадів. Я спробувала зв'язатися з міністром Ніколасом Брейді, але його працівники нас не з'єднали. Коли почалася нарада, міністр фінансів виявився не готовим до обговорення. Він сказав, що загалом не проти, нагадуючи про те, що він уже висловлювався на користь позики стендбай. Просто швидко це зробити неможливо. Якщо ми порушимо стандартний процес, доводив він, «нам доведеться робити це для кожного, включно з Аргентиною!»

Наступним узяв слово Бейкер. «Холодна війна почалася не в Аргентині і не в Аргентині вона завершиться», — заперечив він. Це був неспростовний аргумент, і США вирішили вдатися до компромісу. Ми оголосимо про це до завершення польських переговорів, але виплати почнуться лише після остаточної угоди між МВФ та Польщею. США до цього міжнародно підтримуваного пакету сплатить 200 млн доларів. (Між іншим, ці гроші не знадобилися, бо плаваючий курс діяв за всіма правилами та мав успіх.)

Польща також одержить подальшу допомогу. Конгрес не хотів відставати від президента й запропонував пакет допомоги, що в кілька разів перевищував його пропозицію. Через труднощі з національним бюджетом почалася конфронтація між Білим домом та Капітолійським пагорбом. Джим Бейкер звинуватив Конгрес у політично мотивованих зусиллях дошкулити президентові. Сказати, що реакція США на цей великий історичний момент була змішаною, — не сказати нічого. Як зауважив Брент Сковкрофт, тодішній радник з питань національної безпеки, значна кількість із нас більше погоджувалася з Конгресом, аніж із нашою адміністрацією. Але ми зробили що змогли, і поляки одержали серйозну допомогу. Ця допомога стала сильним сигналом підтримки з боку Європи та США. Це був не План Маршалла, але він таки допоміг новому уряду проводити економічну реформу за власним графіком.

Власне, один із найуспішніших заходів у доларовому еквіваленті був невеликим. Ідея на початку змін у Польщі полягала в тому, аби фонд підприємництва надавав початкові субсидії малому бізнесу по всій країні. Ці інвестиції венчурного капіталу мали обійти комуністичний уряд і допомогти послабити віжки централізованої економіки. Цебто уряд США даватиме гроші приватним пекарням, автомагазинам, салонам краси та іншим підприємцям за невелику частку дивідендів. Програму контролюватиме незалежна міжнародна рада поляків та видатних американців.

Уперше президент Буш згадав про ідею у своїй промові в квітні 1989 року, а потім повторив у виступі в польському Сеймі в липні 1989 року. Але свідченням того, наскільки швидко розвивалися реальні події, було те, що на час ухвали пропозиції Конгресом «Солідарність» уже взяла уряд під контроль. Одначе Польсько-американський фонд підприємництва одержав 240 млн доларів для початку інвестування й діяв упродовж усіх 1990-х.

Через кілька років після повернення до Стенфорду мені потелефонував член Ради нацбезпеки в адміністрації Клінтона. Здавалося, у США виникла дилема. Фонд підприємництва не лише не втратив грошей, а й почав заробляти: вкладені 240 млн доларів тепер коштували 300 млн доларів. Чи повинні поляки це сплатити?

Я порадилася з президентом Бушем і Брентом Сковкрофтом. Вони сказали, що насправді ми й не сподівалися на компенсації. (Брент зауважив: «Хто заробляє на іноземній допомозі?») До «прибутків» нам варто поставитися як до грантів. Основну суму нехай повернуть міністерству фінансів, а решту залишать собі. Президент Клінтон погодився. Варшава охоче використала фонди, аби продовжити роботу й венчурні проекти в інших, менш успішних, східноєвропейських країнах.

Допомога США та ЄС відіграла певну роль у стабілізації польської економіки й — більше — її політичної системи. Приклад Польщі свідчить, що цільова міжнародна допомога може полегшити перехід. Проте без відданих і компетентних місцевих лідерів та сприятливого інституційного ландшафту успіх стає ефемерним.

У цьому Польщі пощастило в обох випадках. Польське сільське господарство не було колективізоване, що ще на ранній стадії, коли тільки утверджувалася економічна свобода, дало фермерам змогу годувати країну. Політичні партійки, які жодної ролі не відігравали за комунізму, в критичний момент 1989 року перейшли на інший бік. Завдяки глибокій релігійності поляків католицька церква залишилася сильною навіть за сталінських часів. Коли з'явилася така нагода, Іван Павло II мобілізував на місці метафоричні «дивізії» сільських священиків. Та й після воєнного стану «Солідарність» вийшла без втрат і була ладна у належний час приміряти політичну мантію.

У країні також були видатні лідери, які свій перший політичний досвід здобували в «Солідарності». Їм подобалася підтримка народу, що зміцнювала їхнє бажання швидко й рішуче здійснювати реформи. Не буде перебільшенням сказати, що Батьки-засновники Польщі були винятковим зібранням людей, що їхні цінності й патріотизм утворили демократію в країні.

Лех Валенса заслужено ввійде в історію як натхненник «Солідарності» та багато в чому батько демократичної Польщі. З простого чоловіка, який почав із розв'язування поточних економічних проблем як профспілковий лідер, Валенса перетворився на символ свободи для поляків. Те, чого йому бракувало в політичних мудраціях, він надолужував щирістю та автентичністю. Познайомившись із ним у Гданську, я поцікавилася, чи зміг би він позалучати всіх, кого випустив із загороди. Його легко недооцінити, і за комуністів так спочатку й сталося. Запам'яталося, як у десятиріччя історичних моментів партія організувала теледебати між Альфредом Мьодовичем, главою офіційних профспілок і прекрасним оратором, та Валенсою. Опитування у Варшаві показало, що 78 % населення стежили, як Валенса обложив і змусив увесь час боронитися Мьодовича. Того вечора «Солідарність» постала як законний конкурент влади, чого, далебі, влада не хотіла.

Із «Солідарності» вийшли й інші ключові лідери, котрі не мали такого великого морального авторитету, як у Валенси, але просто знали, як практично здійснити перехід: автор плану економічної реформи Лешек Бальцерович був професором економіки та членом компартії. Він вступив у «Солідарність» радником невдовзі після її заснування в 1980 році. Вважається, що його відданість швидкій ринковій реформі та жорсткий монетаризм зробили реформування польської економіки безболісним.

Якщо Бальцерович був батьком польської ринкової економіки, то журналіст Тадеуш Мазовецький був завзятим захисником свобод особи й багатопартійності в державі, що привело до появи конституції, яка гарантувала ці основні демократичні права.

Адам Міхнік заснував «Газету виборчу», яка стала найбільшою в Польщі і голосом «Солідарності» навіть під час воєнного стану. Він був потужним захисником вільної преси.

Броніслав Ґеремек створив 1987 року Комісію політичних реформ у Громадянському комітеті, котра виробила план демократичного переходу для Польщі, використавши наданий Михайлом Горбачовим перепочинок. Тихий академічний викладач польської середньовічної історії Ґеремек не був схожим на батька соціально-політичних реформ.

Ці та інші діячі щиро вірили у свободу. Вони нібито зазнали разючої поразки через запровадження воєнного стану. Проте використали цей час, щоб поглибити своє розуміння демократичних потреб і розробити унікальні польські рішення. І тому Польща в 1989 році була готова здійснити перехід, на який спромоглися не всі країни.

Нові «особливі стосунки»

Коли президент Буш уперше подався до Європи в 2001 році, відвідини Варшави стали доконечною необхідністю. Про «особливі стосунки» з Британією знали всі. Польща була налаштована стати особливим альянсом. Америка залишалася відданою цій країні в найгірші часи й тепер відзначала яскраве майбутнє зі своїм другом. Історія Польщі — просто історія тріумфу свободи.

Здавалося, у нас із Польщею на все були однакові погляди. Засідання під час зустрічі президента Буша з його польським колегою було ненапруженим та продуктивним. Альянсу НАТО, що вже старів, Польща додала енергії, нагадавши його членам про необхідність підтримки тих, хто досі живе в умовах тиранії в Іраку, Афганістані, на Близькому Сході. Спецпризначенці з Польщі, а також із Австралії та Британії приєдналися до американців на початковій стадії вдирання в Ірак. Попри опір Москви поляки погодилися розташувати в себе війська протиракетної оборони. Польща подавала свій дружній голос на всіх зустрічах із ЄС у справах кліматичних змін та торгівлі. Поляки бралися до таких важких справ, як допомога Україні в розв'язанні численних криз державного управління. Якось я сказала президентові Квасьнєвському, що Польща стала одним із найважливіших союзників Америки та реальною силою в європейській політиці.

Така оцінка зовнішньої політики Польщі була правильною. Але в самій країні демократична політична система сформувалася ще не остаточно. У певному розумінні на проблеми можна було сподіватися — вони є в кожної молодої демократії. У Польщі відбувалися політична фрагментація, електоральна волатильність та розлами в суспільстві.

Скільки партій потрібно державі?

Через рік після знаменних подій 1989 року «Солідарність» як рух поступилася політичним партіям. Коли зменшилася загроза з боку спільного ворога — комуністів, — у робітничому русі виникли розлами. Розкол відбувався у зрозумілому напрямку: соціально-релігійна ортодоксія проти більш ліберальних поглядів; інтелектуальні еліти проти робітників та «пересічних людей»; сільські інтереси проти міських. Партії засновувалися як відбитки тих та інших інтересів. Колишні комуністи, в яких були реформістські й націоналістичні заслуги, знайшли собі місце в польській політиці, створивши лівоцентристські партії.

Існувала навіть Польська партія аматорів пива, заснована телезіркою в 1990 році. Вона нараховувала 10 000 членів, які сповідували філософію «живи сам і давай жити іншим». Ця партія приваблювала людей, економічні погляди яких схилялися до захисту споживача. Звичайно, це не сподобалося членам-засновникам, які хотіли просто тішитися життям, і стався розкол — 12 депутатів утворили нову парламентську фракцію[54].

Примножування партій і посилена політична активність свідчили про здорове залучення населення та еліт, принаймні на самому початку. Проте складність інституційного ландшафту утруднювало управління. 1991 року сотні організацій висували кандидатів, і місця здобули 29 партій. За півтора року після перших вільних виборів було 4 прем'єр-міністри. У перші п'ять років середній термін перебування при владі чинного уряду склав 10 місяців. Виборче законодавство переглядалося 1993 року: поріг участі партії було підвищено до 8 %. Відтоді там було приблизно 5 великих партій.

Проте в 1991—2015 роках жодна партія не створювала більшість, і всі уряди були коаліційними. Політичний ландшафт країни зазнав значної електоральної волатильності, коли по черзі приходили право- і лівоцентристські уряди. Це ускладнило проведення послідовної політики.

Спочатку в Польщі були ще й гучні кризи зі ставленням до колишніх комуністів та їхньої ролі в майбутніх урядах. Валенсу також звинувачували в «захисті посткомуністичної системи» при призначенні міністрів.

Колишнім комуністам добре велося в роки після демократизації. 1993 року головна партія одержала більшість у Сеймі. Її лідер — Александер Квасьнєвський — комуніст із багаторічним стажем, який від уряду брав участь у переговорах круглого столу. Згодом його обрали президентом, і він змінив Валенсу на цьому посту.

Однак напруження лишилося, бо нова Польща хотіла дати раду проблемам минулого. Відбулися численні відставки через звинувачення в корупції і навіть в одному випадку у змові з метою здійснення військового перевороту. Проте найважчі випадки стосувалися осіб із гарною репутацією, чиї імена знайшлися в архівах, де стверджувалося, що вони постійно контактували зі службою безпеки під час комуністичного правління.

Іноді їхній гріх полягав просто у згоді говорити з агентами служби безпеки або відповідати на їхні запитання, але в напруженій атмосфері початку 1990-х цього було досить, аби затаврувати людину як колаборанта. Інколи звинувачення були більш проблемними і тривожними.

У вельми прикрому епізоді 1992 року міністр внутрішніх справ подав список депутатів, сенаторів та держслужбовців, які, за його даними, були «агентами» служби безпеки. «Портфельна справа» зачепила десятки людей включно з деякими членами антикомуністичних опозиційних груп. Почалася зам'ятня, і Валенса заявив, що списки підроблені, й зажадав відставки уряду Яна Ольшевського. У відповідь члени уряду створили нову партію.

Такі звинувачення й контрзвинувачення ще багато років сколихатимуть польську політику. 2007 року архієпископ Варшави подав у відставку через викриття того, що за комуністичної доби він співпрацював зі службою безпеки. Наступного дня те саме вчинив інший відомий католицький сановник. За кілька місяців через схожі звинувачення покінчив життя самогубством колишній міністр.

Польщі, як і будь-якій іншій країні в перехідну добу, було важко уникнути розколу й знаходити справедливість щодо минулого, а також доходити згоди, бо треба рухатись уперед. Перехід Польщі до демократії не був гладеньким, хоча і гладшим, аніж деінде; більшість хотіла закріпитися в демократичній Європі й прагнула членства в ЄС. Поляки з повагою та прихильністю ставилися до США, і це підштовхувало їх до членства в НАТО, що також захистить їх від Москви — про всяк випадок.

Одним із недооцінених факторів у назагал успішному переході Центральної та Східної Європи була роль ЄС і НАТО як провідних зірок у демократичних перетвореннях. Щоб стати членом, країни мали скористатися дорожньою картою інституційних реформ. На багато демократичних переходів сильний вплив здійснюють окремі одіозні особистості, як-от Борис Єльцин у Росії. Вони й кроку не зроблять для розвитку інститутів, які можуть протистояти примхам певних лідерів. У випадку Росії високоперсоналізоване й владне президентство означає одне, якщо на чолі Борис Єльцин, і зовсім інше, якщо на олімпі Владімір Путін.

У Польщі перспектива вступу до НАТО і ЄС робить правильний наголос у реформуванні — на інституційних змінах. Для членства треба задовольнити низку ретельних та специфічних вимог щодо інституційних реформ.

Асоціація Польщі з ЄС розпочалася з пакту про торгівлю та співробітництво через кілька місяців після перемоги на виборах «Солідарності». Разом із Угорщиною та Чехословаччиною (незабаром вона розділиться на Словаччину й Чеську Республіку) Польща утворила Вишеградську групу, котра прагнула повної інтеграції з європейськими інститутами. Та сама група одночасно йтиме в НАТО.

Процес вступу до ЄС змушував країни, які цього хотіли, узгодити своє законодавство з європейськими стандартами у 31 проблемній царині, або «розділі». Сюди входили економічні питання: свобода руху капіталу й товарів, оподаткування, сільськогосподарська реформа. Політичні питання, усе: від захисту споживача й охорони здоров'я до правосуддя і внутрішніх справ та політики в галузі культури — підлягало реформуванню й оцінці узгодженості з вимогами ЄС. Перегляду підлягали також політичні інститути, і траплялося пряме втручання ЄС, аби попередити претендента, що антидемократична практика може призвести до збивання зі шляху до членства[55].

НАТО додав ще низку інституційних вимог щодо оборони, які стосувалися реформ у країні. Так, Альянс наполягав на «демократичному й громадському контролі» військових як основі стабільної демократії.

1997 року Польщу запросили приєднатися до НАТО. Вона стала дійсним членом ЄС через кілька років — у 2004-му. Після Другої світової війни ситуація Польщі обумовлювалася тим, що Радянський Союз погоджувався лише на комуністичні уряди в Східній Європі. На це пішло майже півстоліття, але країна наразі стала повноправним членом демократичного континенту.

Років через двадцять відбулися дискусії з приводу того, чи варто колишнім сателітам Москви пропонувати приєднатися до «західних» інститутів. Особливій критиці був підданий НАТО, який нібито пересовує лінію фронту Холодної війни на схід — до російських кордонів.

Проте слід пам'ятати, що НАТО за свого створення мав дві цілі. Одна — зупинити загрозу, яку становили війська Сталіна вільній від радянського впливу частині Європи. Цього вдалося досягти завдяки потужній присутності звичайних військ та посиленому ефекту стримування, який забезпечувала американська ядерна зброя.

Але це була не єдина мета НАТО. Творці Альянсу гадали, що то буде парасолька безпеки, аби гарантувати демократичний мир старим ворогам, себто з'явиться нове середовище, в якому у Франції та Німеччини більше не буде приводів воювати. Вони глибоко вірили в те, що тепер політологи називають «демократичним миром», і вважали, що союз вільних народів зможе запобігти війні[56]. Цей наголос на свободі як протиотруті від конфліктів опинився в центрі повоєнної стратегії, що спиралася на демократизацію Німеччини й політичне та військове об'єднання Європи. І це чудово вдалося реалізувати.

Проте завершення європейського проекту можливе, тільки якщо його частиною стануть і Центральна, і Східна Європа. Тому «цілісна й вільна» Європа, як говорив про це Джордж Г. В. Буш, мала тримати двері відчиненими для нових європейських демократій. Цей шлях давав імпульс для внутрішньої реформи і, як сподівалися проектувальники європейських інститутів, надавав давнім ворогам дім, аби вони ставали союзниками. Так само як у 1945 році мало хто поставив би на вічний мир між Німеччиною та Францією, тепер багато хто чекав на відкритий конфлікт між Угорщиною і Румунією та Туреччиною і Болгарією через етнотериторіальні відмінності, що замовчувалися за комуністичного ладу.

Завдяки її відносно багатому інституційному профілю на початку демократизації — та інтеграції в Європу — Польща наразі і цілком демократична, і цілком європейська. Принаймні на час написання цієї книжки.

Чи перебуває польська демократія в небезпеці?

Побудова стабільної демократії ніколи не завершується. Інститути постійно постають перед викликами — часом це якийсь дріб'язок, а часом і фундаментальні питання. Принаймні за останні сорок років Сполучені Штати пройшли і через Вотерґейт, і через змагальні президентські вибори. Інститути виявилися достатньо сильними, аби вистояти в цих випробуваннях.

У Польщі зараз саме такий період тестування, і багато ризиків чатує на її молоді демократичні інститути. Частково це одна з фаз демократичної консолідації. Але повністю це не прояснює ситуацію, в якій опинилися поляки.

Кожна демократія спирається на підвалини соціальних настанов та цінностей. Дух демократичних інститутів полягає в тому, що вони здатні абсорбувати суперечності між змагальними поглядами. Політична система дозволяє виражати будь-які погляди під час дебатів, виборів і судових рішень.

Нині у Польщі відродження глибоко консервативних соціальних практик, зокрема побожність, зіштовхується з процесом становлення більш ліберальних європейських цінностей та вірувань. Оскільки на континенті зросло невдоволення ЄС — Велика Британія навіть вирішила вийти з союзу, — Польща й у собі відшукала євроскептиків.

Деякі поляки вважають, що Європа надто соціально ліберальна й не поважає національні традиції. Є такі, що хочуть вийти з союзу. Надто багато поляків думає, що недостатньо швидко збільшується зарплатня і що зростає нерівність. Польські робітники, які перетнули кордони, аби працевлаштуватися в Німеччині, Ірландії або Великій Британії, розповідають, що відчувають дискримінацію й упередженість. Невдоволені поляки нарікають на своїх лідерів та на Європу.

Ці обставини породжують праві партії — крайніх націоналістів і релігійних фундаменталістів. При тому, що це поширений у Європі тренд, такі молоді демократії, як Польща, особливо вразливі до появи популістів, які озвучують подібні нарікання. Такі лідери починають кидати виклик ще не встояному інституційному ладу, зміцнюючи президентську гілку влади й намагаючись послабити інші сили.

У жовтні 2015 року партія «Закон і Справедливість» здобула приголомшливу перемогу на парламентських виборах. Уперше з часу звільнення одна партія має більшість у Сеймі і свого президента Ярослава Качинського. Прийшовши до влади, ПіС здійснила кілька популярних змін, приміром, скасувала ухвалу про підвищення пенсійного віку, збільшила виплати на дітей сім'ям із двома та більше дітьми, мінімальну зарплатню. Така популістська політика відбиває головні демографічні тренди. Населення Польщі зменшується і старіє, а старші люди вимагають забезпеченості. Католицька церква здавна тиснула на уряд, аби він заохочував подружжя мати більше дітей.

Але інші кроки непокоять більше і можуть загрожувати демократичному конституційному ладу Польщі. Найсерйозніші з них спровокували кризу між урядом та Конституційним трибуналом, одним із чотирьох судових інститутів. У Польщі є Верховний суд, але він не здійснює судовий нагляд, як у США. Цим переймається Конституційний трибунал, котрий визначає «конституційність законів». Тобто це найважливіший правовий інститут, який обмежує виконавчу владу.

Партія ПіС уперше шокувала після приходу до влади 2015 року, коли відмовилася надати місце суддям, легально призначеним урядом партії «Громадянська платформа», що програла вибори. Нові лідери поєднали ці дії з додатковим призначенням двох суддів перед закінченням їхніх каденцій. Конституційний суд відмовився допустити їх до складання присяги. Президент трибуналу, союзник уряду, зробив це через голови інших членів суду. Власне, Польща одержала дві команди суддів.

Тоді ПіС вирішила змінити регламент трибуналу, провівши відповідні закони через парламент, у якому мала більшість. Трибунал знову зреагував і оголосив нові закони неконституційними. Відтоді між урядом та трибуналом триває протистояння, і ця гілка судової влади, власне, паралізована.

У відповідь ЄС ухвалив резолюцію, у якій назвав такі дії «систематичною загрозою верховенству права в Польщі». Польща порушує ст. 7 Угоди з ЄС, через що країна може зазнати санкцій, а її право голосу може бути призупиненим. В Угорщини є право вето, і її прем'єр Віктор Орбан, ще один сильний політичний лідер на злеті, застеріг, що блокує такі кроки.

Страшна ворохобня зчинилася з приводу контролю державних ЗМІ. Уряд створив Національну раду ЗМІ з правом набирати й звільняти персонал державного телебачення й радіо. Кажучи, що приватні ЗМІ надто чутливі до рейтингів, урядовці доводять, що державні ЗМІ повинні перейматися патріотизмом. Вони нарікають, що розвелося забагато шоу на кшталт «Танці з зірками».

Багато хто підозрює: таке пояснення — звичайнісінька відмовка. Реальна мета — зробити ЗМІ речником режиму, що незграбно інколи й робиться.

Відвідуючи Польщу 2015 року, президент Обама нагадав уряду, що дії треба узгоджувати з демократичними принципами, і це прозвучало як м'яке дорікання ПіС. Державні ЗМІ його коментарі спотворили. Вийшло, що президент лише хвалив поляків за їхню демократію. Звичайно, американська й вільна польська преса подали це як скандал, що завдало урядові прикрість.

Досі приватні ЗМІ користувалися імунітетом, але багатьом здається, що це лише справа часу й що уряд візьметься за них згодом. Особливо непокоїть закон, який обмежує іноземну власність (німці володіють трьома найбільшими медіа-компаніями в Польщі). І за цими статтями уряд скорочує валютну рекламу. Це серйозно послаблює приватні ЗМІ в Польщі та збільшує їхню непряму залежність від державного забезпечення ресурсами. Якщо іноземці не зможуть володіти цими засобами, а держава їх не фінансуватиме, вони просто зникнуть.

Звичайно, є межі того, що ПіС може зробити. Так, провалилася заборона абортів. У Польщі й так найбільш суворі закони в ЄС, але заборона наразилася на масові протести. 85 000 користувачів Facebook заполонили сторінку «Жінки для жінок», і кілька сотень людей пішли з меси, коли священики почали тиснути на вірян і вимагати підтримати закон.

Одна польська дослідниця стверджує, що в боротьбі з приводу абортів ідеться не про аборти, а про роль церкви в політиці[61]. Поляки, пише вона, напрочуд релігійні, але це не означає, буцімто вони хочуть, аби церква диктувала політику. Тобто з цього питання утворився вододіл у такій глибоко католицькій країні.

Польська демократія навряд чи зруйнується через нинішні виклики. Бо ще діє ретельна рівновага між державною владою та політичною свободою. Країна пройшла всі віхи, які ми асоціюємо з демократичною консолідацією: повторювані мирні вибори, відносно незалежна судова влада, громадянсько-військова стабільність, вільна преса, сповнене сил громадянське суспільство та повага до прав людини.

Однак поточні обставини в Польщі нагадують нам, що розвій демократії — це не пряма лінія. Радите це покроковий процес, який передбачає і відступи у своєму розвитку. Лунали голоси, що польські демократичні сили стали послужливими й вірять, ніби їхня демократична консолідація незворотна. Кажуть, що «Громадянська платформа» не потурбувалася про те, аби задовольнити сподівання населення, що зростають. А прозахідні лідери не побачили, як збільшується розрив між культурними цінностями Брюсселя і центрального регіону Польщі. Однак демократію в Польщі, далебі, не втрачено. У червні 2016 року я була у Варшаві, де взяла участь у форумі з екс-міністром закордонних справ Радеком Сікорським. Говорили переважно про геополітику, але не цуралися й теми польських викликів.

Видно було, що незалежна польська преса й громадянське суспільство дають відсіч, прилюдно й енергійно. Щодня на паперових носіях та в Інтернеті з'являються статті, які критикують урядову політику й привертають увагу до тих, хто хоче посилити владу. Тим часом атмосфера лишається відкритою й вільною.

Історія Польщі свідчить, що вона здатна дати раду нинішнім клопотам і постати сильною та демократичною. Захист демократії не завершується ніколи.

Розділ 4

Україна: «штучна країна»?

Ми не містечко втратили, а втратили всі наші життя.

Ми поїхали на третій день. Реактор палав.

Пригадую, як один мій друг сказав: «Пахне реактором».

Цей запах неможливо описати... Вони перетворили Чорнобиль на дім жахів.

Ніколай Калуґін, Прип'ять, Україна[62]

Чорнобильська трагедія розігралася в ста милях на північ від Києва, біля українського міста Прип'ять. На ризик опромінення наразилося близько десяти мільйонів осіб, а довкіллю й економіці було завдано збитків на 235 млрд доларів. Українці стали жертвами погано спроектованого радянського реактора, який не втримав радіоактивні матеріали та викинув у повітря токсичні й смертельні випари.

Жахливі події 1986 року — це ніби метафора долі українців: здебільшого в їхній історії ухвали, що приймалися в Москві, а не в Києві, мали епічні пропорції — з інколи катастрофічними результатами. Тому українці прагнули самостійно вирішувати власну долю.

З етнічного погляду росіяни й українці — один народ (вони слов'яни), і мова в них схожа, але не ідентична. Росіяни схильні перебільшувати зв'язки між культурами та ігнорувати особливості української ідентичності. Українці обурюються з цього приводу й перебільшують свою окремішність. Не дивно, що проблеми ідентичності призводили до непевності й конфлікту в питанні про склад України. Росіяни й українці по-різному відповідають на це питання.

Коли 2008 року в Бухаресті на саміті НАТО Владімір Путін оголосив, буцім «Україна — штучна країна», то мав на оці те, що чимало росіян уважає історичним фактом. Владімір Жириновський, ультранаціоналістичний лідер російської облудно названої Ліберально-демократичної партії, висловився з цього приводу 2014 року відвертіше: «Чому б нам не забрати Східну Україну, а захід не віддати Польщі? І все буде так, як було завше».

Звичайно, українці не погодилися б. Країна має багату історію, котра завжди розвивалася в притінку Росії.

Слов'янська культура почалася в Києві у IX сторіччі[63], коли два священики, Кирило та Методій, осіли на цій території і запровадили православну церкву й цілком нову мову. Кирилична абетка росіян та українців (із деякими незначними відмінностями) своєю назвою походить від св. Кирила. У XIV ст. Україна була центром слов'янської цивілізації, свідченням чого стали виняткові церкви з цибулястими банями в усій Східній Європі. Але вже в XVI ст. через несприятливі географічні особливості — відсутність природних перепон, але дуже бажаний вихід до Чорного моря — вона стає вразливою для зазіхань потужніших держав. Оттоманська імперія, Австро-Угорська імперія, Російська імперія, Польща, Радянський Союз, Німеччина в різні часи включали частини або всю Україну до свого складу.

Короткі періоди незалежності траплялися в України тоді, коли розвалювались імперії або зазнавали поразки наддержави. 1918 року загибель Російської імперії дозволила створити нову Українську державу. Вона проіснувала три роки, доки російська Червона армія не захопила дві третини країни. Західна частина відійшла до Польщі. Сталінська брутальна кампанія русифікації швидко донищила рештки української ідентичності. Російську мову треба було вивчати в усіх школах, і її зробили офіційною мовою українського уряду.

Тоді, в 1939 році, використовуючи тимчасовий союз із Гітлером, військо Сталіна окупувало більшу частину території Західної України. Звичайно, Пакт Ріббентропа — Молотова був ефемерним — він був порушений через вторгнення нацистів у СРСР у червні 1941 року. Мірою просування Вермахту на схід нацистська політика окупації та заглади знищувала Україну; це призвело до загибелі 5 мільйонів українців (приблизно восьма частина населення) і більшості з 1,5 мільйона євреїв.

Але знищення радянської влади спонукало декого в Україні до фатального вибору. Гітлер заохочував створення незалежної Української республіки, сатрапії, що заплямувала історію українського опору нацистам. Маючи двох історичних ворогів — Росію та Німеччину, одні билися з першими, а інші — з другими. На Сході переважно воювали з Росією. Це дало Сталіну привід висунути перебільшене звинувачення західних українців у колаборантстві з Третім Рейхом. Він використав цю обставину, щоб виправдати брутальне знищення всіх залишків опору Москві. Брехливий наратив про колабораціонізм Західної України існує й досі, живлячи ненависть із обох боків. Наприкінці війни Україна повернулася до свого передвоєнного стану республіки Радянського Союзу. На цьому політика відійшла на другий план, коли Москва запропонувала низку ініціатив.

Одна з таких можливостей пов'язана з періодом після смерті Йосипа Сталіна в 1953 році. Сьогодні реформи Микити Хрущова здаються вельми скромними у порівнянні з тим, що почав робити Горбачов через тридцять років. Однак у той час вони були драматичними. Як і Горбачов, він хотів створити міцніші, більш легітимні підвалини для СРСР, засудивши сталінську брутальність у закритій промові на з'їзді партії в 1956 році. Витік інформації (можливо, через ворогів Хрущова) викликав негайну сенсацію. Це започаткувало короткий період реформ і відвертості в Радянському Союзі та Східній Європі.

Проте угорська революція пізніше того ж року поклала край толерантності Кремля до розколів у блоці. Коли Хрущова усунули, з ним щезли й усі ознаки відлиги. В Україні борців за права людини позивали до суду, дисидентів заарештовували, нових жорстких заходів почали вживати проти кримських татар. Останні — норовливе, здебільшого мусульманське населення — за Сталіна були піддані великомасштабній депортації і здавна прагнули повернутися на Батьківщину. У новій конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки прямо про це йшлося. Брежнєвський період був політично стерильний у всьому блоці, а республіки були затиснуті в дуже тісні рамця.

Прихід Михайла Горбачова послабив московські утиски в регіоні. За іронією долі, горбачовська гласність могла стати, принаймні частково, результатом жахливої аварії на ЧАЕС. Попри небезпеку для довколишнього населення минуло майже три доби, перш ніж радянські ЗМІ визнали аварію, та й тоді мовилося лише про «нещасний випадок» і про те, що влада вжила заходів, аби «ліквідувати наслідки». Тим часом на іншому боці Залізної завіси почали з'ясовуватися масштаби катастрофи, коли Швеція почала реєструвати небезпечні рівні радіоактивності. Лише через вісімнадцять днів після аварії виступив Горбачов і сповістив про певні деталі. Пізніше він сказав президенту Джорджу Г. В. Бушу, що цей досвід став для нього уроком. «Людям треба говорити правду, — говорив він. — Гірше, коли ви її приховуєте, а вони однаково про все дізнаються».

Шанс України на демократизацію

Реформи Горбачова дали Києву перший шанс будувати нові демократичні інститути. Як і в Москві, у ландшафті з'явилися громадські групи, що протестували проти абсолютно всього: від наявності чи відсутності заходів із боротьби з наслідками аварії на реакторі до проблем мови й політичних свобод. Станом на 1988 рік розвинувся націоналістичний рух. Це Народний Рух України за перебудову (РУХ); на його чолі були найвідоміші в країні письменники та інтелектуали. Горбачов дав подальший поштовх цій діяльності, усунувши від керівництва Комуністичною партією України одного зі своїх опонентів Володимира Щербицького у вересні 1989 року. На хвилі цього РУХ провів свій перший національний з'їзд і почав готуватися до виборів до Верховної Ради України.

В Україні вирувало політичне життя. Здебільшого воно зосередилося в парламенті з його новим главою Леонідом Кравчуком. Він був комуністом, але не затятим і міг приборкати націоналістичні настрої в країні. Під його головуванням радянський парламент України скасував 6 статтю конституції, у якій ішлося про керівну роль комуністичної партії в політичному житті республіки. У парламенті комуністи поділилися на реформаторів та консерваторів, і перші робили спільну справу з безперою демократичною опозицією[64].

Але внутрішня політика в Україні перепліталася з проблемою незалежності. Це ускладнювало стосунки між реформаторами Горбачова й сепаратистами Бориса Єльцина в Москві та прибічниками змін у Києві. 1990 року новообраний парламент проголосив Україну суверенною, але ще не незалежною державою. Ця відмінність була подібною до руху за нуліфікацію, подаючи знак, що закони України вищі за закони СРСР. Джон К. Келгун упізнав би свою позицію.

Це була хитка рівновага. Горбачов був благодійником України, але Єльцин протискав розвал Радянського Союзу. І тому, коли Горбачов, розпачливо рятуючи СРСР, запропонував реформувати стосунки між республіками й центром улітку 1991 року, український парламент його не підтримав.

Саме тому пізніше того ж літа почали діяти консерватори, аби змінити курс подій у Москві. Вони вчинили заколот проти Горбачова, ув'язнивши його в Криму та проголосивши себе новим керівництвом Радянського Союзу. Ці події тільки пришвидшили тяжіння до незалежності України й інших республік. Змова зазнала невдачі, і Горбачов повернувся до Кремля пізно 21 серпня 1991 року.

Проте за час його відсутності ландшафт істотно змінився. Намагаючись знайти формулу порятунку СРСР, Горбачов зробив низку розпачливих кроків. Він пішов із посади Генерального секретаря КПРС, усунув пліт комісарів зі служб безпеки й узявся за розпуск ЦК. Він прагнув пришвидшити політичні реформи, усе ще намагаючись зробити Радянський Союз «нормальною країною». Проте було надто пізно. Через чотири місяці Білорусь, Росія та Україна створили Співдружність Незалежних Держав, і СРСР припинив своє існування. Нарешті Україна стала незалежною.

Незалежна, але досі розділена

Країна досі лишалася сутністю, що складалася з трьох частин: Західна Україна (українськомовна), Східна Україна (переважно російськомовна) і Крим. 92 % жителів на заході країни та 80 % на сході проголосували за незалежність. У Криму 54 % проголосували за вихід із Радянського Союзу.

До анексії Криму Владіміром Путіним у 2014 році багато хто не пам'ятав його незвичайну історію. Крим — чудова зона вздовж Чорного моря, яку Катерина Велика загарбала 1784 року. Це дозволило Російській імперії, яка не мала виходу до моря, отримати доступ до порту в теплих водах. Майже 300 років Крим був важливим військовим здобутком і місцем розваг заможних росіян, які приїздили відпочивати на морський берег із винятковим середземноморським кліматом.

1954 року в Микити Хрущова виникла химерна й (з погляду часу) дурна ідея: чому б не віддати Крим Україні з нагоди 300-річчя дружби між народами[65]? Звичайно, особливого значення це не мало, бо Україна була складником Радянського Союзу, яким  керувала Москва, і служила його інтересам. Тобто до 25 грудня 1991 року. Внаслідок розвалу Радянського Союзу утворилися 15 нових незалежних держав, серед яких і Україна. Один мій російський друг порівняв втрату України із ампутацією руки, а втрату Криму — із втратою частини серця.

А проте в перші роки відокремлення відбувалося досить гладенько. Українці після кількох заохочень із боку США та Європи відійшли вбік, аби Росія змогла стати «спадкоємницею» СРСР. Мовою дипломатії це означало, що Москва зберігає свій статус одного з п'яти постійних членів Радбезу ООН. Тоді ж Київ проголосив, що ліквідує ядерну зброю на своїй території, і погодився передати її Росії. В СРСР приблизно одна п'ята арсеналу розміщувалася на території України, і тому малою ця поступка не була. Спочатку Київ заявляв, що Чорноморський флот (що існував із часів Катерини Великої) був «інтегральною частиною збройних сил України». Через це Дума в Москві проголосила, що Севастополь у Криму — російське місто. І українці позадкували, віддавши Москві 90 % тамтешньої бази. Нові безпекові взаємини були закріплені у двох угодах. 1994 року Росія за без'ядерний статус пообіцяла Україні шанувати її територіальну цілісність. Ширший десятирічний договір було підписано 1997 року, разом із домовленостями щодо Севастополя. І знову Москва оголосила кордони України непорушними. Здавалося, що між двома країнами, що демократизувалися, налагодилися відносно приятельські стосунки.

«Голосуйте за нас, і більше вам голосувати не доведеться»

Але Україна почала перечіплюватися відразу ж по тому, як вирішила вирізьблювати свою ідентичність, відмінну від російської. Згадайте коментар про те, що втрата України подібна до ампутації. Власне, весь Радянський Союз поділився на частини. Кордони розмежували інфраструктуру однієї країни незалежно від того, чи була в цьому рація. Газогони, електромережа, промзони, навіть військові бази підлягали поділу. В одному випадку стався інцидент: радянські космонавти продовжили перебування на орбіті, доки Росія й Казахстан домовлялися про право посадки. Злітали вони з Радянського Союзу, а тепер посадкова смуга належала Казахстану.

Україні найбільше далися взнаки раптове відокремлення й розлучення з Росією. Звичайно, незалежність приємна. Але ж обидві країни були тісно пов'язані. Поширеними були змішані шлюби росіян та українців. Росіяни мали дачі в Україні, а українці — в Росії.

З цих двох Україна була відверто біднішою й менш розвиненою. Особливо це слушно щодо людського капіталу. За радянських часів висхідна мобільність означала виїзд із Києва. В Росії розташовувалися великі університети та найкращі наукові інститути. Найталановитіші актори виступали в Большому театрі в Москві й Кіровському в Ленінграді. Перспективні політики й найкращі технократи прямували до радянської столиці. Навіть найяскравіші дисидентські рухи й правозахисники були в Росії, а не в Україні.

Перший президент України Леонід Кравчук був розумним комуністом, який уміло вів країну до незалежності. А от урядовцем він виявився не таким ефективним. Не дивно, що в Україні відразу почався економічний хаос, бо, розлучена з Росією, вона мала набагато гіршу економічну базу. В Росії винною була швидка приватизація. Україна зробила те саме: приватизувала величезну промислову базу, але ж вона не була рівнею Москві ні за досвідом, ні за хистом. Клас олігархів, одначе, знайшов багато чого до купівлі, та, як і в Росії, ці заможні бенефіціари отаборилися і в Києві, і по всій країні.

Після здобуття незалежності перші кроки України були доволі хибними. Перший прем'єр Леонід Кучма був призначений у жовтні 1992 року й через рік подав у відставку. Він пішов в опозицію й звинуватив президента в блокуванні його реформ, обіцяючи балотуватися проти нього на наступних виборах. Він дотримав слова й рішуче переміг Кравчука, здобувши 52 % голосів.

Я побувала в Києві в 1994 році, за кілька місяців до тих виборів. До мене приєднався мій колега зі Стенфорду Чіп Блекер. Ми до-перва прилетіли з Москви, де нові ресторани, готелі й торговельні пасажі затуковували економічні негаразди, з якими стикалися пересічні росіяни. Такого потьомкінського села в Києві не було. Будівлі були так само обшарпані, а готелі так само похмурі, як і за радянських часів. Ми собі гуляли, аж ось мені в око впав передвиборчий постер. Той, хто володіє російською, відносно просто прочитає український текст. Я звернулася до Чіпа. «Там і справді написано те, що я думаю?» — спитала його. «Атож. „Голосуйте за нас, і більше вам голосувати не доведеться“». Ми посміялися, вважаючи, що ця партія, либонь, хотіла сказати, що вона буде розумно правити. Постер якось розбігався з сутністю виборчої демократії. Як і перші керівники України.

Перша пострадянська конституція України спиралася на обіцяну інституційну рівновагу. Її прийняли 1996 року, через два роки після того, як Кучма став президентом; документ запроваджував змішану систему, в якій президент був главою держави, а прем'єр — главою уряду. Парламент одержав значні повноваження де-юре контролювати владу президента.

А що комуністи мали найбільшу фракцію, хоча й не більшість, вони постійно вдавалися до блокування. Ліберальні сили боролися між собою, загрожуючи одна одній більше, ніж комуністи. Кучма був розчарований ними й погрожував провести загальний конституційний референдум. Погроза спрацювала, і ліберали миттєво об'єдналися, щоб усунути прокомуністичного спікера. Новий глава Верховної Ради пообіцяв співпрацювати з президентом, котрого всі ці події зміцнили.

Президент Кучма не марнував часу, а спонсорував і переміг на більш обмеженому референдумі. У нього тепер за певних обставин було право розпустити законодавчий орган. Хоча в конституції нічого й не міняли, щоб відбити ці зміни (знадобилося б дві третини голосів), Кучма правив так, ніби зміни сталися. В Україні президентство стало найпотужнішим пострадянським інститутом.

Інші способи рівноваги, як-от стосунки між президентом та прем'єром, не працювали. Останньому завжди випадала невдячна робота налагодження економіки, а коли реформи провалювалися, президенти один за одним мали кого звинувачувати. А невдач було задосить. Тож початкова історія України складалася зі смиканини між двома гілками влади і вервечки прем'єрів, що не засиджувалися на місці.

1998 року Кучма звернувся до Віктора Ющенка, який був главою Національного банку України. Президентові був украй потрібен компетентний прем'єр-міністр. Ющенко мав відповідні дані. Його найкраще знали за успішне впровадження гривні в Україні та вдале модерування впливу на Україну російської фінансової кризи 1998 року. Він добре впорався з роботою, забезпечивши темпи зростання в 5 % після дев'ятьох років падіння економіки й діставши схвалення МВФ та Світового банку.

Попри бездоганний звіт, лише через рік уряд Ющенка пішов у відставку, після того як Верховна Рада проголосувала за недовіру йому. Схоже, що прем'єр дошкулив потужним бізнесовим інтересам своєю агресивною антикорупційною кампанією. Ющенко також наразився на конфлікт із президентом, який заздрив своєму успішному й популярному колезі. Звільнений прем'єр вирішив створити коаліцію під назвою «Наша Україна». Наступного року на парламентських виборах нова партія виборола 112 місць. Добре повелося й заможній олігархині й союзниці Ющенка Юлії Тимошенко. В них обох не було більшості, але їхній блок виявився впливовим та енергійним.

Тепер Кучма мав реальну опозицію, на котру зреагував у недемократичний спосіб. Він радше повернувся до старих авторитарних способів. Зростало переслідування журналістів. Уряд видав таємне розпорядження, змушуючи ЗМІ друкувати історії, спонсоровані урядом (темники). Кучма призначив корумпованого, консервативного колишнього апаратника-комуніста виконавцем власних наказів. Він усунув ще одного прем'єра і перевів до Києва свого союзника Віктора Януковича, губернатора східної Донецької області.

Станом на 2003 рік Кучма втрачав владу в країні. Він відверто недооцінював, наскільки свобода об'єднань і ще відносно незалежна преса ускладнять його спроби придушити інакодумство. Десятки тисяч вийшли на демонстрації, вимагаючи його відставки та змін конституції для обмеження повноважень президента. Медіа-агенції взялися розповідати про корупцію в кліці Кучми. Про темники говорили відкрито й відверто проти них протестували. Кілька сміливих журналістів почали публікувати матеріали про роль президента у зникненні опозиціонерів.

До збурення опозиції призвели вибори в містечку у віддаленому регіоні[66]. Ернест Нусер, кандидат Кучми, переміг кандидата від «Нашої України» Віктора Балогу з багатьма електоральними порушеннями. Спостерігачі повідомляли про випадки насильства та маніпуляції з бюлетенями. Реакція на ці вибори була потужною, бо багато хто побоювався, що вони провішують такі самі порушення на майбутніх президентських виборах. За місяць Нусеру довелося подати у відставку з посади мера.

Тепер Кучма перебував під сильним тиском. Він обіцяв провести конституційну реформу і не висуватися на наступних виборах. Президентську кирею приміряв Янукович і через кілька місяців став кандидатом від «Партії регіонів». Йому протистояв кандидат від «Нашої України» Віктор Ющенко. Ці президентські вибори відбувалися в голлівудському стилі: інтрига, драма, отруєння.

«Познайомтеся з Віктором Януковичем»

Владімір Путін цілком справедливо пишався своїм новим кабінетом на президентській дачі, розташованій за 20 кілометрів від Москви. Того травневого дня 2004 року він запросив мене поговорити перед формальною зустріччю з іншими. Ми стояли перед заскленими двостулковими дверима й дивилися на величезний сад, залитий сонцем. «Трохи нагадує мені Трояндовий сад[67]. Але цей більший», — подумала я.

Раптом бічні двері відчинилися, й мої роздуми перервалися. Увійшов високий сивуватий чоловік і міцно потис мені руку. «Познайомтеся з Віктором Януковичем, — сказав мені російський президент. — Він балотується на президента в Україні». Це був один із тих дивних моментів, які трапляються в Путіна. Він ніколи в тонкощі не вдавався і цілком міг сказати: «Знайомтеся — Віктор Янукович. Моя людина в Києві».

Янукович, безумовно, цінував підтримку Москви. Але справжні переваги дав йому Кучма, який через державний апарат схилив шальки терезів на його користь. Міжнародні спостерігачі повідомляли про погрози студентам, робітникам, державним службовцям, які наважувалися підтримати Ющенка. Дедалі більше залякувані ЗМІ мали підтримати відібраного в ручному режимі наступника президента. Європейські, американські й канадські офіційні особи висловлювали занепокоєння щодо ходу виборчої кампанії, але дарма. Поле для гри було, далебі, нерівне.

І тоді події набули мелодраматизму. Вранці Віктор Ющенко прокинувся страшенно хворим після вечері з главою Служби безпеки України. Лікарі відразу не змогли визначити, що не так, але він уважав, що його отруїли. Один із представників Кучми запропонував, щоб Ющенко використав куштувальника, «як робилося в середньовіччі». Це не просто тонкий натяк: виклик президентові міг коштувати йому життя. Група західних лікарів згодом визначить, що Ющенка й справді отруїли діоксином.

Попри погіршення стану він продовжив кампанію. Визначилися бойові шикування: проросійський та проєвропейський табори. Під час кампанії Янукович пообіцяв провести референдум, що не тільки дозволить українцям мати подвійне громадянство з Росією, але також зробить російську другою державною мовою в країні. Ця тема була популярною в деяких округах на сході, але жахала прозахідних лібералів у Києві.

Далі в кампанії посилилося втручання в процес сил Кучми, і коли нарешті почалося голосування 31 жовтня 2004 року, ніхто не здивувався, що, за заниженою оцінкою міжнародного монітора, голосування «не відповідало... стандартам демократичних виборів»[68]. Щойно голоси за Ющенка почали зростати, Центрвиборчком припинив рахувати бюлетені, даючи поживу теоріям, що він за будь-яку ціну блокуватиме перемогу. У кожному разі жоден кандидат не набрав 50 % голосів, аби уникнути другого туру.

Менше ніж за місяць українці голосували в другому турі при рекордній явці. На підрахунок голосів мало піти три дні. Тим часом у великих містах на підтримку Ющенка зібралися великі натовпи. Кілька міськрад, зокрема київська, визнали його президентом. А от російський президент привітав свою людину — Януковича — на підставі попереднього, а не остаточного підрахунку комісії. 24 листопада завершився підрахунок голосів, і Януковича було оголошено переможцем: 49,46 % до 46,61 %.

Міжнародні спостерігачі не повірили результатам. США, Європа й Канада не повірили результатам. Ба більше, прибічники Віктора Ющенка не повірили результатам. Протестувальники заблокували державні установи, гучно бадьорилися, коли їхній кандидат символічно присягав у приміщенні парламенту. Величезні юрби — за деякими оцінками, до 200 000 осіб — щодня заполонювали майдан. У відповідь на протести людей на вулицях Верховна Рада ухвалила незобов'язуючу резолюцію про визнання виборів недійсними.

Одначе прихильники кандидатів розділили країну. Зовсім інша картина була на сході, де кілька областей погрожували відокремитися, якщо результати виборів не будуть затверджені. У цій третині країни розпочалися контрдемонстрації. В Україні почалася криза.

За цих хаотичних обставин зачиналася зоряна година для українських інституцій. Втрутився Верховний Суд України й погодився розглянути справу Ющенка, відклавши затвердження результатів виборів до слухання справи 29 листопада. Свідчення, подані безпосередньо до суду, звинувачували Януковича у фальсифікації виборів. Кучма перейшов до оборони та оголосив нові вибори. Через чотири дні Верховний Суд оголосив недійсними вибори 21 листопада. Повторне голосування виграв Ющенко: 51,99 % проти 44,19 %. Янукович пішов із посад прем'єр-міністра та лідера своєї партії. 23 січня Віктор Ющенко став президентом України. На інавгурацію прибули світила з усього Заходу, зокрема держсекретар Колін Павелл. Москву представляв посол Росії.

Президент Буш і я нарешті одержали змогу зустрітися з новим демократичним лідером України на саміті НАТО в лютому 2005 року. Ми прийшли трохи зарано, бо така була в президента звичка. Всі чекали на зустріч із відважним і навіть ніби легендарним Ющенком. Але тепер нашій делегації ще треба було пристосуватися до того, що ми мали побачити. «Не дивуйтеся, — попередив Джон Гербст, наш посол в Україні. — У нього нечуваний вигляд». Джон був людиною емоційною, але ніщо не могло приготувати нас до того, що ми мали побачити.

Ющенко був високим, і легко було уявити, що колись він був напрочуд гарним. Тепер через отруєння його рябе лице було безладно вкрите пурпуровими й зеленими плямками, а вуха значно побільшали. Його супроводжувала чарівна, елегантна дружина, яка спиралася йому на руку. Звичайно, про його зовнішність ніхто нічого не сказав, хоча президент поцікавився, як він почувається. «Дякую, я одужую», — відповів Ющенко.

Президент Буш, одначе, продовжив розмову, дивлячись йому просто в очі, але не торопіючи. Вони обговорили передвиборчу обіцянку Ющенка вивести українські війська з Іраку. Президент запевнив його, що все зрозумів. Перейшли до стану економіки. Ющенко пообіцяв боротися з корупцією й убезпечити приватні інвестиції. Співрозмовники трималися своїх позицій. Проте важко було зосередитися на тому, що казав українець. Загалом ситуація складалася сумно. Мабуть, жахливо було щоранку дивитися в дзеркало й бачити, чого коштувала йому відданість своїй країні.

Однак особисту жертву варто розташувати в перспективі: українська демократія встояла, і цей чоловік був вільно обраним президентом неопереної незалежної країни. Саме там і тоді Ющенко сказав президенту Бушу, що хоче приєднатися до НАТО. «Це буде гарантія нашої демократії», — сказав він. Президент США вагався... він не хотів обіцяти щось, чого не міг дати. Але він ніколи не забував про той момент, коли президент України — спотворений невдалим замахом на життя — звернувся до Америки по захист.

Помаранчева революція на спаді

Лейтмотиви української політики — корупція, особиста ворожнеча між ключовими акторами, переходи в об'єднаннях, втручання Москви у справи країни — проявилися невдовзі після здобуття незалежності й відтоді ускладнювали поступ держави. Це призводило до постійних політичних протистоянь в Україні, і населенню залишалося тільки виходити на вулиці. І з кожним разом інститути втрачали довіру й ставали менш легітимними.

Заграва від Помаранчевої революції, як почали називати події кінця 2004 року, тривала менше року. Ющенко призначив Юлію Тимошенко на посаду прем'єр-міністра. Обоє, очевидно, уклали угоду перед виборами, в якій вона обіцяла свою підтримку за посаду, яку він їй дасть після свого обрання. В лютому 2005 року Верховна Рада з ентузіазмом схвалила це призначення. У вересні 2005 року її вже не було. Впродовж цих місяців українці в розпачі спостерігали, як особиста неприязнь цих ветеранів Помаранчевої революції шкодила процесу урядування.

Тимошенко була сущим виявом сили природи: гарна, заможна, популярна й затята суперниця. Вона одягала модне вбрання, укладені вінцем на голові русяві коси робили її подібною до збірного образу принцеси Леї та бренду гарячого шоколаду «Швейцарська Міс».

Під час першої зустрічі вона вважала за потрібне нагадати мені, що ми обидві жінки в жорсткому світі. Але мені різало вухо її постійне згадування про себе у третій особі: «Юлія справді зацікавлена. Юлія сповнена рішучості це зробити». Дивина та й годі. Але це свідчило про агресивну самовпевненість і непересічне его. Напевно, жінці в східноєвропейській політиці це потрібно, і я схильна була не звертати уваги на її особисті підтексти.

Знаючи обох протагоністів, неважко було побачити, чому вони зіштовхнулися. Обоє були рішучі, вперті... і заздрили одне одному. Але розбіжності між президентом та прем'єром не були цілком особистими. Реальні політичні протиріччя з'явилися майже відразу. Тимошенко вдалася до популістських кроків, які підривали економічні реформи Ющенка, банкіра за фахом. Вона намагалася запровадити регулювання цін, що руйнувало ринкові сили. Вона підвищила стипендії студентам, пенсії пенсіонерам, зарплатню робітникам, не зважаючи на наслідки цих рішень для бюджету. Президент побоювався, що вона не стільки переймалася урядуванням, скільки зазіхала на президентську посаду.

Ющенко не вдавався у відмінності між ним та прем'єром, а просто став одним із її найбільш промовистих і публічних критиків. Вони достоту не могли разом працювати, і їхня взаємна ненависть зростала й перетворилася на людське осудовисько в Україні та за її межами.

Такий розвал помаранчевої коаліції дозволив Віктору Януковичу знову з'явитися на парламентських виборах 2006 року. Хоча Тимошенко і Ющенко набрали більше голосів, уряд сформувати вони не змогли. Менша Соціалістична партія, що була членом їхньої коаліції, перекинулася на інший бік і разом із Януковичем та «Партією регіонів» перебрала владу. Нова коаліція зажадала посади прем'єра. У Ющенка не лишилося вибору: він погодився і віддав цю роль давньому супернику. Не дивно, що з цих двох утворився ще більш займистий дует.

У наступні місяці уряд утратив добрих і розсудливих людей, яких цькував то один, то інший лідер і яким обридли щоденні інтриги. Серед них був і реномований міністр закордонних справ Борис Тарасюк. Мені подобався цей колишній радянський дипломат, недооцінений та інтелігентний чоловік, який добре прислужився інтересам України на міжнародній арені. Коли він подав у відставку, я потелефонувала йому й подякувала за те, що він зробив. Він не добирав слова. «Просто немає змоги працювати... щось робити... щось довершувати», — сказав він. Це був прекрасний опис української політики. І року не минуло з часу формування нового уряду, як Ющенко розпустив парламент та знову призначив вибори.

В українській політиці почали бавитися в музичні стільці. Щоразу як зупинялася музика, або Ющенко, або Тимошенко, або Янукович не знаходили свого стільця. 2007 року партія «Батьківщина» Тимошенко одержала 30,7 % голосів, «Партія регіонів» Януковича — 34,5 %, а популярна колись «Наша Україна» Ющенка — лише 14,1 %. В останнього лишився один вибір — повернутися до коаліції з Юлією. Так він і вчинив. І знову вони билися поміж собою. Обоє втратили популярність серед людей, які стомилися від їхньої ворохобні під час загострення проблем у країні. Ющенко ще гостріше критикував Юлію. Але постраждав саме його авторитет. На президентських виборах 2010 року він виявився третім зайвим і не став навіть фактором у голосуванні. У двох турах Янукович переміг Тимошенко з відривом у три пункти. Вона відмовилася підкоритися й наполягала на тому, щоб лишитися прем'єром. Проте цього разу останній стілець належатиме новому президентові. З березня 2010 року Верховна Рада проголосувала за недовіру уряду й усунула Юлію.

Янукович відразу заходився нищити опозицію. Він привів прем'єр-міністра зі свого східного регіону. Щоб напевно убезпечити себе, він звернувся до Конституційного суду, що складався тепер із лояльних йому суддів, аби понизити повноваження посади. Реформи Помаранчевої революції, що розподіляли владу між урядом та президентом, він переглянув на користь останнього.

Тоді в грудні Тимошенко та екс-міністра внутрішніх справ Юрія Луценка звинуватили в маніпулюванні державними коштами. Через кілька місяців екс-прем'єрку запроторили до в'язниці, звинувативши у завданні шкоди українським інтересам на переговорах із Росією з приводу ціни на природний газ. Її було оштрафовано на 190 млн доларів і позбавлено права участі в політичному житті на 10 років.

Вирок обурив світову громадськість. Тоді як ніхто не бажав ручатися за угоду, яку Тимошенко підписала з росіянами, самі звинувачення мали відтінок політичної помсти. Янукович несподівано заявив, що вирок не остаточний і що є можливість апеляції. Тимошенко ув'язнили ще на чотири роки, вилучивши з політичного процесу, але не позбавивши загальної уваги. Вона лишалася популярною фігурою, бо її прибічники і вдома, і за кордоном твердили про її невинуватість.

Ув'язнення Тимошенко змарнувало зусилля Януковича, скеровані на створення іміджу людини, яка могла вести бізнесові справи і з Європою, і з Росією. З одного боку, він відчайдушно хотів підписати угоду про асоціацію з ЄС. З іншого ж, він стояв на тому, що Україні не варто приєднуватися до НАТО. У цьому він дуже сильно відрізнявся від своїх попередників.

З часу першої зустрічі з президентом Бушем, коли Ющенко згадав про членство в НАТО, Україна тяжіла до тіснішої асоціації з Альянсом. Усі знали, що членство — справа далекого майбутнього. Україна просто не відповідала потрібним критеріям. А однак вона наблизилася до своєї мети на саміті НАТО в Бухаресті в липні 2008 року. Як ми вже бачили вище, питання про бажання Грузії та України приєднатися до Плану дій щодо членства в НАТО — ефективний проміжний крок до членства в НАТО — вважалося спірним в Альянсі. І для адміністрації Буша це питання було важким: намагання збалансувати стосунки з Росією і нашу відданість демократії в колишніх радянських республіках.

Коли президент поцікавився моїми рекомендаціями під час обговорень, я відповіла, що не знаю, на яку думку пристати. Невідомо, як поставляться союзники, передусім Німеччина. Не було певності щодо підтримки Плану дій щодо членства в НАТО в самій Україні, насамперед на сході. Але українці й грузини заслуговували на шанс здобути членство в НАТО. Я сказала членам Ради національної безпеки, що ще кілька місяців тому я перебувала під сильним впливом особистості Ющенка.

У січні 2008 року українець попросив мене про зустріч під час роботи Давоської конференції у Швейцарії. Дістатися до місця зустрічі було важко: машина ледве рухалася через щільний рух на по-зрадницьки вузьких дорогах. Наша автівка застрягла. Я позирала на годинник. Нарешті сказала: «Ходімо пішки».

«Жартуєте», — сказав Марті Краус.

«Автівкою ми туди не доїдемо», — відповіла я.

Тож ми вийшли з машини й подалися нагору до президентського готелю — «Бельведеру». Добре, що я в дитинстві багато займалася ковзанярством, бо тоді було досить ковзко. Ми вкрай задихалися, але прийшли вчасно.

Ющенко часу не марнував. «Нам конче потрібний План дій щодо членства в НАТО», — сказав він. Я взялася пояснювати всі складнощі процесу й запропонувала, що, може, краще відкласти рішення, допоки Альянс виявить більше одностайності. Він перебив: «Інакше це буде кінцем нашої демократії. Невідомо, хто буде наступником президента Буша, а йому ми довіряємо». Я поглянула на його спотворене обличчя й побачила, як йому набігають сльози на очі. І я ледве втримувала плач.

Треба віддати належне президенту Бушу: він не намагався йти на компроміс, врівноважуючи інтереси Москви й Німеччини, з одного боку, й українців та грузинів, з іншого. Ми поїхали на саміт НАТО з наміром спробувати надати Києву та Тбілісі План дій щодо членства. Східноєвропейські члени НАТО запально виступали за План дій щодо членства в НАТО. Якоїсь миті польський міністр закордонних справ Радек Сікорський вдався до пересварки зі своїм німецьким колегою. Франк Вальтер Штайнмаєр сказав, що НАТО не повинен імпортувати заморожені конфлікти. Грузія мала спірні терени — Абхазію та Південну Осетію, які, власне, окупувала Росія. Сікорський відрубав: «У вас 45 років був заморожений конфлікт». Він мав на увазі повоєнний розподіл Німеччини. «НАТО врятував вас від Сталіна. Як ви можете тепер позбавляти інших захисту від Москви?» — «Ну, — подумала я, — це різкувато». Зрештою, ми не змогли об'єднати Альянс і дати План дій щодо членства в НАТО Україні та Грузії. Бухарестське комюніке було компромісом, ще й непоганим. У ньому однозначно стверджувалося, що одного дня Україна й Грузія стануть членами НАТО.

Верховна Рада в 2010 році перекрила цей шлях, коли президент Янукович протиснув рішення припинити українські сподівання приєднатися до військового альянсу європейських демократій.

Третя революція в Україні

Парламентські вибори в жовтні 2012 року знову налаштували Януковича проти Тимошенко. Юлія кинула виклик президенту із в'язничної камери. «Фронт змін», кілька дрібних груп і її партія «Батьківщина» об'єдналися проти «Партії регіонів». Не дивно, що коаліція Тимошенко була особливо сильною на Заході. Проте перемога Януковича була переконливою. Цього разу особливих порушень голосування не було. Хоча міжнародні спостерігачі відзначили, що електоральне поле було нерівним, бо президент контролював ЗМІ, а основні лідери опозиції сиділи у в'язниці. Тому глава місії спостерігачів ОБСЄ сказала, що «схоже, демократичний процес в Україні кардинально змінився».

Вибори зміцнили позиції Януковича, і він поновив переговори про підписання угоди з ЄС. У квітні 2013 року президент висловив упевненість, що решта питань — судова й виборча реформи — незабаром буде розв'язана. У відповідь на заклики звільнити політв'язнів він помилував Юрія Луценка, але не Тимошенко. Справа вже нібито лагодилася до підписання угоди України з ЄС про торгівлю та політичні питання.

Проте у своєму бажанні йти середнім курсом Янукович, очевидно, не відчитав як слід бажання Москви. У липні Росія раптом зупинила імпорт шоколаду від головного українського кондитера, бо продукція нібито не відповідала стандартам техніки безпеки. Потім у серпні, бавлячись із Києвом, Росія почала піддавати український імпорт ретельнішому митному контролю. Через тиждень обмеження тимчасово призупинили. Але помічник Путіна не добирав слів і сказав, що проблеми можуть стати постійними, якщо Україна підпише угоду з ЄС.

Насправді невідомо, чи Янукович справді не зрозумів Москву, чи сподівався поставити Кремль перед фактом, коли підпише угоду. Деякі українці вважають, що президент постійно вів подвійну гру, знаючи, що Росія тиснутиме на Київ, аби зупинити процес інтеграції. Яка б не була мотивація, Янукович справді стояв перед загрозою блокувальних санкцій з боку найбільшого торгового партнера.

21 листопада 2013 року Україна оголосила, що більше не перейматиметься угодою з ЄС. Натомість вона розвернеться на схід і налагоджуватиме партнерство з Росією та економічним блоком колишніх радянських держав — Євразійським економічним союзом (ЄАЕС). Кремль сказав, що він вітає «бажання нашого тісного партнера України оптимізуватися й розвивати торгово-економічне співробітництво».

Майже відразу шок, збентеженість та обурення вихлюпнулися на вулиці Києва. Впродовж доби десятки тисяч протестувальників подалися на центральні майдани Києва та інших міст країни. США і Європа висловили стурбованість. Українці звинувачували президента у схилянні перед росіянами й зраді.

На три наступних місяці Україна, некерована й на межі громадянської війни, знову поринула в хаос. Для розгону демонстрацій міліція використовувала сльозогінний газ і дубці. Люди хмарою посунули на вулиці. Сили безпеки не змогли стримати протестувальників, і вони захопили кілька будівель. Опозиційні політики швидко використали обурення населення. Колишній чемпіон з боксу у важкій вазі Віталій Кличко став ліберальним законодавцем і речником інакодумства: «Якщо цей уряд не бажає виконувати волю народу, то такого уряду не буде, і президента такого не буде. Буде новий уряд і новий президент».

Спочатку Янукович намагався залишатися над ворохобнею, даючи змогу прем'єру Миколі Азарову стати речником уряду. Президент лише застеріг, аби люди не порушували закону. Прем'єр-міністр звинуватив протестувальників у спробі здійснити переворот. 4 грудня президент подався з державним візитом до Китаю. Картина була жахливою. Доки люди бунтували на київських вулицях, Янукович відвідував музей старожитностей і фабрику.

Те, що президент злегковажив поглибленням хаосу, ще дужче роз'ятрило протестувальників. 8 грудня сотні тисяч людей заполонили майдан і розбили статую Леніна. Юрми вирували в місті, барикадували будівлі і створювали наметове містечко. Міліція не втручалася, відмовляючись повторити жорсткий погром тижневої давності. Незабаром антиурядовим демонстрантам узялися протистояти чималі юрби прибічників Януковича.

Президент більше не міг ігнорувати небезпеку, яка загрожувала йому та країні. Йому випадало зробити вибір, і не дивно, що він повернувся на схід, узявши 16 грудня позику в росіян у розмірі 15 млрд доларів. Путін спробував надати простір українському лідерові в скруті. Він оголосив, що обидва лідери не обговорювали членство України в Митному союзі Росії, Білорусі та Казахстану.

Проте для опозиції позика стала ще одним доказом, що Янукович тепер танцює, як Москва скаже. Демонстрації тривали й розросталися. У відповідь «Партія регіонів» провела закони, що обмежували протести й запроваджували жорсткі покарання для учасників. 16 лютого 2014 року Верховна Рада проголосувала за закон, який забороняв людям встановлювати намети та аудіо-системи в публічних місцях і дозволяв призначати кримінальні покарання організаторам недозволених зібрань. Лідери опозиції взялися гучно протестувати, і Кличко сказав: «Те, що сталося в парламенті, є порушенням усіх правил і законів, це не має юридичної ваги».

Погрози майже не мали ваги. Напруження зростало, і в лютому кілька протестувальників полягли в сутичках із міліцією. Втрутилися міжнародні посередники, сподіваючись примусити обидві сторони заспокоїтися. Короткий час здавалося, ніби це вдалося. Деякі будівлі демонстранти віддали спостерігачам ОБСЄ за амністію для тих, хто «порушував громадський порядок» із 27 грудня по 2 лютого. Президент відкликав формування міліції для боротьби з безладом із лінії протистояння.

18 лютого крихкий спокій було раптово й запально порушено. За два дні боїв за вулиці біля парламенту й Майдану Незалежності між міліцією та протестувальниками було вбито близько 90 й поранено сотні людей. Іскрою, що викликала розруху, була чутка, ніби Верховна Рада не відновить конституцію 2004 року, натхненну Помаранчевою революцією.

Міжнародні лідери з тривогою дивилися на те, як Київ перетворюється на бойовище. Росія, Франція, Німеччина й Польща підтримали перемовини між Януковичем та лідерами опозиції. Вони досягли угоди, і президент пообіцяв повернутися до конституції 2004 року. Українські законодавці ухвалили амністувати всіх антиурядових протестувальників, закликали надати допомогу їхнім родичам і звільнити Юлію Тимошенко.

У кожній революції настає момент, коли люди припиняють боятися свого уряду. Коли в 2005 році президент Буш і я відвідали Бухарест, румуни розповідали про такий час. 1989 року, коли революції по всій Східній Європі валили комуністичні уряди, Ніколае Чаушеску вийшов на майдан, щоб розповісти людям про все, що він для них зробив. Раптом старша пані вигукнула: «Брехун!» І тоді десятеро, сотня, тисяча містян і потім увесь майдан підхопив: «Брехун!» Чаушеску, побачивши, як накочується на нього ця хвиля, втік. Проте військові його схопили, передали опозиції і разом із дружиною Єленою стратили.

Можливо, Янукович пам'ятав про «момент Чаушеску», коли вирішив тікати з Києва. Його ж партія «втечу боягуза» засудила. Заяви, що він не подаватиме у відставку й залишиться на посаді, виявилися неправдивими. Україна призначила тимчасового президента й прем'єра і почала готуватися до нових виборів. Янукович зрештою знайшовся у Москві, де Путін хотів захистити свою людину від його народу.

Світ зітхнув із полегшенням. Президент Обама і канцлер Меркель поговорили з російським президентом по телефону. Пролунали обіцянки працювати задля миру й стабільності в Україні... разом.

Виявляється, стабільну Україну Путін трактував по-іншому — без частини її території. Наприкінці лютого 2014 року російські війська загарбали Крим. Промосковські сепаратисти провели референдум, який нібито підтвердив бажання громадян інкорпоруватися в Росію. Російська Дума, звичайно, заявила, що вона не може позбавити кримчан такого привілею, і 23 березня 2014 року проголосувала за анексію території.

Через місяць проросійські сепаратисти почали просування на основну територію України й захопили частини східних Донецької та Луганської областей уздовж російського кордону. Москва заперечувала участь свого війська. Проте спостереження з європейських та американських сателітів свідчили про протилежне. Однак Путін виклав свої докази, чому він зважився б на удирання, хоча й заперечував його факт. Він пояснював, що етнічних росіян на сході України треба захистити від Києва. З часу незалежності вони зазнавали дискримінації, мовляв, їхні права обмежувалися. Такий аргумент вже використовувався: Адольф Гітлер заявляв про захист етнічних німців у 1938 році, коли анексував Австрію та Судети, територію, що належала Чехословаччині.

Проте міжнародна спільнота мало що могла вдіяти. Починаючи з критичних подій у перші дні 2014 року дві угоди, укладені в Мінську у вересні 2014 року та в лютому 2015 року, раз у раз порушувалися. Домовлялися про припинення вогню, порушували домовленість і домовлялися знову. Росіяни в Східній Україні не переймалися підтримкою незалежності, але й Києву терени лишалися непідконтрольними. Україна — розділена держава: Криму немає, Східна Україна окупована й нестабільна, Захід у непростих умовах намагається створити дієвий демократичний уряд.

Людині, яку українці обрали 2014 року, — підприємцю Петру Порошенку — не позаздриш. Він прагнув тісніше співробітничати з ЄС, встановивши зони вільної торгівлі, усунувши з часом тарифи та інші бар'єри. Українці отримали чималу допомогу від США, ЄС та інших країн. Деякі реформи проведено: зміна податкового кодексу, що підтримав МВФ, і ухвала бюджетів із дефіцитом у рамках міжнародних стандартів.

Порошенко намагався залучити до свого уряду пристойних та здібних людей. Україні випало мати велику й освічену діаспору. Українці поверталися з Канади, США та європейських країн після Майдану, аби допомогти. Характерним прикладом може бути Наталя Яресько — американська громадянка, яка працювала у мене в Держдепартаменті. Компетентна і чесна, вона змогла багато зробити як міністр фінансів.

Але, як сказав кілька років тому екс-міністр закордонних справ Тарасюк, у Києві важко щось робити. В лютому 2016 року українець литовського роду Айварас Абромавічус подав у відставку, кажучи, що владні особи тиском і залякуваннями занапащували реформи.

Найбільш показові зусилля були скеровані на подолання корупції. Щиро кажучи, Порошенко за три роки на посаді зробив більше, ніж за всі роки його попередники.

До його президентства боротьба з корупцією в Україні зводилася до галасування. Адміністрація Ющенка роками намагалася провести через парламент пакет антикорупційних законів, і вдалося це зробити в 2009 році. Але через рік обрали Януковича, і їх скасували.

Янукович і далі спостерігав за поглибленням корупції, зокрема за захопленням його друзяками стратегічних виробництв. Чимало перепало його родині також, коли син Олександр хутко став другою за заможністю людиною в Донецьку. Україна опустилася на 144 місце в міжнародному Індексі прозорості, що є шкалою для вимірювання й порівняння корупційних дій на планеті.

Після вигнання Януковича Порошенко швидко провів закони й створив нові інститути для боротьби з корупцією — Національне антикорупційне бюро, яке розглядає скарги громадян, і Національне агентство з питань запобігання корупції, що наглядає за діяльністю держслужбовців. Є новий закон про судочинство і статус суддів, яке надає суддям більшу незалежність. Відбулося кілька процесів над високопосадовцями, переважно періоду Януковича. Вжито заходів із покращення звітності та прозорості урядування через запровадження е-декларування задля збільшення публічності й відкритості фінансового стану посадовців. Обмежено хабарництво та шахрайство у митній службі.

Це вельми корисні й бажані кроки. Але є й тривожна тенденція в Україні — використовувати корупцію як епітет проти тих, із ким ви не згодні. Майже всіх помітних політиків звинувачують у причетності або участі в тіньових оборудках.

Це не покращило атмосферу для урядування. Країна має нагальні проблеми. Попри те що за часів незалежності були періоди поважного зростання економіки, нині вона скорочується — на 7 % у 2014 році та на 10 % у 2015-му. Хаос на сході країни викликав стагнацію у деяких найважливіших промислових регіонах, зокрема в Донецьку. Треба завершити пенсійну реформу, щоб зняти тиск на обов'язкові виплати людям похилого віку. Східна третина України залишається бідною, забрудненою, малоосвіченою, що створює родючий ґрунт для путінських звернень до тамтешнього російськомовного населення. Там непочатий край роботи.

За таких викликів Україна й далі потопає в політичних кризах у владі, що стримує поступ. Остання сталася взимку 2016 року, коли президент намагався зняти з посади прем'єра Арсенія Яценюка — знайома схема часів незалежності.

Непопулярний Яценюк чинив опір і погрожував потягти за собою весь уряд, якщо його знімуть. Він одержав вотум довіри, але не мав підтримки президента. Обидва зчеплювалися між собою, відсунувши на другий план урядування, поки вони влаштовували політичний театр, і Яценюк зазнав поразки.

«Ще одна революція не потрібна»

«Як можна співробітничати з корумпованими людьми?» 2016 року я була в Києві на круглому столі з молодими парламентарями. Сторону, що приймала, представляв Віктор Пінчук; він попередив мене, що ці парламентарі, яким переступило за двадцять, не вельми цікавляться мистецтвом компромісу. «Вони молоді й рішучі... патріотичні, але не дуже обізнані з тим, як розвивати політичний процес», — сказав він. Ці парламентарі представляли здебільшого ліберальні політичні партії, зокрема президентську, і належали до фракції Порошенка.

Запитання молодика пролунало після моєї поради працювати разом і розробляти закони незалежно від партійних настанов. «У цьому суть урядування», — відповіла я. Але видно було, що їм не до душі розмови про компроміс. Вони трактували свою позицію як виклик системі й статусу-кво... навіть парламенту, який вони представляли. Законодавчий орган — не місце для урядування, а місце домагання негайної перемоги. Тож нескладно зрозуміти, чому робилося так мало.

Ці молоді парламентарі були дуже цікавою групою. Вони бажали добра своїй країні й хотіли допомогти створювати демократію в Україні. Вони були пристрасними й щирими. «Аби ж то вони подолали свою впертість», — подумала я.

Пізніше того самого дня я виступала перед приблизно 200 студентами місцевих університетів. Я висловила своє обурення тим, що зробив Владімір Путін, розділивши країну. І сказала, що розумію: дуже важко урядувати в країні за таких «міжнародних обставин».

Але далі я зауважила, що не можна дозволяти, аби конфлікт із Росією уповільнив творення стабільної демократії. «Уявіть-но, що Західна Німеччина пішла б цим шляхом і чекала б на об'єднання, щоб будувати сильну й сповнену енергії державу. ФРН не змогла б тоді скористатися розвалом СРСР та інтегрувати Східну Німеччину на західних умовах», — переконувала я. Говорила обережно, щоб не образити аудиторію, але й далі не пом'якшувала власні вислови. «За двадцять п'ять років ви мали три революції: незалежність, Помаранчева революція, Майдан, — вела я. — Час припиняти революції й починати урядування». Студенти почали аплодувати і встали. «Українці втомилися від драм, — думала я. — Хіба цього не бачать лідери?»

Увечері Пінчук у своїй розкішній квартирі в центрі міста влаштував чудову вечерю. Вітальня була оздоблена славетними витворами європейського мистецтва і фортепіано, на якому мені кортіло заграти, але я вирішила не робити цього. Серед присутніх — ключові політичні фігури, зокрема Юлія та прем'єр Яценюк, якого незабаром відправлять у відставку. Про бойовище в парламенті вони всі висловлювалися в апокаліптичних тонах. Розмова виходила сюрреалістичною: ніхто не називав імен ні звинувачуваних, ні корупціонерів. Вона точилася по колу: про дерибан і конфлікт інтересів. Мимоволі складалося враження, ніби кожен уважав людину поруч корупціонером. Вони здавалися замкненими в собі й зосередженими на політичній інтризі, яка нібито поглинала їх.

Коли того вечора мій літак злетів, я дивилася на величезні простори України. Країні просто не випала добра роздача. У ній переймаються питаннями національної ідентичності, нависла тінь сусіда становить постійну загрозу, владні лідери настирливо плутають особисте з політичним.

Інституції покликані допомагати стримуванню й подоланню людської недосконалості. Я згадала Медісона, який казав, що американська конституція недосконала, бо це результат важкої роботи недосконалих людей. Тим часом Україна пережила багато криз і з кожним новим днем лаштується до боротьби. Це означає, що її лідери ще можуть дати стабільну демократію державі, хоча вони й недосконалі.

Розділ 5

Кенія: «Рятуйте нашу улюблену країну»

До Овального кабінету причвалав дід, спираючись на оздоблений слоновою кісткою ціпок. Було 27 червня 2001 року, і в Кенії за рік мали відбутися вибори. Даніель арап Мої очолював країну понад два десятиріччя. І тепер він знову хотів стати президентом.

Колін Павелл зустрічався з Мої за місяць до цього й радив йому поважати пункт конституції, який не дозволяв йому більше балотуватися. Мої тримався іншої думки. Тепер президент Буш мав йому це сказати. Перед прибуттям кенійців президента проконсультувала Джендаї Фрейзер, спеціаліст Ради національної безпеки щодо Африки. «Пане президенте, вам треба дати йому однозначно зрозуміти, що ми не будемо його підтримувати, якщо він триматиметься за владу», — сказала вона.

Джендаї знала Кенію. Відома африканістка, вона була в мене у Стенфорді в докторантурі. Я по думки повернулася в 1991 рік, коли робила перші кроки в Білому домі. Джендаї телефоном попросила мене про негайну зустріч. Вона виконувала польові дослідження в Найробі. «Тут панує велике напруження і насильство, — говорила вона. — Чи не могли б ви спитати когось в уряді, чи не поїхати мені звідси?» Я пішла коридором до спеціального помічника в африканських справах Девіда Д. Міллера і запитала його. Він не вагався: «Скажіть їй негайно забиратися звідти». Я переказала й домовилася, аби Стенфорд дав їй гроші на повернення додому.

Коли Мої почав викладати свій погляд, то стало зрозуміло, що він пряде власну нитку. Він очима упинався то в одного, то в іншого і виголошував нам гасла про етнічну напруженість у країні та про те, як становище може погіршитися через наступні вибори. Хоч він цього й не сказав, але все було зрозуміло: Мої знову хотів іти на вибори, бо тільки він об'єднає кенійців. Він потрібний своїй країні.

Президент категорично порадив йому йти у відставку. «Для кожного приходить час залишити свій кабінет. Коли я зроблю все, що маю зробити для американців, то повернуся до Техасу, пишаючись своїм служінням, але й радий знову стати пересічним громадянином. Вам варто йти додому до дітей та онуків», — сказав він.

Мої був цим відверто незадоволений, але, здавалося, зрозумів, що час вичерпано. Коли обидва чоловіки знову зустрілися через три місяці в кулуарах Генеральної асамблеї ООН у Нью-Йорку, кенієць був готовий учинити правильно. Зрештою, не тільки президент США вважав, що йому час піти. І його люди були готові до змін.

Мої пішов із посади, і 29 грудня було обрано Мваї Кибакі, лише на сім років молодшого за президента. Угуру Кеніатта, син засновника держави і спадкоємець, якого призначив Мої, наступного дня визнав свою поразку. Перехід пройшов відносно м'яко.

Важка дорога Кенії до демократії

Цей день виявився довгоочікуваним для Кенії. Сорок років — від незалежності, здобутої 1963 року, до історичних виборів 2002 року — кенійці боролися проти автократії.

Насправді боротьба почалася набагато раніше. Британський східноафриканський протекторат засновано 1895 року, а незабаром з'явилися й білі поселенці. 1906 року британський уряд призначив Законодавчу раду для представництва громади поселенців, і перші обрані представники обиралися 6 000 переселенцями 1919 року[69]. У 1920 році призначили британського губернатора, і протекторат перетворився на колонію, що тепер називається Кенія.

Система залишалася незмінною до пробудження африканців із початком Другої світової війни, коли вони почали змагатися за незалежність. Джомо Кеніатта, який вважається батьком сучасної Кенії, 1944 року очолив Кенійський африканський союз і став голосом політичного руху народу до суверенітету. Він разом із Патрісом Лумумбою з Конго, Кваме Нкрумою з Гани, Джуліусом Ньєрере з Танзанії, Феліксом Уфуе-Буаньї та іншими промовисто виступав за ліквідацію колоніалізму. На підтримку своєї справи ці лідери мобілізували громадську думку в усьому світі.

Цей політичний рух був важливим, але в Кенії на британців тиснули також потужні рухи опору на континенті. Таємна група бійців із племені мау-мау впродовж 1952—56 років вела кампанію проти білих прселенців. У повстанні мау-мау загинуло 140 00 африканців і близько сотні європейців[70]. Зрештою британці оголосили надзвичайний стан і придушили партизанський рух. Кеніатту, який не мав безпосередніх зв'язків із повстанцями, арештували, судили й ув'язнили на дев'ять років.

Тим часом у Лондона зникало бажання утримувати свої африканські та азійські колонії. Друга світова війна виснажила економіку Великої Британії, й вона поволі віддавала світове лідерство Сполученим Штатам. Таким був схилок Британської імперії.

Перша можливість для демократії в Кенії

У березні 1960 року британці заклали підвалини для переходу Кенії до незалежності при мажоритарному управлінні. Законодавча рада, створена для самоуправління поселенців, мала перейти до невеликої африканської більшості, хоча для азіатів і європейців місця були зарезервовані[71]. Напередодні незалежності Кенійський африканський національний союз (КАНС) і Кенійський африканський демократичний союз (КАДС) створювалися як політичні партії. Уперше в лютому 1961 року Кенія провела багатопартійні вибори, а потім ще раз у травні 1963 року. КАНС рішуче перемогла обидва рази. Кеніатта став прем'єр-міністром та через півроку очолив перехід до незалежності.

Інституційний ландшафт Кенії при народженні нової нації був багатонадійним. Країна провела поліпартійні вибори до легіслатури, й Кеніатту шанували як громадського лідера й сильну людину, що об'єднала чимало етнічних груп Кенії. На відміну від інших африканських держав, які здобули незалежність, військових переворотів у Кенії не буде[72].

Проте тривало створення пасток іззовні. Кенія була і є країною з багатьма племінними розламами. Її племена — не згуртовані клани на ізольованих теренах. Це радше етнічні групи, що мають відмінне культурне, мовне та історичне коріння. Деякі групи домінують в окремих містечках та околицях, але на загал вони розпорошені по країні, а населення змішане. Кеніатта, який став першим президентом Кенії, був кікую. Мої, його віце-президент і наступник, був календжин. Хоча ці два племені становили тільки третину населення Кенії, вони справляли потужний політичний вплив.

Демографія країни стала темою двох інституційних обговорень, що визначили кенійський шлях на багато років наперед. Одне обговорення було присвячене проблемі федералізму — скільки влади належало передати регіонам. Дехто трактував централізовану державу як запобіжник проти трибалізму і втілення кенійської єдності. А інші вважали сильну державу замінником домінування племені кікую, найчисленнішої групи. Наступне пов'язане з цим питання — про владу президента — відбивало глибокі підозри, що будь-яка інституція служить прикриттям племінної та особистої лояльності. І справді, лідери раз у раз апелювали до вулиці: у найскрутніші часи на словах ішлося про єдину Кенію, а насправді — про трибалістську політику.

Кінець багатопартійного правління

Кеніатта недовго терпів інакодумство. Через п'ять місяців після проголошення незалежності уряд заборонив зібрання громадян. КАНС ефективно поглинула опозиційну політичну партію КАДС, бо один за одним члени партії не мали вибору й ставали перекинчиками[73]. Новий уряд позбувся опозиції. У грудні 1964 року посаду прем'єр-міністра було скасовано, і Кеніатта став президентом. Його багаторічний союзник Оґінґа Одинґа став віце-президентом, але через два роки пішов із посади й заснував Кенійський народний союз (КНС). КНС мав опонувати прозахідній орієнтації країни і перейти на ліві позиції — до класової боротьби й одержавлення економіки.

Одначе політичні партії втрачали своє значення на тлі посилення централізації держави під орудою дедалі більш авторитарного президента. Сенат скасували, а однопалатну Національну асамблею очолили поплічники Кеніатти. Коли 1978 року Кеніатта помер, перебуваючи ще на посаді, його заступив віце-президент Мої. Наступного року Мої був єдиним кандидатом на виборах. У червні 1982 року він оголосив Кенію однопартійною державою, формалізуючи політичні реалії в країні на ціле десятиріччя.

Упродовж наступних десятьох років на долю Кенії випав етнічний конфлікт, економічна стагнація та неприпустимий рівень заборгованості доброзичливим іноземним донорам. Одначе залежність від іноземної допомоги дала міжнародній спільноті важелі, щоб спонукувати Кенію до змін на користь населення, якому обрид стан справ у державі. На кінець 1980-х економіка зупинилася. А тоді почала скорочуватись. ВВП на душу населення становив лише 382 долари у 1988 році, але далі впав до 366 доларів у 1990-му і 328 доларів у 1992-му[74]. Тим часом зростала інфляція. Перед лицем економічної кризи кенійський режим прагнув укласти угоду з МВФ та Світовим банком про продовження економічної підтримки. «Вашингтонський консенсус», як його тоді називали, вимагав від країн, що зверталися по допомогу, робити болючі кроки, як-от скорочення дефіциту бюджету, приватизація промисловості, девальвація валюти, подолання корупції[75].

США погодилися відразу подарувати Кенії борг у 44,7 млн доларів, а ще 130 млн доларів через два роки, якщо уряд виконуватиме вимоги програми МВФ/Світового банку[76]. Це була частина ширшого плану подарувати дванадцятьом африканським країнам південніше Сахари 735 млн доларів боргу. На жаль, у багатьох випадках правителі цих держав більше переймалися власною величчю, аніж працею на благо свого народу. В Кенії, наприклад, уряд наполягав на своїх планах спорудити за 200 млн доларів хмарочос на 60 поверхів, що мав стати найвищою комерційною спорудою в Африці. І тільки після критики Світового банку та країн-донорів керівництво країни трохи заспокоїлося й зменшило масштаб проекту.

Здійснення під тиском економічних реформ поволі почало викликати стурбованість політичною системою. Економічні й політичні інститути можна теоретично відокремити, але вони однаково впливають один на одного. А от як саме це робиться — питання дискусійне. Дехто доводив, що економічна реформа має стати пріоритетом. Демократія — річ непроста з усіма тими фракціями, націленими на вето, із галасливим електоратом, який не дає змоги робити важкий вибір: краще лібералізувати політичну систему після того, як країна забезпечить населенню основні продукти споживання й зручності. Підтримка такого погляду походила з оповідок про азійських тигрів від Тайваню до Південної Кореї, які спочатку збудували здорові економічні підвалини, а потім уже перетворилися на стабільні демократії.

Альтернативний погляд полягає в тому, що недуги, які обмежують економічний поступ, можна подолати лише за допомогою політичної реформи. Закон має самочинний характер в авторитарних режимах, бо влада перебуває лише в кількох руках. Корупцію важко подолати, коли до неї причетні лідери та їхні друзяки. І доки існує хоч крапелька свободи думки й висловлювань, найздібніші й найкреативніші громадяни прагнутимуть жити там, де існують ці свободи. У такому розумінні окремі азійські тигри — виняток із правила, а не навпаки.

Останнього погляду дотримувалися ті, перед ким поставало таке питання при конфронтації з кенійським режимом. Міра наполягання міжнародних гравців на політичній, а не економічній реформі — показовий та успішний приклад «підтримки демократії». Важливо те, що міжнародний тиск підтримував потужні сили в країні, які хотіли, щоб їх почули.

Мої цупко тримався за владу, але вона почала еродувати, бо політичні й економічні умови сприяли появі сил урівноваження в кенійському інституційному ландшафті. Прикрі результати економічної діяльності режиму допомагали опонентам висвітлювати провальну політику Мої та брутальні репресії проти опозиції. Вона виступала за багатопартійну систему як протиотруту для кенійських хвороб.

Спочатку в президента були міцні позиції, і він відкрив сесію парламенту в лютому 1990 року рішучим відкиданням політичних змін. «Кенійці не проти багатопартійної системи через ідеологічні міркування та плани тих лідерів, які прагнуть накинути народові свою волю. Ми просто хотіли сказати, що доки наше суспільство достатньо не згуртується, аби позбутися трибалізму... найкращою є стратегія, що спирається на масову демократичну й підзвітну однопартійну систему», — сказав він[77].

Звичайно, партія не була ані демократичною, ані підзвітною. І хоча, безперечно, в Кенії існували етнічні розбіжності, їх трактували як зручне виправдання відсутності змін. Екс-міністри президентського кабінету Чарлз Рубіа та Кеннет Матіба першими несподівано закликали до переходу до багатопартійної системи, їх негайно арештували, але не змогли примусити мовчати. Зібралися тисячі прибічників із вимогою випустити їх, що призвело до масових заворушень. Чимало людей загинуло. Попри особистий наказ Мої змусити пресу мовчати, всі події знаходили своє відображення в періодиці.

Ґібсон Камау Куріа, опозиційний юрист Рубіа і Матіби, знайшов прихисток у посольстві США, викликавши цим обурення уряду, який протестував проти «неспровокованого втручання в кенійські справи»[78]. Почастішали арешти опозиційних лідерів, проте криза не згасала. Далі події розвивалися в знайомий спосіб і виявлялися у викликах автократичним режимам: репресії призводили до нових протестів, які вели до нових репресій і знову до протестів. Із кожним новим раундом режим ставав ще більш ізольованим та нелегітимним.

Головне питання демократичних перетворень: чи здатна опозиція ефективно організовуватися, щоб використати нову можливість. Аби цього досягти, в Кенії почали швидко з'являтись інституційні елементи: преса, яка відмовлялася мовчати, групи громадянського суспільства, особливо юристи-правозахисники, що захищали в'язнів, бізнес-спільноти, які виступали за зміни, харизматичні лідери, що промовляли з в'язничних камер та підпілля. Видатний лідер луо Оґінґа Одинґа підсумував ситуацію у широко розповсюджуваному листі до президента: «Кенійці хочуть вам сказати, що вони стомилися і незадоволені вашим керівництвом»[79].

Стратегія опонентів режиму на наступні півтора року передбачала технічне перебування в рамках закону. Спочатку, в лютому 1991-го, Оґінґа Одинґа створив опозиційну партію (Націонал-демократичну партію), яка мала на меті покласти край конституційній вимозі однопартійної держави. Звичайно, зареєструвати НДП він не зміг. Тоді через кілька місяців разом із прибічниками він сповістив про створення іншої організації — Форуму для реставрації демократії (ФРД), назвавши її не політичною партією, а лобістською групою. Історики помітили, що це визначення відлунює назву руху Громадянський форум у Чехословаччині та Східній Німеччині[80]. Останні дали змогу сформувати опозицію, котра допомогла повалити комуністичні режими у Східній Європі.

Проте назва, яка допомагала обходити вимоги закону, не захищала від режиму. Коли ФРД спробував у листопаді провести демонстрацію, озброєні спецпризначенці застосували сльозогінний газ і дубці, щоб розігнати демонстрантів. П'ятьох лідерів опозиції заарештували дорогою до пункту збору. Разом було ув'язнено дванадцятьох опозиційних лідерів.

Завдяки висвітленню в кенійській пресі кенійці та світова громадськість із гнівом стежили за перебігом подій. Брутальна поведінка режиму викликала осуд на всій планеті та, що найважливіше, з боку країн-донорів. На листопадовій зустрічі дванадцять урядів, у тому числі США, Британія та Японія, погрожували значно скоротити допомогу впродовж півроку, якщо Кенія не поліпшить стан із правами людини й не проведе економічні й політичні реформи. Незадовго перед оголошенням міністр закордонних справ Кенії на прес-конференції назвав посла США расистом: «Я сказав послу США, що кенійському уряду дуже не подобається його поведінка, бо він пихатий і зневажає африканців, він поводиться як рабовласник і не поважає навіть очільника держави»[81]. Спроба розіграти карту расизму показала режим у ще більш непривабливому світлі. Бо, зрештою, саме кенійці втратили повагу до очільника держави.

У грудні 1991 року Мої під сильним тиском нарешті оголосив, що має намір переглянути конституцію, аби дозволити опозиції діяти легально. Через кілька днів було ухвалено поправку, й вона набула чинності. Мої не лишив сумнівів щодо причин такої зміни: «Це через налаштованість західних медіа проти нас, бо в нас таке економічне становище. Світові економічні тренди контролюються розвиненими країнами, і я не хотів, аби мій народ увесь час утискували й шпиняли... Не вірте, буцімто багатопартійність дасть Африці стабільність. Вона не здатна на це»[82].

Якийсь час здавалося, що він мав рацію. Країною котилися хвилі етнічного насильства. І в основі насправді завше виявлявся політичний трибалізм. Опозиціонери належали переважно до луо, другого за чисельністю племені в країні. Найчисленніша група кікую пояснила, що голосуватиме лише за ознакою етнічної належності. Календжин, плем'я президента, скористалося моментом, аби владнати претензії й захопити сільгоспугіддя в долині Рифт. Фермери з інших племен покинули свою землю, і виробництво продуктів харчування занепало. За лічені місяці етнічні конклави зміцніли, і племена почали лаштуватися захищатись і мститися іншим.

Напровесні 1992 року «Нью-Йорк таймс» повідомляла: «Уперше з часу незалежності від Британії, здобутої 30 років тому, в Кенії бовваніє привид громадянської війни. <...> Щодня в бушах знаходили трупи... а також у будинках після хвилі вбивств, підпалів і терору, вчиненого вояками-календжинцями. <...> Ті, хто прокрадався додому, щоб забрати речі... виживали лише тоді, коли за наказом... співали присягу уряду, в якому переважали календжинці»[83].

Розвалювання політичної системи тривало, коли ФРД розколовся за етнічною ознакою. Одинґа, родом луо із західної Кенії, очолив одну фракцію, а кікую Матіба — іншу. Мваї Кибакі, теж кікую, очолив демократичну партію. Попри спільну опозицію до Мої обидва найбільших племені цуралися одне одного, бо боялися, що інше переможе в боротьбі за політичну владу.

Не дивно, що в таких хаотичних умовах перші в країні багато-партійні вибори в грудні 1992 року зазнали невдачі. Мої скористався розбратом в опозиції й переміг на виборах, котрі всі розцінили як позначені маніпуляціями й махінаціями з бюлетенями. Опозиція відмовилася визнавати результати. Мої проігнорував її, залізною рукою керуючи занепалою економікою і позбавленою єдності країною.

Однак заклики до демократії не стихли. Упродовж наступних п'яти років свій уплив справляли протести студентів, праведний гнів римо-католицької церкви та міжнародний осуд режиму. Кульмінації події сягнули 7 липня 1997 року, коли спецназівці розігнали демонстрації по всій країні. Через два дні режим закрив п'ять університетських кампусів в окрузі Найробі, прагнучи придушити активність студентів.

Цього разу Мої протистояли краще організовані сили. У той час як політичні партії залишалися слабкими й воювали між собою, громадянське суспільство починало згуртовуватися. Намагаючись оновити конституцію перед виборами, неурядова організація Коаліція громадян за конституційні зміни створила Національну асамблею згоди, щоб прискорити реформи. Група, яку фінансувала Фундяттія Форда, вимагала змін конституції й погрожувала громадянською непокорою, якщо вимоги не виконають. На мітингу були присутні кілька ключових політичних фігур, зокрема Кибакі.

Уряду було непереливки через розруху в країні та міжнародний тиск. Режим обіцяв розглянути реформи, але не зробив нічого. Побоюючись наближення громадянської війни, помірковані з президентської партії хотіли компромісу із поміркованими з Громадської коаліції.

Восени 1997 року на тлі поглиблення хаосу Мої підтримав пакет реформ поміркованих, завдавши неприємностей правозахисникам, священикам і політикам, які прагнули радикальніших дій. Проте важливі зміни все-таки відбулися, як-от зменшення повноважень державної влади, припинення превентивного ув'язнення і створення нового виборчкому з широкими повноваженнями. Зрештою, реформи спонукали до перегляду конституції.

Розуміючи, що він розколов опозицію, Мої призначив вибори на 29 грудня. Звичайно, часу на реалізацію реформ не було, хоча Виборча комісія Кенії (ВКК) мала за цим наглядати. Хаотичні вибори призвели до плутанини, і вже здавалося, що ні Мої, ні опозиція не подолають поріг у 25 % у кількох провінціях, що дозволило б уникнути другого туру. Проте коли туман розвіявся, президента оголосили переможцем. Попри використання адмінресурсу й малювання на його користь, президент набрав лише 40 % голосів. Показово, що основні етнічні групи голосували за одноплеменників: кікую — за Кибакі, луо — за Райла Одиніу (син Оґінґи Одинґи), луг'я — за Майкла Вамалву, камба — за Чериті Нґілу.

Результати нібито протверезили президента. «Мій наступний уряд буде більш чутливим до потреб і сподівань людей», — сказав він[84]. І поволі Мої почав виконувати обіцянку, втрачаючи свою хватку. Знову посилився міжнародний тиск, цього разу з боку США та адміністрації Буша, які зосередилися на політичній реформі. Під час візиту в травні 2001 року держсекретар Колін Павелл спонукав Мої дозволити вибори нового президента й піти з посади. Конституція забороняла йому знов іти на вибори, хоча дехто до цього закликав, але Павелл апелював до його законослухняності.

Знаючи, що, може, доведеться піти з посади, Мої спробував подбати про наступника. Він поставив на Ухуру Кеніатта, сина засновника Кенії. Ухуру був енергійним, молодим, харизматичним і мав західну освіту. Але чимало кенійців побоювалися, що він продовжить режим Мої. Президент не допоміг своєму протеже, розповідаючи, що буде завжди напохваті й зможе йому допомогти.

Кибакі вдалося об'єднати опозицію у «Веселкову коаліцію». Його платформа зосереджувалася на ліквідації корупції та запровадженні верховенства права. Хоча й траплялися спорадичні повідомлення про фальшування з обох боків і часті випадки насильства, вибори 27 грудня 2002 року відбулися. Кибакі переміг, а Ухура визнав поразку. Кенія відновила багатопартійну систему й повернулася до демократії.

Ще один шанс, але Кибакі розчаровує

Спочатку спостерігачі за кенійською політикою високо оцінювали Мваї Кибакі за його особисті якості та бажання зробити Кенію кращою. У день інавгурації він сказав кенійцям, що йому «дісталася країна... спустошена за роки поганого й недолугого правління»[85]. Це було не дуже ввічливо відносно Мої, який сидів поруч із ним. Але це відповідало настроям кенійців, що покладали великі надії на новообраний уряд.

Треба віддати йому належне: Кибакі розпочав серйозну кампанію проти корупції. Уже через два місяця після того, як він 2003 року обійняв посаду, було призупинено діяльність головного судді й створено незалежний трибунал для розслідування звинувачень у катуванні опонентів та корупції. Ще через місяць з величезним скандалом пішов із посади глава центробанку Кенії. Збанкрутував приватний банк, який тримав кошти пенсійного фонду й грошові надходження держпідприємств, і вкладники втратили майже 18 млн доларів. Через ці події пішов і генеральний секретар Національного податкового управління, який попри конфлікт інтересів був співвласником банку.

Були також масштабні перевірки судової влади. Спеціальна комісія знайшла докази корупції і посадових зловживань у третини магістратів країни та в половини суддів верховного й апеляційного судів. Сам Кибакі оголосив: «Усе цілком зрозуміло. Ми відверто говоримо, що настав день порахунків для всіх корупціонерів»[86]. Кенія — одна з перших країн, які підписали Конвенцію ООН проти корупції. Це був і символічний, і практичний вчинок. Конвенція обіцяла спростити транскордонну конфіскацію активів, що здебільшого й досі не виконано.

Кибакі також вдавався до популістської політики, як-от скасував плату за початкову освіту. Уряд пропонував громадянам користуватися демократичними інститутами й домагатися правосуддя. І люди послухалися. Якось, наприклад, 650 жінок змогли подати позов на міністерство оборони. Вони заявили про сексуальні домагання британських солдатів під час спільних навчань із кенійськими військовими. Вітчизняні й міжнародні правозахисники схвалили можливість порушувати справи проти держави. Уряд провів пенітенціарну реформу, звільнивши тисячі молодих людей із першою судимістю й узявшись за зменшення кількості в'язнів на одиницю площі каральних закладів та покращення умов у камерах.

Діяльність президента стала ковтком свіжого повітря, і міжнародна спільнота хвалила його за це. МВФ відновив позики Найробі з 21 листопада 2003 року, відкривши шлях для збільшення міжнародного фінансування різними донорами. Здавалося, країна впевнено простує дорогою економічного відродження та політичної стабільності.

Кенія також вдалася до інституалізації реформ, переглянувши конституцію. Національна конституційна конференція із 629 фахівців витратила на обговорення нового проекту кілька місяців, перш ніж узгодила його текст. Реформи передбачали децентралізацію влади з передачею повноважень на національний, регіональний, окружний та місцевий рівні. Президентська влада обмежувалася через переділ функцій президента і прем'єра, який формуватиме кабінет. Належало створити двопалатну законодавчу владу, в якій третину мали становити депутати-жінки. Реформи були запаморочливі. Нарешті в листопаді 2005 року їх винесли на референдум. І вони провалилися.

Для Кибакі розчарування стало вододілом: у багатьох напрямах реформи уповільнилися. Частково це пов'язувалося зі станом здоров'я президента. Незадовго до виборів 2002 року його автівка потрапила в аварію, але він не перервав кампанію й переміг. У нього виявилися набагато поважніші ушкодження, ніж він тоді визнавав. У січні 2003 року його шпиталізували через високий тиск крові та тромби в нозі. Сімдесятирічний президент так ніколи повністю й не одужав. Коли Кибакі у жовтні того року прибув із державним візитом до Білого дому, йому було важко ходити й пам'ятати імена деяких нових членів свого кабінету. Колін Павелл, який зустрічався з ним у січні 2005 року, доповідав, що Кибакі важко пересуватися і що його розумові здібності погіршуються.

Ба більше, напередодні невдалого референдуму 2005 року кенійці знову почали виявляти невдоволення. Обіцяні економічні реформи пригальмували, а ще президенту нагадували про його передвиборчу обіцянку створити півмільйона робочих місць. У цьому напрямку мало що вдалося зробити. Розрекламована кампанія проти корупції уповільнилася, а це призвело до відставки головного антикорупціонера Джона Ґітонґо, котрий звинуватив уряд у хабарництві. Його позиція роздратувала міжнародних донорів, які знову погрожували припинити допомогу.

Знову зростали вимоги політичних реформ. У липні демонстранти вийшли на вулиці Найробі, наполягаючи на змінах конституції, передусім на послабленні виконавчої гілки влади. Їх зустрів спецназ, і одна особа загинула.

Кибакі виступив за послаблену виконавчу гілку влади. Тепер, коли він разом із оточенням став біля керма, то почав відступати від високих обіцянок кампанії щодо обмеження повноважень президента. Натомість подана до парламенту нова конституція значно обмежувала владу прем'єра, і парламент тепер брав участь у призначенні міністрів. Згідно з «Нью-Йорк таймс», віце-президент пояснив, що «президенти — фігури батька в Африці, і виборці не погодяться, аби в їхнього батька з'явився конкурент з-поза сім'ї»[87].

Власне, кенійці благали не погоджуватися. За кілька років Кибакі перетворився з реформатора на захисника статус-кво. Виклик йому кинув Райла Одинґа, міністр із луо в уряді Кибакі, якого обурювали дії президента. Він приєднався до зусиль відхилити проект конституції зсередини, перебуваючи в самому президентському уряді. Тож Кибакі довелося боронитися від своїх прибічників, називаючи незгодних «дурнями»[88].

Молодший, заможний і харизматичний Одинґа невтомно очолював антипрезидентську кампанію. І переміг. Референдум про гіову конституцію зазнав невдачі. Кибакі визнав поразку. Але коли люди, святкуючи, заполонили вулиці, президент спробував заборонити політичні протести. Це не спрацювало. «Наші демонстрації триватимуть», — сказав речник опозиціонерів[89].

Ці події значно послабити Кибакі, і опозиція посміливішала. Після критичного 2005 року стало зрозуміло, що все вирішать наступні вибори.

«Врятуйте нашу улюблену країну»

2007 року кенійці взяли участь у знаменних виборах, що мали стати випробуванням для молодих інститутів країни. Кенійське виборче законодавство містило перешкоди для учасників, передусім для опозиціонерів. Кандидат мав набрати 25 % голосів принаймні в п'ятьох із восьми провінцій Кенії. Цей поріг було важко подолати, бо голоси розподілялися між багатьма кандидатами. Кандидат третьої партії Калонзо Мусіока вирішив іти на вибори сам і не об'єднуватися з Райла або Кибакі, що відібрало в них близько мільйона голосів, котрі могли б забезпечити чисту перемогу. Такі правила сформували сценарій із незначним відривом у кількості голосів і створили перспективу другого туру.

Одинґа був лідером перегонів напередодні виборів, але на день виборів розрив між кандидатами зменшився. Перші підрахунки свідчили, що він веде перед: наступного дня після виборів, коли підрахували 50 % голосів, він ішов з чималим відривом. Кілька ключових міністрів кабінету Кибакі втратили свої місця в парламенті. Схоже було на те, що на уряд чекає поразка.

Але вже наступного дня підрахунки почали показувати, що президент скорочує відрив. Випередження Одинґи скорочувалося — 900 000 голосів, 300 000, а тоді й менше 100 000, — і до кінця дня президентська партія оголосила про перемогу. Одинґа і його прибічники лаялися на всі заставки.

У Вашингтоні ми пильно стежили за виборами в Кенії. Ще перед кінцем робочого дня я провела звірку з оперативним центром Держдепартаменту. Результат ще був неясний. Я відразу потелефонувала Джендаї, яка була тепер заступником міністра в африканських справах у Держдепі. «Невилазна плутанина, — сказала вона. — Один одного звинувачують у маніпуляціях, і важко дізнатися, хто ж насправді переміг». Наступного дня вона доповіла, що глава кенійського виборчкому, який спочатку оголосив про перемогу Кибакі, тепер відмовляється візувати результати. Міжнародні спостерігачі підозрювали чималі маніпуляції з обох боків, але результати були настільки щільними, що важко говорити, чи ті порушення щось важили. «Кибакі, може, й виграв, а може, й ні», — повідомила одна група.

Упродовж двох наступних днів готовий до бою виборчком намагався дати лад підрахунку голосів. Одинґа був переконаний, що комісія намагалася підправити результати. Він скликав прес-конференцію і прилюдно висунув звинувачення. Кенія опинилася на межі.

Тієї неділі вранці я працювала за своїм звичайним розкладом, ще поговорила із ключовими помічниками та міністром закордонних справ Великої Британії, а тоді пішла до церкви. Гадаю, щотижневі розмови телефоном із британцями підкреслюють особливість наших стосунків. Я завжди казала, що, якщо британці не з вами, ви лишаєтесь на самоті. Саме недільного ранку час переконатися, що ми однодумці, і звірятися з Лондоном — дуже правильна звичка.

30 грудня тільки й мови було, що про Кенію. Мій телефон озвався о 7 ранку. Джендаї повідомила, що в Найробі подейкують, буцімто виборчком збирається оголосити Кибакі переможцем. «Якщо він це зробить, на вулицях проллється кров», — попередила вона. Я потелефонувала Девіду Мілібенду, міністру закордонних справ Великої Британії. Англійці теж знали про ці чутки, і хаос насправді мав запанувати в усій країні.

Через кілька годин глава комісії Семюел Кивуїту вийшов і оголосив, що Кибакі переміг із 4,6 млн голосів, а в Одинґи 4,4 млн голосів. «Чому, — запитали люди, — виборчком оголошує переможця з відривом лише у 200 000 голосів, коли ще не всі голоси підтверджені?» Кибакі це не зупинило, і він під посиленою охороною став під присягу в державній резиденції. Одинґа відкинув результати виборів. Не допомогло й те, що деякі члени виборчкому заявили про фальшування з обох боків. У Кенії сталася політична криза й почалися міжплемінні сутички. За місяць загинуло більше тисячі осіб. «Нью-Йорк таймс» описувала, як «вулиці Найробі почали перетворюватися на зони військових дій, вантажівки з солдатами продираються крізь румовища зі спаленими автівками та покинутими домівками... Банди молодиків спорудили загорожі між спільнотами кікую... і луо»[90]. Перед Новим роком Кенія опинилася на межі громадянської війни.

«Ще одна новорічна криза», — думала я, читаючи ранкові газети. Працюючи радником із питань національної безпеки, а потім міністром закордонних справ, я почала достоту боятися свят. Як стій щось конче траплялося на Різдво чи Новий рік. У 2001-му це була перспектива війни між Індією та Пакистаном. У 2004 році — руйнівне цунамі в Індійському океані. У 2005 році Путін погрожував відімкнути Україні газопостачання. У 2006 році — інтервенція Ефіопії в Сомалі. У 2007 році, 27 грудня, вбито Беназір Бхутто. І ось нині, через добу після трагедії в Пакистані, Кенія постала на порозі руїни.

Я розуміла, що міжнародна спільнота мала щось вдіяти, але не знала, що саме. Ми з Девідом Мілібендом опублікували спільну заяву 2 січня, закликаючи до спокою. Ми вітали заклики Африканського союзу, ЄС і країни Співдружності покласти край насильству. Ми обіцяли дипломатичну й політичну підтримку примиренню та національній єдності у цей «важливий для Кенії та регіону час».

Потім я продовжила робити те, що всі дипломати роблять за таких обставин — публікувала заяви, закликала інших міністрів закордонних справ оголошувати свої заяви і, врешті, запропонувала президентові висловитися про цю ситуацію, аби надати ваги нашим виступам. Важко передати, наскільки прикрими бувають такі моменти. Ви сподіваєтеся, що ваші слова вплинуть, але в глибині душі розумієте, що це не так.

Більш практичним було моє рішення надіслати Джендаї Фрейзер до Кенії, аби вона оцінила ситуацію й представляла мене в роботі з партіями, щоб заспокоїти ситуацію. Одинзі й Кибакі я майже щодня телефонувала й пояснювала, що США стежать і ладні допомогти. Джон Куфуор, президент Гани й глава АФ, подався до Найробі, щоб закликати до переговорів Одиніу й Кибакі. Але все це пробуксовувало. Назвавши запропоновані переговори «ділом другорядним», Одинґа додав: «Ми хочемо з ним зустрітися, проте ми його не впізнаємо»[91]. Куфуор спонукав Райлу визнати, що більшість його партії в парламенті стала важливим центром влади й противагою президентству.

Нарешті в консультаціях із АФ ми дійшли згоди, що Кофі Аннан, реномований екс-глава ООН, повинен стати посередником. Ми дійшли висновку, що єдиним виходом був уряд національної єдності. У заяві США йшлося, що «порушення правил підрахунку бюлетенів унеможливило певне визначення» остаточного результату. Ми нагадали кенійським лідерам, що США не вестимуть із ними жодних справ, доки ті не дадуть раду своїм політичним проблемам.

На початку 2008 року в мене було повно роботи з перемовинами щодо Афганістану, Іраку, Північної Кореї, ізраїльсько-палестинського конфлікту, але відкладати на безрік поточну катастрофу держсекретар не може. Ми надто багато часу, енергії та ресурсів вклали в нашу політику в Африці загалом і в Кенію зокрема. Ми з президентом провели багато годин із керівниками африканських держав, прагнучи підтримати процеси демократизації, реалізували Президентський план невідкладної допомоги хворим на СНІД, що став найбільшою самостійною ініціативою в американській історії в галузі охорони здоров'я, здійснювали збільшену в чотири рази іноземну допомогу Африці. А тепер ось і Кенія, одна з найбільш стабільних країн у регіоні, почала розвалюватися. Мене неодноразово запитували, як держсекретар визначає пріоритети. Часом ці пріоритети визначають самі події. Зараз у мене на порядку денному була Кенія.

Новини, які надходили щодня, були дедалі гіршими. Аннану вдалось організувати зустріч Кибакі й Одинґи. Але за кілька хвилин Кибакі почав прилюдно звинувачувати суперника в розпалюванні насильства. Одинґа й собі не забарився з образами. Етнічний характер розрухів ставав дедалі очевиднішим, коли в племінних групах відбувалися відплатні вбивства. Людей виганяли з домівок, щоб «очистити» довкілля.

Так склалося, що 17 лютого президент Бути мав відвідати Танзанію, сусідку Кенії. Він вирішив не їхати до Найробі, кажучи, що наразі потрібні «історії успіху» в регіоні, передусім політики США у боротьбі зі СНІДом та малярією. І то не вельми вдалий коментар, адже він демонстрував глухоту до поточного моменту. Ми, звичайно, розуміли, що президентові немає рації їхати. Делікатні перемовини ледве посувалися вперед. Якби президентові випадало їхати, він мав би продемонструвати прорив. Ставки були надто високі, як і дуже великі шанси невдачі.

Натомість вирішили, що я від'єднаюся від президентського супроводу в Танзанію й подамся до Найробі та спробую допомогти Кофі, який гадав, що справа зсунулася з місця. Будучи родом із Гани, дипломат уже близько місяця працював у Кенії. Я потелефонувала й спитала, чи хоче він, аби я приїхала, бо не бажала зайве виставлятися на його тлі як держсекретар США. «Авжеж, приїздіть», — сказав він. Ми з ним і раніше тісно співпрацювали в переговорах про завершення Ліванської війни 2006 року. Я гадала, він щиро хоче мого приїзду.

Увечері, напередодні від'їзду до Кенії, я була на обіді в президента Буша разом із міністром закордонних справ Танзанії й кількома іншими посадовцями. Якось розмова перейшла на Руанду й геноцид там у 1994 році. Один посадовець, який побував там на кордоні, сказав: «Тоді мені здавалося, що історії про вбивство людей мачете — вигадки. Важко було повірити. Аж ось люди почали тікати через кордон». Він похилив голову, і голос йому зламався. «Я бачив їх. Одні без однієї руки, інші без ноги — кінцівки відрубувалися в найбрутальніший спосіб, і рани ще були відкриті. Я не йняв очам віри», — вів він далі. Мені цього вистачило. Етнічне насильство розпалює найгірші й неконтрольовані пристрасті у людей. «Сідай на літак завтра, — думала я собі, — і спробуй щось зробити». А тоді помолилася. «Допоможи нам знайти вихід».

Коли я прибула, мене зустрів наш вельми здібний посол Майкл Реннеберґер. Він дістав газету за 3 січня 2008 року. Там було надруковано: «Рятуйте нашу любу Вітчизну». «Такі заголовки є в усіх кенійських газетах, звучать у всіх телерадіопередачах, — сказав Майкл. — Громадянське суспільство, церква й бізнесова спільнота збиралися та звертались із заявами до основних учасників конфлікту. Вони націлені на рішення». Уздовж дороги, якою ми прямували до готелю, де я мала зустрітися з Кофі, люди тримали плакати зі схожими зверненнями. Це була демонстрація єдності громадянського суспільства, що було проти племінних, соціальних та економічних розламів у країні. «У нас є з чим працювати», — подумала я. Це заохотило мене й додало енергії. Кенійці воліли зберегти свою демократію. Їхнім лідерам треба було дати на це відповідь.

Після короткої прес-конференції разом із Кофі я подалася на зустріч із Кибакі до одного з президентських офісів. Будівля була дуже старою, і, йдучи хиткими сходами на третій поверх, я губилась у здогадках, як же ними підіймався кульгавий президент. Я увійшла до кімнати й потисла йому руку, переказала вітання від президента Буша, а тоді сіла. Президент щось без зв'язку сказав про бажання об'єднати країну й подивився на мене.

«Пане президенте, — сказала я, — ви очолили демократичний перехід у своїй країні, коли вас обрали 2002 року. У вас чудова спадщина. Але тепер ми всі стурбовані, що в політиці панує насильство й гнів». Він хитнув головою. Дивлячись на президента, я почула, що хтось увірвався до приміщення. «Він переміг на виборах», — сказала одна з радниць. Я не звернула на неї уваги й далі зосереджувалася на президентові. Міністр юстиції Марта Каруа говорила, що домовленість про розподіл влади зашкодить демократичним процесам. Результати виборів мали втриматися. «Я тут, щоб допомогти генеральному секретареві Аннану в створенні уряду єдності, — продовжувала я. — Результати дуже щільні, а тому не повинно бути переможених». Здавалося, президент уже погано розумів, що відбувається. Важко було втримати його увагу.

Відчувала, як у бідній кімнаті на третьому поверсі нагрівається атмосфера. І це не через погоду цього літнього дня в Африці. Оточення Кибакі не бажало йти на компроміс, і моя згадка про уряд єдності підняла політичну температуру. Тоді я здогадалася, що сімдесятирічний президент — моя найменша проблема. Його оточення мало намір скористатися здобутками виборів, хоча результати й були щільними.

Оскільки помічники Кибакі говорили дедалі більше, я запитувала себе, чи це справді та сила, що стоїть за троном Кибакі, маніпулюючи хворим дідом. Я адресувала це питання Джендаї. «Трохи так, — відповіла вона. — Але Кибакі впертий. Вони роблять те, що він каже. Він уважає, що переміг і заслуговує бути президентом».

Після кількох гострих, часом сповнених ворожості обговорень ми посідали до автівок і подалися до посольства, щоб зустрітися з Одинґою. Контраст настрою впадав у вічі. Ми пройшли через чудовий садок до добре освітленої кімнати з кондиціонером. Одинґа тримався насторожено, з викликом, але не войовниче. Він сказав мені, що хотів мати реальну владу, посаду прем'єра. Це передбачає право призначати й звільняти міністрів. Він також наполягав, що його партія претендує на одне з ключових міністерств — фінансів або оборони.

Тоді він спохмурнів, і мене занепокоїли його мотиви. Люди залишаться на вулиці, якщо не досягнуть компромісу, наполягав він. Хоча сам відкидав насильство, стало зрозуміло, що Одинґа не контролює всіх відданих йому людей. Я була далеко не певна, що він захоче спробувати.

Я дивилася через кімнату на його молодих помічників. Серед них була Саллі Косґей, яка отримала доктора філософії в Стенфорді. Ми познайомилися, коли Мої вперше відвідав Вашингтон 2001 року. Висока та імпозантна Саллі належала до тих людей, котрим досить увійти, аби відразу привернути загальну увагу, і стало зрозуміло, що президент дослухався до всього, що вона говорила. Сестра Ухуру Кеніатти також вчилась у Стенфорді разом із Джендаї. Раптом я подумки повернулася до розмови з Одинґою, коли він запитав, що я пропоную.

Головне було переконати Одинґу відмовитися від вуличних протестів і вмовити Кибакі погодитися на спільне керування країною. Вони мали піти назустріч один одному якнайшвидше. Я начеркала схему розподілу міністерств і показала її Одинзі. Він погодився, що це «гарний вихідний пункт». Я дала її Джендаї. «Залиштеся й поговоріть із Саллі. А тоді поговоріть із Ухуру. Ви знаєте їх обох. Використайте свої зв'язки», — сказала я їй.

Перед від'їздом я пішла на збори лідерів громадянського суспільства і вислухала їхні заклики створити уряд єдності. Це був приголомшливий гурт: керівники університетів, ділові люди, правозахисники. Вони прилюдно й приватно здійснювали тиск на своїх керівників. Я заохотила їх продовжувати це робити і провела разом з ними прес-конференцію, говорячи про важливість громадянського суспільства за демократії. Я пояснила їм, що обидві сторони недалеко одна від одної й потрібна лише воля. «Самі кенійці наполягають, аби лідери й політичний клас знайшли рішення», — сказала я, щоб нагадати Кибакі й Одинзі про їхні зобов'язання перед народом. І додала, що США допоможуть, якщо вони дійдуть згоди стосовно подальших дій. «Не хочу говорити про погрози та санкції», — сказала я. Одначе пояснила, що півмільярда доларів щорічної допомоги американців Кенії — це частина політики адміністрації Буша з винагородження тих, хто йде до демократії.

Перш ніж прямувати до аеропорту, я зробила зупинку, аби побачитися з Кофі. Ми обговорили результати моїх зустрічей, і він висловив думку, що компроміс міг би спрацювати. Виходячи з кімнати, я подумала: «Він має дуже стомлений вигляд». Скільки йому ще доведеться там лишатися, аби все зробити. Кофі очолював миротворчість в ООН ще з часу руандійського геноциду. І він знав, що ставки дуже високі. «Він залишатиметься стільки, скільки потрібно», — подумала я.

Через десять днів, після багатьох злетів і падінь, йому вдалося домовитися. Для Одинґи було створено впливову владну посаду прем'єра, що послаблювало повноваження президента. «Я закликаю кенійців перейнятися духом єдності», — сказав Кибакі. Наш посол звітував, що Одинґа на церемонії широко усміхався. Він домігся майже всього, чого хотів.

Наступного дня я потелефонувала обом кенійцям, аби привітати їх, і сказала, що мені полегшало завдяки такий звістці з їхньої країни. Це був один із тих позитивних моментів, коли дипломатії вдається запобігти катастрофі.

Розставмо крапки над «і»: залишаючись у Найробі понад місяць, Кофі Аннан тяжко працював, щоб звести обидві сторони докупи. Але за компромісом стояв і вплив США. Одинґа згодом казав, що я твердо й впливово схиляла президента до згоди. Люди з табору Кибакі визнали: тиск «країн-донорів, як-от США» змусив їх передумати. І хто б знав, що можуть допомогти зв'язки, налагоджені багато років тому в Стенфорді між представниками наступного покоління.

Угода про розподіл повноважень дозволила кенійцям залишити позаду виборчі протистояння й повернутися до роботи, принаймні тепер. Інколи молодим демократіям потрібен передих, шанс пережити кризу, жити й боротися в інший день і можливість наступного разу зробити все до пуття.

Два місяці пішло на те, щоб табори погодилися на формування нового уряду, але зроблено це було без насильства. Кибакі й Одинґа разом відвідали долину Рифт на заході країни, де після маніпульованих виборів відбувся міжетнічний конфлікт. Вони закликали до єдності. «Будь ласка, вибачте один одному те, що сталося, аби знову почати жити як кенійці й будувати одну державу», — сказав Кибакі. А Одинґа додав: «Ми тут як лідери... Ми можемо вирішити всі проблеми, щоб панував мир»[92].

Пізніше того ж року прем'єр-міністр Одинґа прибув до мене з візитом — до Держдепартаменту у Вашингтоні. Він приїхав з торговою місією, щоб запросити бізнес до Кенії. «Як вам живеться із президентом?» — запитала я.

«Я поважаю його як старшу людину, — відповів він. — Усе гаразд».

Проте моменти єдності не могли приховати гіркоту й бажання когось звинуватити за події 2007 року. Кенійці не хотіли відкривати рани, побоюючись, що судові переслідування розпалять нову хвилю насильства. Але сховати проблему під килимком не вдасться. Офіційні комісії були покликані розслідувати насильство після виборів, покращити виборчу систему в країні та підтримати примирення. Комісія, яка розслідувала насильство, порадила створити спеціальний трибунал для суду над учасниками.

Кенійці також хотіли, щоб ухвалили конституційні реформи, погоджені в 2008 році, та відновили боротьбу з корупцією. Адміністрація Обами надіслала листи-попередження кільком видатним кенійцям, включно з міністрами, що їх позбавлять віз до США, якщо вони не звернуть увагу на ці справи, не візьмуться за викорінення корупції та не ухвалять погоджені в 2008 році конституційні реформи.

І ось внутрішній запит і міжнародний тиск дали результат. Проект конституції був нарешті схвалений 2 квітня 2010 року, поклавши край «імперському президентству», що характеризував кенійську політику з часу заснування держави. З'явилися нові й чіткі гарантії прав жінок, меншин, спроби підтримки маргіналізованих спільнот. Документ зменшував повноваження президента й передавав частину обов'язків регіонам і місцевостям. Люди сподівалися, що принаймні в політичних справах племінні зв'язки відійдуть на другий план. За нову конституцію проголосувало 67 % кенійців; насильства не було, на виборах зафіксували лише кілька випадків маніпуляцій.

Кенійська демократія ледь не загинула в результаті виборчого протиборства 2007 року, і політичні лідери, зокрема Одинґа й Кибакі, виконали обіцянку працювати на користь єдності у країні. Під час підготовки до наступних виборів спостерігачі вагалися, чи встоїть відносний мир. Кеніатта та Вільям Руто, що були по різні боки 2007 року і нібито вдавалися до насильства, оголосили про об'єднання проти Одинґи, який планував балотуватися на президента. У країні де-не-де траплялися заворушення, але це не було схоже на 2007 рік. Процес виборів був краще організованим та впорядкованим. Кенійці уперше стежили за дебатами кандидатів. Національні ЗМІ підтримали месидж, що насильство під час останніх виборів не має повторитися. Висловлювалося занепокоєння можливою нестабільністю, обстоювалася демократія в активних закликах до мирного перебігу виборів.

Новий процес затьмарювався відповідальністю за насильство на попередніх виборах. Кофі Аннан загрожував звернутися до Міжнародного кримінального суду, якщо парламент не створить власний трибунал. Коли цього не сталося, він разом із іншими підтримав рішення МКС розпочати розслідування. І хоча через брак свідчень справи закривалися, шість політиків-високопосадовців — троє з боку Кибакі й троє з боку Одинґи — були названі в розслідуванні, зокрема Кеніатта. Уряд погодився співпрацювати. Групи правозахисників хотіли більшого, тому зверталися до Вищого суду Кенії з вимогою позбавити прав політиків, які перебували під слідством МКС. Суд відмовився, кажучи, що не має таких повноважень. Кеніатті дозволили брати участь у виборах.

Цього разу, попри технічні вади й затримки, кенійці провели відносно мирні та організовані вибори. Результати знову виявилися щільними, але через два дні Кеніатту оголосили переможцем. Одинґа відмовився визнати поразку й звернувся до Верховного суду з вимогою скасувати результати й оголосити нові вибори. Кенія опинилася на межі, коли суд ухвалив частково перерахувати голоси, припустивши, що могли статися окремі порушення. І ось нарешті 29 березня, через три тижні після голосування, суд оголосив результати перерахування голосів, визнаючи, що в попередньому підрахунку сталися помилки. Проте ще через день суд одноголосно постановив, що помилки не вплинули на результат, і тому попередня ухвала про переможця чинна. «Суд сказав своє слово», — погодився Одинґа[93]. Він побажав Кеніатті всього найкращого, але на інавгурацію не пішов. Кеніатта сказав: «Наша нація успішно пройшла надзвичайно складні загальні вибори в нашій історії. Ми почали три роки тому з підтримки нової конституції й завершили одинадцять днів тому історичним рішенням Верховного суду»[94].

Це був гарний підсумок кенійського поступу на шляху до стабільнішої демократії. Усі бачили разючий контраст між реакцією на підтасовані вибори 2007—2008 років і на щільні результати 2012—2013 років. Цього разу кандидати на посаду вірили в інститути своєї країни, котрі поважалися як легітимні посередники в політично-соціальному конфлікті. Ба більше, лідери прийняли результати й заохотили до цього своїх прибічників. Може, досвід подій 2007 року навчив, що кенійці на менше не сподіваються.

З цього не випливає, що кенійська демократія цілком консолідована. Племінна основа деяких регіонів і політичних партій країни залишається викликом для стабільності. Корупція досі поширена й підриває віру людей у свій уряд. Більше того, політичні інститути досі не працюють як слід. Проблеми також ускладнилися з децентралізацією влади відповідно до конституційних змін 2010 року. Місцеві урядники й регіональні лідери використовували нові правила, щоб не зважати на центральний уряд у справах від освіти до економіки. Федералізм — двосічний меч, що посилює певні племінні напруженості, які загрожують єдності у державі.

Проте сподіваймося на те, що сили, які радять людям голосувати з огляду на племінні зв'язки, довго не протримаються. Керівники країни звертаються до народу як до кенійців. А от у часи протистоянь невідпорною була спокуса звертатися по підтримку до племен. Наступний крок у кенійському переході — зламати цю схему. А тим часом на кожних виборах зберігається потенціал для насильства й етнічних протистоянь.

За шістдесят років із часу незалежності Кенія здолала довгий шлях, і, можливо, досвід мирних виборів і конституції 2010 року вплине на поведінку наступного разу... а потім ще наступного і т. д. Щоразу країна наближатиметься до стабільної демократії. І колись люди переконаються, що їхня віра в демократію виправдана, які б виклики на них не чекали.

Розділ 6

Колумбія:

доба демократичної безпеки

«А тут було вбито Пабло Ескобара», — якось безвиразно сказала моя колега Кароліна Барко, нині посол Колумбії в США. Драматизму в її голосі не було, коли ми стояли на даху, звідки відкривався краєвид на місто Медельїн. Проте по всій Колумбії відчувалося збудження і полегшення, коли в 1993 році ліквідували сумнозвісного наркобарона. Він був найбільш розшукуваною особою в Латинській Америці, відповідальною за тисячі вбивств та створення міжнародної наркотичної імперії, котра в найкращі часи давала йому понад 420 млн доларів прибутку щотижня. Багато в чому його життя — лютий коктейль із наркотиків, грошей та влади — було уособленням неспокійного існування країни. Його загибель означала для багатьох колумбійців кінець хаосу. Це тільки початок. І велика робота попереду.

І ось тепер, через чотирнадцять років, ми в Медельїні, що довгі десятиріччя був синонімом несамовитого насильства. Чудового літнього полудня місто рясніло острівцями зелені, діти бавилися на конструкціях для лазіння і гойдалках. «Благодать та й годі», — бовкнула я, ні до кого не звертаючись.

«Авжеж, тепер благодать», — відповіла Кароліна.

Бо дуже довго жодної благодаті в Колумбії не було. Шанований лідер Симон Болівар переміг іспанців у 1821 році та заснував незалежну республіку Велика Колумбія, що обіймала сучасні Колумбію, Еквадор, Панаму та Венесуелу. До 1830 року залишилися тільки Колумбія й Панама, тоді почали формуватися політичні структури країни.

Існували змагальні президентські й парламентські вибори, дійсні суди, потужні бізнесові та сільськогосподарські групи, а також практично вільна преса. Консервативна й ліберальна політичні партії утворилися 1849 року й упродовж ста років перемагали на виборах по черзі. Проте ці інститути й політичні практики, що зазвичай асоціюються зі стабільними демократіями, не відповідали реальному стану справ. Вони не могли стримати конкурентні інтереси: сільських і міських, багатих і бідних, соціал-лібералів і релігійних консерваторів. Усю решту XIX ст. і першу половину XX ст. в країні повторювалися громадянські конфлікти. У найгірший період, 1946—1964 роки, терор (Ля Віоленсія) то спалахував, то пригасав і відзначався жахливою брутальністю. Країна майже постійно перебувала у стані війни й громадянського конфлікту. Демократичні інститути не могли дати цьому ради.

На певний час насильства поменшало, коли Лавреано Ґомес прийшов до влади в результаті сфальсифікованих виборів 1950 року й почав правити залізною рукою. Але довго він не втримався, і в Колумбії, як і в багатьох її латиноамериканських сусідів, 1953 року відбувся військовий переворот. Захоплення влади спочатку трактували як лібералізацію, що поклала край авторитарному правлінню Ґомеса й консервативної партії. Проте військовий режим генерала Ґустава Рохаса Пінільї виявився таким самим, якщо не більше, репресивним.

Відчуваючи, що він особисто в небезпеці через зміцнювану опозицію, Рохас у травні 1957 року втік до США, покинувши військову хунту. Того літа консерватори й ліберали нарешті об'єднали свої сили, уклавши новий політичний пакт під назвою Національний фронт, щоб спробувати покласти край насильству[95]. Схема розподілу влади між конкурентними партіями була підтримана плебісцитом у грудні, і коаліція перебрала владу від хунти. На певний час це мало стабілізувати політичну систему Колумбії й дати виснаженій країні нагоду провести політичні та економічні реформи.

Попри домінування в політичній системі цих двох партій був ще ряд домовленостей, покликаних запобігти зловживанню владою. Наприклад, щоб правляча партія не провела зручні лише для себе закони, при голосуванні потрібна була кваліфікована більшість. Згідно з угодою, підпираною Національним фронтом[97], створювалася державна служба, щоб «запобігти використанню посадових привілеїв політичним переможцем». Економічні реформи були розраховані на перспективу і частково виявились ефективними в промисловій сфері. Але намагання збільшити продуктивність сільського господарства шляхом об'єднання малих наділів у великі позбавили господарства 40 % фермерів, значно посиливши напругу в стосунках великих землевласників із селянами[98].

Тож перепочинок виявився нетривалим. А що конфлікт між різними інтересами поглиблювався, з'явилися повстанці, які воліли представляти фракції зі зброєю в руках. У 1964 році першим таким формуванням стала Армія національного визволення (АНВ). Її лідер Фабіо Васкес Кастаньо надихався ідеологією марксизму-ленінізму; він мобілізував селян, студентів коледжів і священиків, які сповідували теологію визволення. Їх також надихав приклад кубинської революції Фіделя Кастро і протистояння бізнесовим інтересам, яким вони навісили ярлик капіталістичних глитаїв. Утворюючи «незалежні республіки» на землях своїх прибічників, вони організовували й озброювали ці сили. У відповідь уряд розпочав операцію «Суверенітет» і відновив контроль над цими теренами. Впродовж наступних десятиріч схема повстанців із захоплення та утримування територій повторювалася неодноразово.

Попри наступ уряду повстанський рух вижив і привабив нових прибічників наративом про збройне протистояння із урядом. І тоді ще більш жорстке й здібне формування обійшло АНВ. Створена 1966 року ФАРК — Революційні збройні сили Колумбії — Армія Народу — мала амбіції більші за контроль кількох сільських анклавів. Вона хотіла повалити колумбійський уряд і створити марксистську державу. ФАРК дуже швидко зміцнювалася. Вже перед 1970 роком президент Колумбії був змушений оголосити в країні стан облоги.

ФАРК живилася не самою ідеологією, а ще й наркоторгівлею. Багато років партизанський рух тісно переплітався з торгівлею кокаїном, і його вже важко було відрізнити від наркокартелю, яким він керував. Прибутки дозволили ФАРК перейти на самофінансування. І хоча й з'являлись інші марксистські групи, ФАРК стала авангардом революції. Її подивляла Гавана й Москва та ліваки по загумінках на Заході. Режим Кастро пропонував не лише натхнення. Він надавав матеріальну підтримку, і лідери ФАРК неодноразово знаходили прихисток в острівній державі. Від часу свого заснування формування мало підтримку СРСР, а також торгувало зброєю й кокаїном із російською мафією. Низові підрозділи підтримки добували гроші й навіть рекрутів серед прихильників марксизму в Європі та в обох Америках.

У Колумбії ФАРК ставала домінантною силою в політичному житті. Звичайним явищем у 1980-ті стали бомбізм, убивства й викрадення людей. Не дивно, що утворилося праве крило, яке цьому протистояло. Землевласники, які не довіряли уряду в справі захисту, почали оплачувати збройні групи, що їх обороняли. Тож АУК, тобто Об'єднані сили самооборони Колумбії, заповнили пустку на іншому боці політичного спектра. Брутальні й безкомпромісні ескадрони смерті тероризували сільські терени й убивали людей, яких підозрювали в симпатіях до повстанців. Ба більше, набагато численніші поліція та армія закривали на це очі. Праві військові формування мали друзів на високих посадах, і це дозволяло їм діяти безкарно.

Уряд був у розпачі й намагався всіляко зупинити насильство. Почалися мирні переговори, і деякі групи демобілізувалися, але ФАРК та АУК процес не зачепив. Тож і далі шалів терор. На виборах 1990-го було вбито трьох кандидатів у президенти. Намагаючись посилити вплив уряду, 1991 року скликано конституційний конвент, що розширив права президента, але дарма.

Уряд усе ще не знав, на яку стати — то поборював повстанців, то намагався замиритися. Коли 1998 року президент Андрес Пастрана вирішив вивести урядові війська з п'ятьох муніципалітетів, ФАРК відсвяткувала перемогу, посиливши терор у центрах із найбільшим населенням. Пастрана успадкував безлад від свого попередника, що його каденція була позначена корупційними скандалами, і відчував: вибору в нього немає. Проте він недооцінив зростаючу силу ФАРК і ступінь посилення повстанців через його рішення.

Наприкінці XX ст. колумбійські військові та поліція не мали доступу до приблизно 30 % країни. Послаблена держава не мала змоги боронити ні своїх людей, ні територію. В руках правих військових формувань та лівих повстанців були засоби насильства, і вони воліли їх використовувати. Колумбія здавалася занапащеною державою.

Розроблення й перероблення «Плану Колумбія»

Наприкінці 1990-х уряд США зрозумів, що не може більше стояти осторонь, коли Колумбія занурюється в хаос. Наркотики походили з регіону Анд і зокрема з Колумбії, а далі переправлялися до американських міст, бо ФАРК та інші картелі знаходили охочих їх купувати потойбіч кордону зі США. «Війна з наркотиками» не мала успіху, бо не було стратегії припинення їхнього надходження з Південної Америки. Вашингтон вирішив втрутитися. Команда президента Клінтона розробила «План Колумбія» і розпочала його реалізацію 1999 року за підтримки обох партій у Конгресі.

Одні аспекти цього заходу були зрозумілими, інші — ні. Очевидно, що США хотіли спинити трафік наркотиків і допомогти колумбійській владі стабілізувати країну. Це означало роботу проти картелів і врожаю наркотичного зілля за допомогою авіарозпилення хімікатів, перешкоджання, захоплення та ліквідацію наркодилерів, щоб припинити їхній контроль над частинами країни. План передбачав розширення допомоги фермерам у надії, що вони відвернуться від повстанців і почнуть вирощувати альтернативні культури, а не коку. У цей спосіб програма намагалася дати раду економічним і безпековим викликам, які вели до хаосу.

Плутанина в реалізації Плану сталася через невизначеність зі ступенем втручання США у громадянський конфлікт і підтримку колумбійських військових у боротьбі з повстанцями та озброєними групами. Члени ФАРК у деяких колах розглядалися як борці за свободу проти землевласників-глитаїв. І ще одна проблема. Поліція й військовики, які були отримувачами допомоги США, тісно перепліталися, на жаль, із правими озброєними загонами, які вдавалися до злочинів у ім'я порядку. Політику та насильство, що чинили повстанці, непросто було відокремити від наркоторгівлі. «План Колумбія» чесно і наполегливо виконувався, допомога зростала з кожним фінансовим роком, хоча залишалося невирішеним питання про те, чи допомагати озброєною рукою уряду в боротьбі з повстанцями.

Коли в 2001 році Джордж В. Буш обійняв посаду, він уважав, що «План Колумбія» не має під собою ґрунту, якщо не врегульовані ці напруження в стосунках. Він попросив мене провести огляд нашої політики щодо Колумбії у Раді національної безпеки. Проте після нападів 9/11 питання про стан справ із «Планом Колумбія» (і багато інших проблем зовнішньої політики) привертало менше уваги, бо ми всі переймалися нагальними потребами оборони країни.

Невідповідність підходу Боготи до проблеми також ускладнювала американську політику. 2 червня 2001 року Пастрана підписав із ФАРК «угоду про гуманітарний обмін» в'язнів на солдатів. Того ж року у жовтні уряд підписав із ФАРК угоду в Сан-Франциско-де-ла-Сомбра, зобов'язуючись обговорити припинення вогню. Пастрана удев'яте погодився продовжити існування безпечних демілітаризованих зон, цього разу до січня 2002 року. Зони стали притулком для ФАРК, де можна тренувати бійців і безкарно розпочинати наступ. Урядові блокпости довкола зон виявилися неефективними і сприяли викраденням за викуп.

Проте, погодившись на продовження часу існування зон безпеки, Пастрана спробував вдатися до сили й до перемовин, аби передати ФАРК свій месидж. Він збільшив кількість військових блокпостів і розвідувальних рейдів демілітаризованих зон. У відповідь ФАРК відмовилася продовжувати мирні переговори. Тоді Пастрана мобілізував 12 000 військових із підтримкою з повітря. Не встиг уряд розпочати дії, як дипломати з 10 країн і католицька церква в останню хвилину підписали угоду. Розпочалися мирні перемовини.

Беручи до уваги останню спробу Пастрани, президент Буш вирішив повернутися до проблеми військової допомоги взимку 2002 року. Він хотів надати колумбійському уряду сильнішу підтримку. Адміністрація Буша вже визнала ФАРК, Національну визвольну армію та АУК терористичними угрупованнями. А тепер вона хотіла гнучкості у використанні антитерористичного фінансування супроти повстанців. Була потреба захистити важливі нафтогони, на які постійно нападали ліві партизани. І все-таки, як зауважила «Нью-Йорк таймс», це означало «різкий відхід» від політики США, яка зосереджувалася виключно на боротьбі з наркоторгівлею[99]. З погляду адміністрації, обидва завдання — знищення наркоторгівлі та ліквідація повстанців — були нерозривно пов'язані між собою. Це робило політику США зрозумілою. Подальші події змінять спосіб мислення колумбійського уряду.

Через кілька днів «Нью-Йорк таймс» повідомила, що четверо колумбійських повстанців захопили літак на внутрішньому рейсі зі старшим сенатором Хорґе Едуардо Ґехем Турбаєм на борту. Це стало останньою краплею для Пастрани, котрий оголосив про призупинення мирних переговорів. Коли повстанці проігнорували ультиматум про звільнення сенатора, колумбійські війська розпочали наступ та відновили контроль над головними містами півдня країни. Але ФАРК отаборилася в джунглях і продемонструвала свою силу, викравши Інґрід Бетанкур, кандидата на президентських виборах 2002 року.

Пастрана звернувся до США по невідкладну військову допомогу. Але схвалена Конгресом програма боротьби з наркобізнесом вартістю 1 млрд доларів для андського регіону забороняла надавати допомогу колумбійським військовикам, які приборкували повстанців. Багато хто в Конгресі не хотів, щоб Америка ще більше втягувалась у конфлікт, який вони вважали таким, що неможливо розв'язати. І вони піддали критиці колумбійських військовиків за корупцію та порушення прав людини. Сенатор Патрік Лейгі критикував передусім запит адміністрації за те, що той «пропонує переступити межу між боротьбою з наркотиками і боротьбою з повстанцями». У новому плані, сказав він, «ідеться не про зупинку трафіку наркотиків, а про боротьбу з партизанами»[100].

Президент знову попросив мене зібрати основних членів Ради національної безпеки — віце-президента, держсекретаря та міністра оборони — і відповісти на прохання Пастрани надати військову допомогу. Дискусію відкрив Колін Павелл. «Я скептично оцінюю можливість успіху і не впевнений у бажанні Пастрани йти проти ФАРК», — сказав він. Павелл додав, що Держдепартамент уважає, що мільйони доларів, які США витратили на спробу переконати селян вирощувати альтернативні культури, змарновано. Усі з цим погодилися, і я після наради пішла до Овального кабінету й сказала президентові, що очевидного способу вийти із трясовини в Колумбії немає. Отакою була наша позиція, коли 26 травня 2002 року обрали Альваро Урібе.

Під час передвиборчої кампанії Урібе обіцяв країні «демократичну безпеку», як він це сформулював. Він був відвертим: досі колумбійський уряд намагався вести перемовини зі слабких позицій. Вони зазнали невдачі. А він піде іншим курсом: розтрощить загони повстанців, відновить контроль уряду, проведе політичні реформи й погодиться лише на капітуляцію повстанців із обох боків політичного протистояння.

Вибори Урібе і його завзятість змінили умови й масштаби участі США в Колумбії. Мені Урібе став зрозумілішим, коли новообраний президент завітав до мого офісу в Білому домі 21 червня, за два місяці до складання присяги. Радник із національної безпеки часто зустрічається з політичними лідерами, які ще не є очільниками держав або ще не пройшли інавгурацію. Наприкінці таких зустрічей мимохідь може зайти президент. Це частково питання протоколу, але водночас дає президентові змогу ніби здаля, без зобов'язань, оцінити людину.

Коли Урібе увійшов до кабінету, я відразу ж окинула його оком: приземкуватий, але хода впевнена. Він справив на мене враження людини непохитної, цілеспрямованої, поважної, без особливого почуття гумору. Я запитала, що він називає «демократичною безпекою». Урібе пояснив, що в Латинській Америці «безпека» здавна асоціювалася з правими диктаторами, а він прагнув дистанціюватися від цього. Тож під цим виразом він розумів безпеку всіх колумбійців — і політичних союзників, і супротивників.

Ми обговорювали проблеми його країни й «План Колумбія». Він наголошував на потребі військової допомоги. «Лише з економічною допомогою ми їх не подолаємо», — сказав він. Я заперечила й узялася пояснювати, що Конгрес обмежує наші дії. На півслові двері розчинилися, трапивши колумбійців зненацька. Президент не має стукати в двері. Урібе схопився на рівні ноги й так і стояв, говорячи про свої надії на мир у країні. Президент Буш слухав, а тоді запитав, чи він серйозно налаштований завдати ФАРК поразки. «Так!» — вигукнув новообраний президент.

Після інавгурації, через два місяці, Урібе повернувся до Вашингтона. Цього разу його приймали в Овальному кабінеті. Зарубіжні лідери, які входили до цього невеликого, але елегантного бастіону демократичного урядування, здавалося, відчували, який потенціал тут панує. Зазвичай вони приходили сюди, аби переконати його хазяїна в тому, що США мусять підтримати їхню справу, хоч який страшний виклик за нею міг стояти.

Урібе досяг свого за лічені хвилини. Він сказав президентові, що не хитнеться в боротьбі проти терористів, ФАРК, використовуючи мову, якою сам президент Буш висловлювався після 11 вересня. Визнаючи, що збройні формування теж винні у хаосі в країні, він зобов'язався демобілізувати АУК та інші групи або й почати поборювати їх. А коли президент легко порушив питання про співробітництво між правими збройними формуваннями та колумбійською владою, не відступився. Він пообіцяв використати всю силу правової системи, аби притягти їх до відповідальності, яку б високу посаду вони не обіймали. Він додав, що це єдиний спосіб відновити довіру до правової влади, законодавчого органу, зокрема президентської влади.

Президент Буш мав останнє запитання, від якого, щиро кажучи, мене пересмикнуло: «У вас вистачить снаги вбити їхніх лідерів? Бо це єдиний спосіб покласти усім їм край». Сидячи на софі навпроти колумбійського міністра закордонних справ, я думала про те, чи їй та іншим членам делегації запитання президента не здасться надто нецеремонним. Потрібно було мати твердий характер, щоб вижити за умов насильства в колумбійській політиці. Тим часом батько Кароліни був президентом країни, пережив багато замахів, намагався провести реформи і, зрештою, не зміг цього зробити через насильство. Вона була втіленням колумбійського досвіду. І хто ж такі були ми, американці, аби так напролом ставити під сумнів їхню рішучість?

Урібе не зморгнув. «Так, пане президенте, — відповів він. — Я даю вам своє слово». Коли колумбійці вийшли, я зрозуміла, що між обома чоловіками утворився тісний зв'язок. Новообраний президент переконав Джорджа Буша, що саме він урятує свою країну, хоча шанси були нерівними.

Незабаром ми в уряді побачили, наскільки нерівні ці шанси, навіть якщо наш новий партнер такий рішучий. Щоб підкреслити глибину виклику Урібе, ФАРК здійснила мінометний обстріл під час серпневої інавгурації, убивши в столиці чотирнадцять осіб. У своїй промові президент Колумбії не згадував про насильство, проте скасував публічні святкування, побоюючись убивства. У наступні дні праві збройні загони помстились і вбили понад сотню людей.

Урібе не відступився. Він оголосив у країні надзвичайний стан, але не стан облоги. Ця відмінність дуже важлива, бо останній передбачає призупинення громадянських свобод. Новий президент скаже своєму народу і всім, хто захоче слухати, що він хотів реалізувати безпеку за допомогою демократичних інститутів: їх би він не ліквідовував. Для нас це стало підтвердженням того, що він був відданий саме демократичній частині «демократичної безпеки».

Урібе знайшов інші способи сигналізувати про свою рішучість. Через кілька тижнів після того, як він обійняв посаду, уряд видав позов на стягнення 800 млн доларів із 300 000 найбагатших колумбійців та 120 000 компаній. Це було потрібно для забезпечення навчання й спорядження тисячам нових солдатів і працівників поліції та створення нових сил безпеки з частковою зайнятістю чисельністю до 100 000 рекрутів. Він був поважною людиною і знав, що має обмаль часу на зміну курсу країни. Але він намірявся це зробити, перебудовуючи колумбійські політичні інститути й реалізуючи свої владні повноваження через них. У певному розумінні, допомагаючи колумбійській державі знову відчути ґрунт під ногами під час цієї кризи, він розпочинав перехід до нового демократичного майбутнього країни.

«Демократична безпека» Урібе

Як ми бачили, впродовж десятиріч Колумбія мала інститути, що формують базову інфраструктуру демократії. Президентство обмежувалося латиноамериканськими стандартами за сильної опозиційної партії, котрій часто бракувало кілька місць, щоб стати більшістю в легіслатурі. Регулярно відбувалися вибори зі зміною лідерів. Існувала незалежна судова влада. Були неурядові організації, які контролювали виконавчу владу, передусім бізнес і сільськогосподарські групи. Півстоліття армія лишалася поза політикою, а преса була відносно вільною, хоча з обох боків до журналістів могло застосовуватися насильство.

Проблемою Колумбії тоді була не відсутність інститутів, а їхня слабкість. Держава втратила монополію на застосування сили. Права міліція переймалася робітничими лідерами, а ліві повстанці викрадали й мордували бізнесменів та урядовців. Поліція та армія вважалися марними або й співучасниками політичного насильства. Судова влада сприймалася як захист високопосадовців від судового переслідування. А президентська влада не могла керувати й захищати країну. Такий інституційний ландшафт успадкував Урібе, і тим показовіше, що він подужав розв'язати колумбійські проблеми за допомогою наявних інститутів.

По-перше, колумбійський уряд мав убезпечити свій народ. Держава не може процвітати без монополії на використання сили. Це означало, що збройні формування та повстанці мали або скласти зброю в результаті переговорів, або бути роззброєними силоміць.

Діставши потужну військову підтримку від США, колумбійська адміністрація заходилася робити саме це. Під час візиту до Колумбії в грудні 2002 року держсекретар Колін Павелл оголосив, що США нададуть 537 млн доларів річної допомоги, що на 125 млн доларів більше від попередньої суми. У такий спосіб нова американська підтримка Колумбії вийшла приблизно на рівень допомоги Афганістану й Пакистану. Але Колін також зазначив, що США безумовно підтримують ліквідацію безпекової загрози країні військовими засобами. Він підтвердив, що Америка розглядала війну з лівими партизанами й правими збройними формуваннями як складову війни адміністрації Буша з терором. Це була не просто боротьба з наркотиками, а ще й боротьба з тероризмом.

Того дня я сказала президентові, що ми нарешті розв'язали давню проблему — на чий бік стати у конфлікті. «Ми ризикуємо, говорячи, що Колумбія може подолати повстанців військовими засобами», — сказала я.

«Але це правильне рішення», — відповів президент.

Завдання уряду щодо правих збройних формувань було простішим. Дехто доводить, що тісні зв'язки колумбійських посадовців і армії з цими групами пояснюють негайну реакцію АУК на вибори Урібе. 30 листопада 2002 року АУК оголосила про одностороннє припинення вогню. «Уряд, — заявила група, — демонструє свою здатність і політичну волю». АУК лишила за собою право відповідати на опортуністичні напади ФАРК. Як перший крок 800 бійців із Медельїна склали зброю. Впродовж кількох наступних років демобілізувалися більші збройні блоки: 1400 бійців із Норте-де-Сантандера, 2000 з Антіокії, 1100 з Касанаре тощо[101]. Нарешті, після 2003 року зброю склали близько 30 000 членів збройних формувань.

Далі вони здебільшого потрапляли до реабілітаційних центрів, де їм пропонувалися програми профорієнтації. Умови демобілізації передбачали амністію. Спірним було рішення не ув'язнювати тих, хто роззброювався. Міжнародні правозахисні групи, європейські уряди й понад 60 конгресменів США критикували програму як надто поблажливу, бо вона амністувала людей, у яких була кров на руках. Деякі лідери АУК були причетними до наркоторгівлі. На кількох були ордери США про екстрадицію та звинувачення в наркоторгівлі. Деякі наркобарони, що до АУК мали тільки побіжне відношення, використовували цю нагоду для перемовин із урядом і уникнення покарань.

Рішення про відпуст напасникам без жодних наслідків належало до найважчих, які мали ухвалювати країни, що покінчили з конфліктами й розрухами: коли спільнотам краще забувати минуле, навіть якщо на винних не подають позовів? Багато людей загинуло. Родини жертв хочуть, щоб когось за це покарали. Воно й гарно — розповідати батькам, дружинам і дітям, що треба жити далі, але вони так не можуть. Їм понад силу залишити свою травму в минулому. Але в лідерів є національна мета — подолати минуле й рухати країну вперед. Маючи таку дилему, колумбійський уряд зробив вибір: мирно покласти край правому повстанському рухові.

Попри переважний успіх демобілізації військових формувань, ще кілька років тривало спорадичне резонансне насильство. Міжнародна спільнота знову звернула увагу на Колумбію. Гангстери з одного такого формування в 2005 році вбили італійського туриста, і це нагадало, що люди в цих формуваннях дуже небезпечні.

Якщо роль збройних формувань у жорстокому колумбійському ландшафті зменшувалася, боротьба проти лівих повстанців ускладнювалася. Армія національного визволення то починала, то переривала перемовини з урядом, зменшуючи одне джерело конфлікту. А от війна проти ФАРК посилилася. Колумбійська армія почала наступ на укріплення ФАРК. У відповідь ФАРК викрала більше жертв, зокрема трьох американських урядовців після падіння їхнього літака в джунглях.

Обставини партизанської війни невиразні, надходили численні повідомлення про звірства колумбійських солдатів. Один такий інцидент привернув міжнародну увагу, коли посадовці Комісаріату ООН у справах біженців звинуватили військових у причетності до вбивства сільського ватажка й сімох селян, що троє з них діти, через підозру у зв'язках із повстанцями. Колумбійський уряд спочатку все заперечував, але звинувачення були висунуті проти старших офіцерів 17-ї бригади, що призвело до розгляду справи у військових судах, визнання їх винними і засудження до ув'язнення. Адміністрація Урібе вдалася до агресивних операцій, щоб викоренити ФАРК. Марксистські повстанці чинили запеклий опір і одного разу вбили в засідці 17 колумбійських солдатів. Командувач армії назвав це «терористичним і кримінальним актом». Власне, це був показник того, наскільки затятою й жорстокою стала боротьба урядових сил із ФАРК.

Насильство особливо вирувало навесні 2007 року. 10 травня ліві повстанці висадили в повітря вантажівку з дев'ятьма поліціантами. Наступного дня було вбито ще десять патрульних на заході країни. 18 червня померла група викрадених законодавців. Партизани сказали, буцімто заручників було вбито в перестрілці під час військового нападу. Багато колумбійців уважало, що їх убила ФАРК. Понад мільйон людей вийшли на вулиці Боготи і закликали ФАРК випустити сотні заручників. Серед полонених були колумбійські політики, військові офіцери, військові підрядники США. Лише кілька років тому такий протест був би немислимим. Нині колумбійці мали цього по самісіньку зав'язку. Вони більше не боялися й виходили на демонстрації проти повстанців.

Того ж року я зустрілася з новим міністром закордонних справ Фернандо Араухо Пердомо, якого ФАРК викрадала, але він через шість років утік із неволі. Він уособлював той факт, що колумбійський уряд наганяв тепер хвилю на терористів.

Урібе серйозно ставився до своєї обіцянки президенту Бушу вполювати лідерів ФАРК, і десятки партизанів вищого й середнього рівнів були нейтралізовані в наступні роки. У столиці Венесуели мисливці за головами захопили лідера ФАРК Родріґо Гранду, що викликало одну з кількох суперечок поміж сусідами. Насправді Урібе наполягав, що президент Венесуели Уґо Чавес надає притулок ФАРК і дозволяє використовувати свою територію для організації нападів на Колумбію. Чавес заперечував ці звинувачення, але докази були на користь версії Урібе. Під час транскордонного рейду в Еквадор (що призвело до розриву дипломатичних стосунків із цією країною) Колумбія вбила Рауля Реєса, одного з керівників ФАРК. Армія відновила його лептоп, у якому зберігалися документи про венесуельську підтримку марксистським повстанцям. Каракас заперечив цю заяву, але США підтримали Урібе.

Суперечка між колумбійським президентом і Чавесом мала й ідеологічний характер. Я пригадую першу зустріч із запальним венесуельським популістом на Саміті Америк 2001 року. Він ледь стіл не перестрибнув, аби потиснути президентові руку й погомоніти про бейсбол. Він був грубим і схильним до блазнювання. Потім президент повернувся до мене й сказав: «Він достоту бандит». А до того ще й активний супротивник США. Чавес підтримував лівих політиків від Нікарагуа до Мексики і не схвалював поточне знищення ФАРК. Це була поважна поразка для його зазіхань у західній півкулі.

На час смерті з природних причин лідера і засновника ФАРК Мануеля Маруланда в 2008 році організація була вже блідою копією себе самої. У кількох містах ФАРК вдалося висадити в повітря кілька автівок, але самі напади були невеликі й здійснювалися поза столицею. Колумбійські військові відновили контроль у країні. У липні армія визволила Інґрід Бетанкур, яка пробула в неволі шість років, і це ще раз підкреслило успіх уряду. ФАРК виявилася значно послабленою й почала шукати домовленостей із Боготою.

Уряд відмовився від прямих перемовин із ФАРК і продовжив ліквідацію повстанців. Усе-таки Урібе довелося примиритися з тим, що здобути військову перемогу буде легше, аніж потім лікувати глибокі гнійні рани в колумбійському суспільстві.

Проблема справедливості

Для відновлення репутації судової влади треба було показати, що ніхто не може бути понад законом. А задля цього політична система мусила скласти кілька критичних і важких іспитів.

Службовий список адміністрації Урібе був далеко не такий чистий у випадках розслідування заяв і позивання людей до суду. Тоді багатьох було притягнуто до відповідальності. Громадськість довідалася про вбивства журналістів і робітничих лідерів. Нещодавно Урібе зауважив, що до його виборів було ухвалено лише один вирок у зв'язку з тими подіями. До кінця його каденції їх налічувалося понад 200[102].

Армія, яка ефективно боролася з ФАРК, також не мала імунітету від судочинства. Наприкінці 2008 року розслідування пов'язало десятки військовиків зі смертями невинних громадян. У звинуваченні йшлося, що для збільшення кількості ліквідованих повстанців вони додавали до лічби вбитих цивільних. 29 жовтня президент Урібе звільнив 25 офіцерів у зв'язку з цією справою, зокрема трьох генералів. За тиждень до відставки був змушений скласти повноваження й командувач армії.

Набагато чутливішою проблемою була повторювана заява про те, що члени президентського кабінету також причетні до насильства правих, які завдавали шкоди країні. Звинувачення мали ідеологічний присмак, бо заяви йшли від профспілок і правозахисник груп, які симпатизували ФАРК.

Найбільш поважні й далекосяжні заяви були викликані скандалами із так званою «параполітикою». На лептопі екс-командувача збройних формувань «Хорґе 40» були знайдені свідчення змови колумбійських політиків із правими ескадронами смерті. Ці факти, опубліковані в жовтні 2006 року, стали національною та міжнародною сенсацією. Через місяць Верховний суд Колумбії наказав арештувати сенаторів Альваро Ґарсія і Хайро Мерлано, депутата нижньої палати Еріка Морріса та ще двох екс-політиків за звинуваченням у підтримці бойовиків та отриманні від них грошей на свою передвиборчу кампанію. Усі вони були сильною підпорою для Урібе.

Упродовж кількох тижнів тривали арешти й розслідування справ політиків. Колумбійський генеральний інспектор звинуватив Хорґе Ноґуеру, екс-начальника поліційної розвідки, у постачанні збройним формуванням оперативної інформації. Скандал призвів до відставки міністра закордонних справ Марії Консуело Араухо після арешту її брата-сенатора.

Однак скандал не зачепив президента, хоча й диму довкола нього було багато. Сенсаційну заяву зробив сумнозвісний екс-командувач збройних формувань. Він сказав, що під час виборів 2002 року Урібе залучав міліцію до залякування виборців. Урібе спростував цю заяву й відкрито захищався у пресі, а тоді запропонував народу судити самому. Зрештою колумбійці його підтримали. У травні 2006 року він був переобраний на новий термін, здобувши 62 % голосів, що стало найвищим показником «за» за всю історію країни. Навіть у розпал скандалу його рейтинг не падав нижче 60 %.

Урібе був популярним, бо повернув Колумбії стабільність і певну безпеку. Але він не керував залізною рукою. Він використовував повноваження президента й більшість своїх прибічників у легіслатурі. Напередодні перевиборів партії з його коаліції здобули 62 % із 102 місць у сенаті та 57 % із 166 місць у нижній палаті. Люди голосували за його платформу тиску на ФАРК. Його популярність значно посилювалася завдяки партнерству зі США, що обіцяло не просто безпеку, а ще й економічне зростання.

Партнерство, а не патерналізм

І в адміністрації Буша, і в колумбійському уряді дбали про ширші цілі — про «План Колумбія». За кожної нагоди президент Буш і я звертали увагу на ширшу картину — потенціал тріумфу демократії в Колумбії і спільні цінності в основі двосторонніх відносин. Наратив США подекуди в Латинській Америці не завжди був позитивним. Наша історія в регіоні від самого заснування нашої ж держави не завжди була результатом партнерства й поваги, що інколи забарвлювало ставлення до нас і наших намірів. Спроби в часи Холодної війни покращити стосунки, як-от Альянс за поступ президента Кеннеді, були затьмарені іншими діями, приміром, таємною допомогою США у поваленні соціалістичного уряду Чилі в 1973 році. Наша мета в адміністрації Буша полягала у створенні нового наративу США в регіоні на основі наших спільних домовленостей про перехід до демократії та демократичного розвитку, і Колумбія відверто демонструвала перспективність такого підходу. Президент Буш відвідав Боготу в березні 2007 року, і це був перший візит американського президента в країну за останні 25 років. То був символічний жест підтримки й віри в зусилля Урібе з гарантування безпеки і його відданості демократії.

Колумбійці повністю виклалися в розкішній церемонії у внутрішньому дворі президентського палацу. Державні візити відбуваються за протоколом, і він був саме таким. Є формальна церемонія прибуття. Президенти представляють членів своїх делегацій один одному. Виконуються державні гімни. Відбувається обмін короткими зауваженнями, іноді не зовсім короткими. Далі йде огляд військ — це архаїчне дійство з шаблями й стягами. Але з огляду на відродження колумбійських військовиків церемонія мала неабияку вагу.

Президенти ступають по червоній килимовій доріжці у супроводі військової музики, а вишикувані підрозділи віддають честь під час цієї неначе нескінченної ходи. Зазвичай американського президента просять звертатися до військ їхньою рідною мовою, що було нескладно для Джорджа В. Буша, який знає іспанську, але іноді це проблема, коли йдеться про менш відомі мови.

Стоячи під час цієї церемонії у дворі президентського палацу, пригадую, я думала: «Коли вже це скінчиться?» Було чимало повідомлень про терористичні погрози нам, і тому було помітно присутність численних сил безпеки. Мені вже кортіло зайти до будівлі, де було безпечніше. Я впевнена, що таємні агенти думали так само. В Колумбії ставало безпечніше, але ще не стовідсотково.

Урібе був сповнений рішучості використати взаємини з США на користь вітчизняного господарства. Після багатьох років громадянського конфлікту колумбійська економіка потребувала зростання. Наприкінці 1990-х ВВП на душу населення був невеликим; він упав із 2 814 доларів у 1997-му до 2 197 доларів у 1999 році[103]. Відповідно, економіка уповільнювалася й скоротилася на 4,2 % в 1999 році. Акцент Урібе на безпеці був невід'ємною частиною ширшого порядку денного, що включав підтримку економічного розвитку та приватних інвестицій. І на цьому фронті нові реалії теж позначилися. Щойно колумбійський уряд відновив керованість країною, в економіці почався бум. За каденції Урібе ВВП на душу населення зріс із 2 376 доларів 2002 року до 6 180 2010-го.

Була й більша мета на рівні західної півкулі. Урібе був найважливішим захистом від Уґо Чавеса і його зусиль переробити Латинську Америку за образом його «Революції Болівара». З притаманною йому помпезністю та апломбом Чавес обіцяв і часом давав винагороду латиноамериканським урядам. Підбадьорений високими цінами на нафту (147 доларів за барель у 2008 році), він купив вибори в Нікарагуа, зробив невдалу спробу провернути це в Мексиці, роздавав пільгові нафтові контракти країнам карибського басейну.

Урібе та інші друзі США, як-от Луїз Інасіу Лула да Сілва, просили нас, як хтось зауважив, «украсти в Чавеса карту соціальної справедливості». А що ми збиралися переписати наратив США в цьому регіоні й зосередити його на демократії, це також стало частиною дискурсу. Йшлося не лише про вибори, вільну торгівлю, здоров'я макроекономіки, а й про звітність демократій за ще щось. Чи повністю вони забезпечують свій народ? Чи поліпшується життя? Чи є покращення в освіті, охороні здоров'я, житловому будівництві та прозорості в уряді? Йдеться ж бо не про мову лівих чи правих, а про мову демократії.

Американо-колумбійська угода про вільну торгівлю стала основою економічної стратегії для Боготи, і я відвідала Колумбію в січні 2008 року з делегацією Конгресу США. Ця поїздка була потрібна, аби обидві партії підтримали угоду. Ми хотіли, щоб конгресмени на власні очі побачили зміни в Колумбії.

Прибули ми до Медельїна, що раніше асоціювався з насильством і хаосом. Тепер там чудові парки й будівельний бум. Один момент, здавалося, втілив усе, що намагався зробити Урібе. Ми відвідали центр садівництва, де вирощувалися квіти на експорт. Угода значно розширить доступ цього товару на американський ринок. Нашим гідом була жінка, їй було максимум 35 років, і вона належала до демобілізованих бойовиків. Жінка розповіла, що вступила до АУК у 15 років, щоб «захистити своє село». Її підрозділ скористався можливістю скласти зброю в 2003 році. Тепер вона вчилася читати і працювала пакувальницею квітів на експорт. Її діти-підлітки приходили після школи й допомагали за невелику платню.

Я переконана, що її спеціально підібрали, щоб вразити нас. Як на мене, вона не була схожа на бойовика, чи демобілізованого, чи ні. Вона була схожа на молоду жінку, життя якої ледь не занапастив цивільний конфлікт і в якої був шанс на майбутнє, бо її країну вирятували з хаосу. Якщо саме це хотіли сказати колумбійці, то їх справді почули.

За нашу каденцію ми не змогли провести угоду через Конгрес, але це зробив президент Обама в 2012 році. Це зцементувало майже тридцятирічну американську підтримку обома партіями переходу Колумбії від громадянської війни до демократичної безпеки.

«Пане президенте, вам час піти»

Одна з переваг демократії в тому, що вона накладає обмеження навіть на найбільш владних і популярних осіб. Легіслатури, громадянське суспільство і преса домовляються про контроль над виконавчою владою. Те саме й щодо терміну каденцій. Ті, хто урядує демократично, приймає ці обмеження і діє відповідно. Альваро Урібе, який стільки зробив для повернення віри в демократичні інститути Колумбії, власне, зневажив ці зобов'язання.

За конституцією 1991 року колумбійський президент не мав права на другу каденцію. 2004 року за наполяганням Урібе колумбійські законодавці зняли це обмеження й дозволили президентові балотуватися ще раз. Закон пройшов через вісімнадцять подань і був нарешті підтриманий Верховним судом, хоча й не одноголосно. Урібе доводив, що йому слід було продовжити боротьбу з ФАРК і завершити демобілізацію правих збройних загонів. Його було переобрано на новий термін 60 % голосів.

Проте коли 2008 року прибічники Урібе зібрали п'ять мільйонів підписів за референдум про третій термін, опозиція виявилася більшою. Законопроект пройшов нижню палату, але за ним Урібе мав би пропустити один термін і балотуватися вже в 2014 році. Проте багато прибічників президента не здавалися і вважали, що треба дозволити йому балотуватися в 2010 році.

Зрештою, у вересні 2009 року пройшов законопроект, який закликав до референдуму про внесення змін до конституції. Для його проведення потрібне було схвалення Конституційного суду. У своїй ухвалі, яка не підлягала оскарженню, той відмовився дати згоду. В обґрунтуванні ухвали згадувалися серйозні порушення демократичних засад, правил фінансування кампанії на підтримку референдуму, а також складнощі з його ухваленням у легіслатурі.

Чимало колумбійців просто вважали, що третя каденція дасть президентству забагато влади. Законодавець підсумував цю позицію: «2001 року виборці погодилися, що Альваро Урібе — найбільш кваліфікована особа для цієї посади. Але, як і в кожній демократії, на посаду є багато здібних претендентів. І ці люди повинні мати шанс»[104].

Президент Урібе був гірко розчарований. На його думку, він багато зробив для своєї країни: більша безпека, економічні вигоди, сильніші демократичні інститути. За іронією долі, де були ті самі демократичні обмеження, які змарнували його мрію продовжити керувати країною. «Я приймаю і поважаю ухвалу Конституційного суду», — сказав він.

Урібе був сильним лідером, а не традиційним латиноамериканським властолюбним керівником. Він уважався президентом, який переймався всіма громадянами і керував на підставі особистого вивчення проблеми. У розпал кампанії «за демократичну безпеку» він і члени його кабінету щотижня їздили по всіх загумінках країни. Вони відвідували місцини, де було найбільше безпекових, економічних і соціальних проблем, організовували в містечках зустрічі й дискусії. Власне, народ цінив те, що він зробив. Урібе залишив посаду з 70-відсотковим позитивним рейтингом, відпрацювавши дві каденції. Йому справді вдалося відродити колумбійські демократичні інститути, що слід пам'ятати. І коли ці інститути сказали йому, що час піти, він прийняв вердикт і пообіцяв залишитися в політиці, але вже депутатом у парламенті.

Усі війни мають завершитися

Партія Урібе мала успіх на виборах до парламенту через місяць після ухвали Верховного суду. Але Хуану Мануелю Сантосу, екс-міністру оборони, знадобилося два тури, щоб виграти президентські вибори. Сантос супроводжував президента Урібе під час пам'ятної зустрічі в Овальному кабінеті. Більше за інших посадовців він відомий жорстким ставленням до ФАРК і успішною військовою кампанією проти цієї організації.

У своїй промові переможця новий президент був дуже схожий на свого ментора і попередника. Він оголосив, що для ФАРК «час вичерпався», навіть більше — «жодних переговорів». Це підбадьорило Урібе, котрий вирішив, що його спадщина збережеться.

Проте через кілька місяців Сантос почав рухатися в іншому напрямку. Колумбійська преса повідомляла, що він через одного бізнесмена налагодив секретні контакти з ФАРК. Остання відповіла звільненням низки заручників, назвавши це «жестом миру» стосовно адміністрації Сантоса.

На початку каденції в Сантоса була подвійна політика: і до перемовин готовий, і продовжує військову кампанію. Але підтримувати таку мішанку було важко. Військовий вимір поступився політиці перемовин, що розпочиналися в Гавані. Рівень насильства коливався, але ніколи вже не загрожував стабільності Колумбії, як у минулому.

Поволі, крок за кроком, ФАРК і уряд посувалися до завершення конфлікту. Найважчими проблемами стали осудність минулих насильств і роль ФАРК у майбутньому політичному процесі. Нарешті обидві сторони досягли угоди щодо виміру справедливості у вересні 2015 року. Впродовж кількох місяців вони виробили рамкові положення покарання повстанців на відплату за шість мільйонів жертв війни.

Це привело до угоди щодо чотирьох із п'яти основних проблем. Залишалася проблема участі ФАРК у майбутньому політичному процесі. В січні 2016 року Рада безпеки ООН ухвалила резолюцію про створення політичної місії для моніторингу всіх аспектів угоди. «Ухвала Ради безпеки означає, що ми вже не самі, — сказав Сантос, — але разом із ООН, усім світом — до кінця цієї війни»[105].

Улітку 2016 року обидві сторони нарешті уклали угоду. Вона передбачала роззброєння і демобілізацію сил ФАРК упродовж кількох місяців. Миротворча місія ООН наглядала за створенням 23 тимчасових зон для майже 7 000 повстанців, де почнеться процес роззброєння й адаптації до цивільного життя. Інші положення були більш неоднозначними, як-от невеликі покарання для лідерів ФАРК і резервування місць для цієї групи в колумбійському парламенті.

Мирову угоду, яку в жовтні 2016 року винесли на референдум, люди зустріли по-різному. Внутрішня опозиція була сильна, і очолював її сам Альваро Урібе, котрий нині був членом парламенту. При явці менше 38 % угода не пройшла — для її ухвалення забракло 0,5 % при 50,2 % проти. Президент Сантос відповів обіцянкою поновити перемовини, і через кілька тижнів він підписав із лідерами ФАРК переглянуту угоду, в якій враховувалися окремі побажання критиків.

Поляризація між лівими й правими рухами в історії колумбійської політики знову активізується тоді, коли країна намагається раз і назавжди покласти край війні. Проте завдяки перемозі демократії протистояння тепер відбувається в межах інституцій, а не на вулицях чи селах і джунглях занапащеної країни.

Розділ 7

Близький Схід: чи може демократія існувати в казані?

Мені телефонувала Ципі Лівні, міністр закордонних справ Ізраїлю. «„Хезболла“ перейшла Блакитну лінію, — сказала вона, маючи на увазі кордон між Ліваном та Ізраїлем, що був установлений після виведення ізраїльських військ із теренів північного сусіда в 2000 році. — Вони вбили трьох ізраїльських солдатів та викрали інших». У мене серце похолонуло. Ось-ось почнеться ще одна війна на Близькому Сході.

Ліванська війна 2006 року почалася 12 липня й тривала шість руйнівних тижнів, знову струсонувши Левантом. Уже за кілька днів американському держсекретареві взялися дзвонити ізраїльтяни, араби та дипломати, закликаючи знайти вирішення. Якось увечері я побачила позачергове опитування «Сі-Ен-Ен», у якому людей питали, чи зможу я знайти рішення. (Здається, 58 % опитуваних сказали, що, на їхню думку, я знайду.) Це стало моєю особистою справою.

Під тиском цих подій я намагалася розташувати ситуацію в певному контексті. «Ми бачимо перейми нового Близького Сходу», — сказала я репортерові, сподіваючись просигналізувати, що щось гарне може з'явитися з хаосу, який поглинув регіон. Я сказала це з добрими намірами, але коментар не зрозуміли. І це підтвердив мультик, що зображував мене, вагітну Близьким Сходом, а з моїх зубів крапала кров. Від образу довелося відмовитися. Буремні події останнього десятиріччя розірвали малу регіону й повалили стовпи старого ладу. Крізь війни, розруху, революцію та (в кількох випадках) реформи вимальовується новий Близький Схід.

***

Багато хто вважає Близький Схід одностайним. Складена картина зображує корумповані авторитарні уряди, де-не-де на чолі з королями. Вони гноблять жінок і стинають голови ворогам. Цей регіон є джерелом тероризму та війн, а все його багатство походить від нафти. Він породжує лише клопоти.

Проте існує й паралельна реальність. Історичні, політичні та соціальні обставини цих країн різні. Послом Бахрейну до США в 2008—2013 роках була єврейка. В Йорданії п'ятеро міністрів — жінки. Здаля силует Дубаю не гірший за чиказький. Ресторани й нічні клуби в Лівані схожі на європейські.

Різні також політичні обставини в регіоні — інституційний ландшафт. Якщо ми згадаємо про схему, згадану у вступі, то на Близькому Сході є країни всіх категорій. Лівія — це історія хаосу після повалення тоталітарного культу особистості. Там було обмаль інститутів, вартих згадки, а нові ще не були на плаву. Єгипет і Туніс отримали різні результати після повалення авторитарних президентів. Першим тепер керують військові, а другий став квазі-демократичною державою з новою інфраструктурою інститутів, які намагаються вижити. Ірак пробує запустити молоді інституції за умов складніших безпекових викликів і політичної роздрібненості. У монархів Саудівської Аравії, Бахрейну, Кувейту, Йорданії, Марокко, Катару, Оману, ОАЕ різний рівень толерантності до інакодумства та політичної активності, і це відбивається на інституційному ландшафті. Тож важливо зрозуміти не лише позиціонування держави сьогодні, але й те, які компоненти можуть їй знадобитися для кращого завтра.

А може, ще не час дбати про демократичне майбуття Близького Сходу? В регіоні одночасно відбуваються два перевороти. Перший схожий на повстання, що трапляються в усьому світі, де людям урвався терпець щодо авторитарних, корумпованих режимів, які не дбають про народ. Це джерело невдоволення наснажило Арабську весну, під час якої було повалено уряди в Єгипті й Тунісі та розпочато громадянську війну в Сирії. Сьогодні завдяки соціальним медіа всі хатні справи виносяться на люди. Невдоволення, як пожежа, перетинає кордони. Але є на Близькому Сході й своя особливість: на тлі регіональної війни на друзки розлітається вся система державних кордонів.

Халепою для Близького Сходу є складна політична географія. Єгипет має багатовікову історію. Сучасний Іран був колись стрижнем Перської імперії, а Туреччина — центром Оттоманської імперії. Ці держави мають сильну й усталену національну ідентичність. А інші в цьому регіоні з'явилися внаслідок дипломатичних заходів на початку XX ст. Коли наприкінці Першої світової війни Оттоманська імперія розвалилася, її чотирьохсотлітня система урядування на Близькому Сході зруйнувалася. Країни-переможниці у тій війні — Британія та Франція — вторглися в утворений вакуум і перерисували кордони, нехтуючи історичними складнощами на теренах. Унаслідок цього сформувалися сучасні кордони Іраку, Сирії, Лівану, Йорданії й того утворення, що тоді називалося Палестиною. Монархи й диктатори утримували ці держави-конструкти у своїх межах. Довільно проведені лінії перетинали віросповідні й етнічні ареали, залишаючи мішанку з курдів, мусульман-шиїтів та мусульман-сунітів, вкраплень християнських груп та інших меншин у межах нових кордонів або й на самій лінії розмежування.

Часто-густо керівництво не пасувало до етнічно-релігійної мішанки. Іраком спочатку правив сунітський король, а потім сунітський диктатор Саддам Хусейн, хоча 60 % населення було шиїтами. Правляча сім'я в Бахрейні — суніти, а 70 % населення — шиїти. Схід Саудівської Аравії — 10 % країни і нафтоносний район — заселений переважно шиїтами. Впродовж усієї історії сунітські монархи нехтували потребами населення, через що ширилася недовіра. Башар аль-Ассад — алавіт (алавіти — нечисленна шиїтська секта). А сирійське населення складається з приблизно 75 % сунітів і 13 % курдів. Склад ліванського населення: 27 % сунітів, 27 % шиїтів, 40 % християн[106]. Керування країною здійснюється за усталеною формулою. Президент має бути християнином, прем'єр — сунітом, спікер парламенту — шиїтом. Ліванська шиїтська «Хезболла», тобто «Партія бога», переважає на півдні країни й у великій частині Бейрута. Достоту вона є відгалуженням іранського Корпусу вартових революції й одержує накази, гроші та духовну підтримку з Тегерана.

Картина ускладнюється стосунками між шиїтським Іраном і Саудівською Аравією, найважливішою сунітською державою. Сунітські правителі — і в цьому є рація — звинувачують Іран у заохочуванні розвалу їхніх держав, у спробі побудувати «шиїтський півмісяць» від Середземномор'я до Перської затоки[107]. Вони засуджують інфільтрацію, як вони це називають, перського Ірану в арабські справи, і кожна сторона це протистояння може простежити до початків ісламу. І хоча особливої любові між арабами-шиїтами та іранцями немає, сунітські лідери намагаються зібрати їх докупи, скрізь убачаючи іранський вплив. У результаті вибухнула війна чужими руками в Ємені, де іранські союзними протистояли Саудівській Аравії та ОАЕ. У Сирії, Іраку, Ємені, Лівані регіональні держави змагалися за вплив, ускладнюючи й без того вибухонебезпечну внутрішню політичну ситуацію.

Тож як можна порушувати питання демократії, коли Близький Схід палає? Чому б не почекати, доки регіональні війни й конфлікти не вщухнуть? Відповідь на ці запитання в тому, що люди в регіоні можуть виявитися не такими терплячими. Стримувана фрустрація Арабської весни нікуди не поділася. Економічний ландшафт із повільним зростанням та низькими цінами на нафту спонукає до змін. Населення Близького Сходу молоде, й останні опитування свідчать, що воно невдоволене статусом-кво: понад дві третини арабської молоді вважає, що їхні лідери мають більше робити для покращення прав і свобод[108]. Саме тепер формується ландшафт майбутнього в Тунісі, Єгипті, Іраку, державах Перської затоки. Колись і до Сирії прийде мир, і в цій країні сформуються інституційні рамця.

Найважливіше те, що аргумент на користь потреби демократії на Близькому Сході так само сильний, якщо не сильніший, ніж будь-де у світі. Це найкраще відбито у знаменному маніфесті арабських інтелектуалів[109].

Арабський звіт 2002 року про розвиток людини висвітлив страшну картину майбутнього Близького Сходу. Написаний арабськими соціологами й академічними вченими звіт попереджав про близьку кризу, якщо регіональні лідери не звернуть увагу на три аналітичні розриви, а саме: свободу, права жінок, знання. Дослідники порівняли поступ в арабському світі з розвитком азійських тигрів і, на диво, Ізраїлю. В резюме «Мідл Іст квортерлі» йшлося: «Стрижневий засновок доповіді: бідність — не тільки справа прибутку»[110]. У резюме зацитовано Надера Ферґані, основного автора доповіді: «Невільна людина — бідна. Безправна жінка — бідна. Людина без доступу до знань — бідна». І на завершення: «За всіма дими критеріями арабський регіон, навіть у найбагатших зонах, можна назвати збіднілим».

Отже, доповідь визначала поступ у розвитку не за економічними показниками, а за рівнем соціально-політичної свободи. Це був зрозумілий месидж арабським лідерам: змінюйтеся або продовжуйте своє відставання від світу.

Уперше я прочитала Арабський звіт про розвиток людини, коли мою увагу звернув на нього працівник Ради національної безпеки. На мене справили враження його щирість і кількість порушених табу. Якось уранці я захопила з собою копію звіту до Овального кабінету. «Пане президенте, вам варто це прочитати», — сказала я. Потім я роздала примірники іншим, зокрема Дональду Рамсфельду, Коліну Павеллу, міністрам оборони і закордонних справ. Це був не єдиний, але дуже важливий фактор у формуванні Порядку денного свободи — ми вважали, що США надто довго не звертали уваги на відсутність свободи на Близькому Сході. У червні 2005 року в Каїрі я виголосила промову, визнавши цей факт. «Упродовж шістдесяти років моя країна, Сполучені Штати, переймалася стабільністю коштом демократії в цьому регіоні Близького Сходу, і ми не досягли ні першого, ні другого. Відтепер ми підемо іншим курсом, — сказала я. — Ми підтримаємо демократичні надії всіх народів». І далі продовжила, що давно настав час змін. Час особистої свободи, чесних виборів, припинення насильства й залякування громадян та конституційного захисту для всіх.

Попри те що регіональні обставини сьогодні менш сприятливі, ніж у 2005 році, я й досі так думаю. Стабільний Близький Схід колись стане демократичним Близьким Сходом. Лише через інститути люди з усіх релігійних та етнічних груп можуть знайти шлях до мирного захисту своїх інтересів і прав. Якщо диктатори й авторитарні монархи не можуть більше гарантувати цілісність і процвітання своїх країн, то їхнє місце мають зайняти демократичні інститути.

Ірак: коли падають тирани

Я сиділа у своєму кабінеті, намагаючись упорядкувати в часі події кількох останніх днів. Іракські збройні сили не дали серйозну відсіч американським військовим. Війна, що почалася 19 березня 2003 року, мала б, здавалося, завершитися 9 квітня.

Телевізор був увімкнутий, але я не звертала на нього уваги, бо поринула в роздуми, плануючи свою наступну роботу. Обов'язково потелефонувати Коліну про початок відбору послів. Йому теж доведеться повернутися до ООН. Тепер, коли війна закінчилася, ми зможемо взяти на борт росіян і французів. [Міністр фінансів] Пол О'Нілл має потелефонувати своїм колегам і обговорити стабілізацію валюти та зменшення боргу. Це може стати непоганим проривом. Може, президентові варто подзвонити Шираку й Путіну. Ні, трохи зарано.

Раптом мою увагу привернув рух на екрані. Розлючена іракська молодь стягла з постаменту й потрощила на землі масивну статую Саддама Хусейна. Яка мить! — подумала я собі. — Це схоже на 1991 рік, коли статуї Йосипа Сталіна падали по всій Східній Європі. Іракці звільнилися від монстра.

Проте в Іраку ця мить перетвориться на міраж. Коли перша спроба повалити подобу диктатора не вдалася, хтось — може, й американський солдат — порадив узяти мотузку. І був жахливий момент, коли солдати США видерлися на повалену статую, щоб підняти там американський стяг. На щастя, тверезих голів виявилося більше, і раптом з'явився іракський стяг.

Може, це була метафора парадоксу підтримки переходу до демократії за умов окупації. Американська військова влада створила можливості. Проте нову державу мали будувати самі іракці.

Упродовж наступного десятиріччя й далі іракські лідери докладали всіх зусиль, щоб убезпечити свій народ і почати надавати важливі послуги. Треба віддати їм належне: вони намагалися діяти через свої нові демократичні інститути, переймаючись у парламенті й вільній тепер пресі бюджетним фінансуванням і міністерськими посадами. Кілька лідерів мирно пішли з посади, і іракці тричі ходили на дільниці, щоб їх замінити. Громадяни відкрито протестували і воліли зробити свій уряд підзвітним. Країну переслідувало екзистенційне питання: що таке федеральний Ірак? У курдів була одна відповідь, у шиїтів — інша, і ще інша — у сунітів. Попри це іракські лідери вчилися працювати разом і довіряти один одному. Це було важко.

Нижче ми простежимо іракську боротьбу за створення й підтримку демократичних інститутів у надзвичайно складних умовах. Я не збираюся повертатися до рішення про вторгнення в Ірак, бо докладно і чесно дослідила це в попередній роботі[111]. Але варто повторити, що ми повалили Саддама не для того, аби під прицілом зброї запроваджувати демократію в Іраку. Це було б зловживанням американською військовою силою, і я ніколи не радила б президентові реалізувати цю ідею.

Коротко кажучи, президент і його очільник національної безпеки вважали Саддама загрозою безпеці. Ми вважали — на основі розвідданих багатьох країн, — що він відновив свої програми зі створення біологічної та хімічної зброї, а також домігся значного поступу у створенні ядерної зброї[112].

Важливо, що за цим стояв Саддам. Він був давно відомий своєю агресивністю щодо сусідів і постійним пошуком, створенням і використанням засобів масового знищення. Він підтримував терористів — не «Аль-Каїду», але численні інші групи. І ми також боялися, що він може передати зброю масового знищення або технологію її виготовлення деяким із них. У нападі 9/11 комерційні авіалайнери використовувалися як ракети; прагнучи захистити країну, ми не виключали жодного сценарію. Перед катастрофою нам не вдалося з'єднати всі ланки в один ланцюг, і надалі ми це врахуємо.

Після підписання перемир'я на завершення Саддам постійно його порушував. Він намагався вбити президента Джорджа Г. В. Буша. Він обіцяв знищити заборонену зброю, але відмовився надати докази цього, і його постійно ловили на брехні. 1988 року інспекторів ООН вигнали з країни; вони не могли працювати, бо він постійно бавився з ними в кота й мишку. Він вдавався до порушень, відкриваючи вогонь по наших бойових літаках, які забезпечували безполітну зону для захисту наших людей. На певному етапі в 2001 році міністру оборони Дону Рамсфельду було наказано розробити план на той випадок, якщо іракській ППО вдасться збити американський літак. Ми постійно перебували в стані війни з іракським диктатором.

США й 32 країни коаліції вирішили, що міжнародній спільноті час діяти. Резолюція ООН 1441, ухвалена в листопаді 2002 року, попереджала про «серйозні наслідки», якщо Ірак не виконуватиме відповідні умови. Ці факти — або радше факти, як ми їх тоді бачили — стали єдиною підставою для вторгнення в Ірак.

Окремо стояв намір дати іракцям шанс на демократичне майбутнє, і в цьому була своя логіка. В адміністрації дехто, зокрема Дон Рамсфельд, доводив, що після Саддама нам краще настановити іншу сильну особистість. Треба знайти генерала, не причетного до військових злочинів, і нехай іракці самі розбираються. Ідея слушна, але президент уважав, що Америка вже достатньо наробила на Близькому Сході, а результат там був неприйнятний. Через брак свободи в регіоні панували тероризм і нестабільність. Ми знали про складність іракської етнічно-релігійної мішанки. Дати раду цим складнощам могли тільки демократичні інститути, аби люди могли співіснувати, мирно розв'язуючи свої суперечки. Бо інша опція — хтось когось пригнічує — не могла стати формулою стабільності.

Найближча до цього паралель — політика США стосовно Німеччини та Японії після Другої світової війни. США вступали в ті війни не для запровадження демократії; вони долали імперські Японію й Адольфа Гітлера, бо ті загрожували безпеці. Проте, коли режими були повалені, американці зосередилися на побудові демократичних держав-наступниць. Розповідають — можливо, це апокриф, — що напередодні завершення війни Черчилля спитали, що він хоче зробити з переможеною Німеччиною. Він відповів: «Я так люблю Німеччину, що хочу, аби їх було більше». Тобто аби вона була розділена й слабка. Таке класичне мислення про рівновагу влади.

З іншого боку, США уповноважували таких людей, як Конрад Аденауер, відроджувати західну частину Німеччини на демократичних засадах. Разом вони провели введення ФРН у політичні організації демократій — Євросоюз і договір колективної безпеки НАТО — на основі американських гарантій. Подібно до цього засади «Мирної конституції Японії» разюче схожі на засади американської Конституції. І саме Сполучені Штати гарантували безпеку країни, щоб їй не треба було повністю переозброюватися. У початковій версії того, що політологи називають «демократичним миром», ці лідери вважали, що демократії не мають воювати одна з одною. Франція та Німеччина ніколи більше не воюватимуть; вважалося, що й демократична Японія житиме в гармонії зі своїми сусідами. Уточню: ми не гадали, що Ірак — це Німеччина або Японія в розумінні готовності до демократії. Але ми вважали, що мирний і демократичний Ірак — це краще, ніж авторитарна альтернатива. Цей дух мотивував надання іракцям шансу на демократичне майбутнє.

Інституційний ландшафт як темний бік Місяця

Через кілька днів після падіння статуї ми почали займатися тим, щоб країна звелася на рівні ноги й почала функціонувати. Ми бралися до численних видів планування для повоєнного Іраку разом із десятками американських урядових агенцій. Перед вторгненням відбулася навіть великомасштабна генеральна репетиція. Проте пропозиції щодо інституційної інфраструктури Іраку виявилися здебільшого хибними.

Через непрозорість диктатури Саддама ми не могли знати невідоме: як насправді він керував країною. Які важелі залишаться після нього? Коли тоталітарному режимові стинають голову, інституційний ландшафт лишається безплідним. В Іраку ніби утворився місячний пейзаж.

Ми розраховували на інститути — як-от державна служба, — що не мали надійного опертя.

І ми надто довіряли діаспорі, яка жила у вигнанні, а тепер поверталася додому. Ми недооцінили деякі самостійні групи, такі як сунітські племена, шиїтські релігійні управління на чолі з аятолою Алі аль-Систані та курдів, що були компетентними й організованими, проте амбівалентними стосовно об'єднаної іракської держави. У подальших подіях ці актори гратимуть дедалі більші ролі. Через неправильне початкове трактування інституційного ландшафту ми втратили чимало цінного часу.

Під американським стягом

Хаос перших тижнів швидко змусив адміністрацію натягти віжки окупації Іраку. Оскільки американці мають меншу історію колонізації, ми вважали ідею окупації неприйнятною. Коли командувач генерал Томмі Френкс надіслав проект декрету, котрий він збирався оголосити після поразки Саддама, я була нажахана. «Це звучить, як у Цезаря», — сказала я начальниці відділу зв'язків із громадськістю Анні Перес. Ми переглянули й пом'якшили документ. Навіть порадилися з юристами, чи треба нам називати себе «окупантами». Британців це не хвилювало. Вони наполягали, що з юридичного погляду в нас немає вибору. Пригадую, як мій британський колега Девід Менінґ попереджав: «Вас однаково трактуватимуть як окупантів. Єдина проблема — чи здаватиметеся ви їм компетентними».

Власне, ми передбачили гуманніший, м'якший підхід за участі Офісу реконструкції та гуманітарної допомоги (ОРГД) на чолі з генералом у відставці Джеєм Ґарнером, котрий керував операцією «Створи зручності» для курдів у 1991 році. Джей мав вирушити з невеличкою командою, знайти держслужбовців, котрі змогли б керувати країною після звільнення високопосадовців-баасистів, і координувати Іракську перехідну владу (ІПВ), що складатиметься з курдів, депортованих сунітських і шиїтських лідерів, які повернулися, аби взяти країну під власний контроль. У самому Іраку залишилися лічені потенційні лідери, котрі пережили режим Саддама. Президент Буш хотів, аби вони обов'язково були включені до ІПВ.

Цей план не був реалізований. Ситуація з безпекою майже відразу почала погіршуватися. Кримінальні банди пограбували музей і бібліотеку, знищили старожитності, нафтові поля не працювали на прибуток, основні служби, як-от електропостачання, були старі й аварійні. Несподівано з'явилася група повстанців «Фідеїн Саддам», яка робила оружні наскоки по всій країні. Я загнала в тісний кут директора ЦРУ Джорджа Тенета на ранковому брифінгу президента. «Що воно таке, цей „Фідеїн Саддам“, і звідки він з'явився?» — запитала я тоном, у якому звучала моя тривога й невдоволення. Розвідувальні агенції серйозно недооцінили силу таких груп. Джордж визнав, що про «Фідеїн Саддам» мало що відомо. Власне, попри присутність 200 000 солдатів коаліції Пентагон заявив, що безпекова ситуація надто небезпечна, аби ОРГД прибув до Іраку. Ґарнер перебував у Кувейті.

Військові рішуче перемогли сили Саддама, але ж нам потрібна була присутність цивільних у країні, щоб вона функціонувала. Майже через два тижні після падіння Саддама Ґарнер нарешті прибув до Багдада й відразу ж був приголомшений. Його організація виявилася замалою, аби привести країну до ладу, не кажучи вже про управління державою.

Я потелефонувала Марґарет Татвайлер, нашому послові в Марокко. Ми з нею приятелювали з часів адміністрації Джорджа Г. В. Буша; тоді вона працювала в Джеймса Бейкера в Держдепартаменті. «Марґарет, — сказала я, — розумію, що прошу забагато, але чи не могла б ти поїхати й допомогти Ґарнеру? Він там у безнадії». Вона підтвердила те, що всі ми знали: місія Ґарнера не зможе працювати. Пентагон, який створив ОРГД, покинув цю ідею. Рамсфельд радив президентові новий підхід: країною має правити уповноважений повпред президента, підзвітний міністрові оборони. 13 травня А. Пол «Джеррі» Бремер очолив нову Тимчасову коаліційну управу (ТКУ). За наказом президента йому були передані виконавчі, законодавчі й судові функції. Тепер Іраком правила двоглава гідра: військове командування переймалося безпекою, а цивільною перебудовою — ТКУ.

ТКУ була вдвічі чисельнішою за ОРГД, і мандат надавав набагато більше повноважень. З одного боку, Джеррі Бремер одержав повноваження зробити те, чого не зміг зробити Ґарнер: навести хоч якийсь лад. З іншого боку, це означало, що іракські інститути, і нові, і старі, не могли знайти собі належне місце у державних справах. Це стало очевидним, коли ТКУ створила Урядову раду Іраку (УРІ), куди входили курдська, шиїтська та сунітська партії. Кожна група мала свої сильні й дуже слабкі сторони.

Курди, безумовно, були найбільш компетентною і згуртованою групою в постсаддамівському Іраку. Етнічно вони були окремішньою меншиною, розпорошеною в межах держав-конструктів на теренах постоттоманського Близького Сходу. В Туреччині було 18 % курдів, у Сирії — 10 %, в Іраку — 15—20 %. У всьому світі живе близько 32 млн курдів. Як народ вони здавна зазнавали дискримінації й переслідувань від арабів та турків і мріяли про створення самостійної Курдської держави. Найближче до реалізації цієї мрії вони підійшли в Іраку, де існували як держава в державі з кінця Першої війни у затоці 1991 року; їх захищали США і Британія за мандатом ООН.

У 1991—2003 роках курди ефективно використовували свій статус. Вони створили відносно налагоджену систему на суворих гірських теренах північного Іраку. Це нафтоносний регіон, і його економіка була відносно сильною, якщо порівнювати з рештою країни. Попри значну корупцію їхні терени демонстрували ефективність. Інфраструктура була набагато кращою, ніж у решті Іраку, гарні дороги і навіть більш-менш сучасний аеропорт.

Проте в Курдистані, як він тепер називався, була інша проблема: між собою ворогували основні політичні сили. Масуд Барзані очолював КДП, а Джалал Талабані — ПОК. Конфлікти між ними бували запеклими, бо кожна партія мала свою міліцію. Жодна з цих сил не мала впливу на Курдську робітничу партію (КРП), що була третім угрупованням, яке здійснювало напади, перетинаючи кордон із Туреччиною. Напруження між двома кланами настільки зросло, що США втрутилися; за американським посередництвом 1998 року було підписано керівну згоду. Вони тримали суперництво під контролем і мали спільне командування силами безпеки — «пешмергу». «Пеш» — жорстокі воїни, чоловіки й жінки, якими злагоджено командували обидві сили, хоча час від часу партійна належність давалася взнаки.

Коли Ірак звільнили від Саддама, Барзані й Талабані запросили до УРІ. Але надто вони були різні, і це відбилося на їхніх відповідях. Джалал прибув із Курдистану й оселився в Багдаді. Вам би сподобався цей чоловік, який завширшки був такий самий, як і заввишки. Він був веселий і завжди жартував підкреслено акцентованою гарною англійською. Коли людину запрошували до будинку Джалали на обід (як це мені траплялося, коли я була держсекретарем), то їй доводилося їсти, їсти і їсти. Сам Джалал їв обіруч — однією рукою ніс їжу собі до рота, а другою накладав вам на тарілку. Від самого початку йому припала до душі роль «отця-засновника нового Іраку». Він був тямущим та ефективним, і йому довіряли інші члени УРІ. Джалал Талабані був найбільш тверезим політиком в Іраку, і, за іронією долі, цей курд стане об'єднавчою фігурою в Іраку.

Натомість Барзані відмовився жити в Багдаді. Я його відвідала під час першої поїздки до Іраку. Коли я прибула, помічники Барзані вітали мене біля гелікоптера. Гадаю, ці кремезні чоловіки були ще й охоронцями. Курд чекав на мене на червоному килимі, а за ним був курдський державний стяг. Ми стояли струнко, доки виконувався курдський гімн. Стяга об'єднаного Іраку не було.

Віддалений гірський будинок Барзані був одночасно розкішним і грубим. Ми там теж багато їли, але Масуд був енергійним, їздив верхи на конях і випасав власну худобу. Він був у хорошій формі й походив на мешканця американського Дикого Заходу XIX сторіччя.

Тепер стало видно, що курдський регіон має добрий вихідний матеріал для переходу. Вони були в несамовитому захопленні від повалення Саддама (котрий повбивав дуже багато курдів) і вдячні США за це. Проте їхня компетентність значно ускладнювала державну політику. Міжнародна спільнота одностайно вважала, що Ірак має бути єдиною, об'єднаною державою. Будь-що інше здатне дестабілізувати делікатну геополітику регіону, особливо з огляду на Туреччину, де теж жили курди, які мріяли про самовизначення. Ентузіазм з приводу об'єднаного Іраку в курдів спочатку спалахнув, а потім почав зникати, і не тільки через національні надії. Йшлося також про гроші. Курди хотіли самі порядкувати своїм нафтовим багатством, але того самого хотів і Багдад.

Шиїти також мали ефективних лідерів та організовані політичні партії. Вони були арабами, але підданими держав на чолі з сунітами, і тому бідували й зазнавали переслідувань. В Іраку на них припадало 60 % населення, і жили вони переважно на півдні. До шиїтів Саддам ставився з особливою брутальністю, застосовував до них хімічну зброю, щоб знищити повстанців біля священних міст Карбала і Наджаф у 1991 році. За оцінками, в придушеному повстанні полягло до 180 000 іракських шиїтів. По війні в масових похованнях у країні знайшли рештки 300 000 осіб; більшість із них були шиїтами.

Не дивно, що шиїти вітали повалення диктатора. Проте стосунки з ними ускладнювалися двома факторами: розбратом у самій шиїтській спільноті і роллю Ірану. У потсаддамівському Іраку за владу змагалися дві світські особи: Айяд Аллауї та нині покійний Ахмад Чалабі. Обидва жили у вигнанні в Лондоні, розмовляли чудовою англійською і віддавали перевагу одягу від Савіль-Роу. І хоча вони здавалися сучасними політиками, у них тривали інсайдерські ігри, що рідко збігалися з клопотами пересічних іракців. Як на нас, Аллауї був відносно надійним. Ми довідалися, що Чалабі був і підступним, і нечесним.

Наступним важковаговиком в іракській політиці була шиїтська релігійна коаліція. Її лідер Абдул Азіз аль-Хакім носив білі шати священика й чорний тюрбан аятоли. Він був увічливим та побожним, багато англійською не говорив і підтримував тісні зв'язки з Тегераном. А проте в ньому було чимало привабливого, і він міг бути напрочуд сентиментальним. Ніколи не забуду одну дуже важку нараду, після якої він запитав: «Ви не зробите мені ласку?»

Ласку?— подумала я, не знаючи, чого чекати.

«Вас любить моя тринадцятирічна праонука. Вона стежить за вами по телевізору. Чи не зможете ви побачитися з нею і її матір'ю, коли вони наступного місяця приїдуть до Вашингтона?»

Через кілька тижнів сім'я Хакіма приїхала, і праонука підійшла до мене й сказала: «Я теж хочу стати міністром закордонних справ». Пригадую, як сяяв дідусь, коли говорив про неї. Може, не такий він уже й реакціонер.

Хакім тримався подалі від щоденної політичної колотнечі, передавши більшість поточних справ Абдель Абдул Махді. Він теж був у вигнанні в Європі, але нібито краще орієнтувався в політиці іракської вулиці. Він — найкращий наш співбесідник із боку шиїтів.

Підтримувати стосунки з особистостями було непросто. А ще складніше — робити це з огляду на невирішені проблеми в ісламській історії. 632 року, коли іслам розділився на дві конфесійні групи через боротьбу за лідерство серед вірян після смерті пророка Мухаммеда, шиїтів об'єднав один автократичний лідер, що його роль була іншою, ніж роль Папи у католицькій церкві. Впродовж сторіч він був членом релігійної ради з осідком у Наджафі, сучасному Іраку. Але коли в країні сунітські лідери наскіпалися на шиїтів, раді довелося піти в підпілля і вона більше не могла бути джерелом натхнення для людей. Частина гаданого лідерства шиїтів перейшла до Кому в Ірані. Хоча перси, аятоли, останнім із яких був аятола Хаменеї, прагнули представляти шиїтів скрізь у місцях їхнього розселення. Це, а також іранські більш традиційні перські геополітичні надії, є стрижневим для сунітів, які прагнуть сходження «шиїтського півмісяця».

Коли Саддама повалили, Наджаф відродився. З'явився чоловік, якого іракські шиїти вважали законним претендентом на лідерство, — аятола Систані. Він був владною і дуже впливовою людиною. Проте рідко зустрічався з іноземцями, і американські посадовці його не бачили на живі очі. Він говорив через сина, який робив заяви від його імені.

Це могло б стати проблемою, але виявилося, що так воно й краще — чудовий дарунок. У цього відлюдника демократичних інстинктів було більше, ніж у численних його співвітчизників. У першому едикті він оголосив, що священики не повинні працювати в уряді. Релігія мала бути відокремлена від політики. Ми часто потрапляли в незручне становище, бо хотіли, щоб цей релігійний діяч висловився з політичних питань.

На жаль, він був не єдиним релігійним діячем в Іраку. Муктада аль-Садр, конкурент Хакіма, був дрібним клерикалом, який не завершив теологічної освіти й тому не мав релігійного авторитету. Однак він був запеклим націоналістом, батька якого вбив Саддам. Він був затятим анти американістом і очолював жорстоку міліцію, яка увесь час працювала проти наших сил та іракських сил безпеки. Багато іракців казали, що він божевільний. Можливо... але з ним як із силою доводилося рахуватися в цьому ландшафті.

Тому й справді важко було розібратися з шиїтською політикою. Засада «одна людина — один голос» могла б створити Ірак на чолі з шиїтами. Це було червоним стягом для арабів-сунітів — і тих, що жили в Іраку, і тих, що очолювали потужні держави в регіоні.

Ми дуже хотіли, щоб сунітські держави включили й Ірак як противагу впливові Ірану. Після кількох спроб мені нарешті вдалося запросити міністра закордонних справ Іраку на мою нараду з Радою співробітництва країн затоки (арабські монархії), Єгиптом і Йорданією в 2006 році. Хошіар Зебарі, вельми шанований курдський лідер, гордо увійшов до приміщення. Проте, наслухавшись просторікувань колег про нестабільність в Іраку, він вирішив, що має цього по самісіньку зав'язку. «Ви ставитеся до нас, як до вірусу», — сказав він. Я затамувала подих, чекаючи, що він скаже далі. «Не знаю, чого ви боїтеся більше — шиїтів чи демократії», — сказав він. Чудово, — подумала я. Це виокремлювало головну проблему. Сунітські держави відчували свою уразливість з обох боків і тому вагалися між відмовою та агресією.

Погіршувало справу ще й те, що іракські суніти не мали згуртованого керівництва. До війни суніти становили 20 % населення, і один із них — Саддам — мав 100 % влади. По правді, він їх теж піддавав тортурам, переслідував, висилав, змушував терпіти через погане урядування. Але диктатори вдаються не лише до залякування. У них є свої способи — домовленості, що спрощують керування народом. Від цього вигравали деякі суніти.

Ситуацію ускладнювало погіршення справ із безпекою. Часом важко було зрозуміти: суніти — це проблема чи шлях до її розв'язання. У такому складному довкіллі наші військові не могли викоренити насильство. Хаотична ситуація в країні не давала нашим політичним стратегам пересапнути й удосконалити свою роботу.

Невдоволені суніти

Інституційний ландшафт у сунітів складався з чотирьох груп: кількох вигнанців, що жили переважно в Європі, кількох племен у територіальних анклавах (що одних із них захищав Саддам, а іншим просто дали спокій), армії, яка служила лише Саддаму й нікому більше, і кількох супротивників диктатора, котрі оприкрилися йому достатньо, аби бути ув'язненими, але недостатньо, щоб їх повбивали.

Коли формувався перехідний уряд Іраку, всі розуміли важливість представництва сунітів. Перед самою війною нас непокоїли вбивства з помсти, і ми налаштувалися усіляко захищати сунітів, аби вони знайшли своє місце в новому Іраку.

Кілька сунітів-вигнанців відігравали видатну роль у період окупації. Наприклад, відносно ефективним був Тарік аль-Хашемі, який, як і дехто ще, жив у вигнанні. Він теж полюбляв гарні строї й розмовляв досконалою англійською. У нього була бездоганна сунітська генеалогія: онук колишнього генерала в оттоманській армії і небіж вихователя короля Іраку Ґазі. Він вчився у військовій академії, але наполягав, що не вступатиме до партії Баас. Хашемі завжди знав, як його трактують співвітчизники-суніти. Він хотів прихильності племен і боявся помсти сунітських терористів. Підстави для хвилювань були. 2006 року в Багдаді застрелили його сестру, через день після того як він підтримав лідерів шиїтів і курдів, які закликали до придушення повстанського руху[113]. Того ж року вбили двох його братів.

Тимчасовий уряд також включав кількох сунітів, яких ув'язнював баасистський режим. Махмуд аль-Машхадані, що стане спікером парламенту, походив із цього середовища. Коли 2005 року ми зустрілися в будинку нашого посла, він усміхався на кутні, виблискуючи кількома золотими зубами. «Я знаю, хто ви, — сказав він мені. — І знаю я це давно». Мені стало трохи ніяково, і я не знала, куди наша бесіда зверне. «Коли ми сиділи у в'язниці, — вів він далі, — то чули, що ви казали про Саддама. Під час війни ми знайшли ваш портрет і повісили його на стінці. Вас усі в'язні любили. Ви нас визволили». Я не знала, на яку ступити, та й історія могла бути вигаданою, але я була йому вдячна за почуття, які він намагався висловити.

Ці чоловіки — вигнанці та екс-в'язні — були уповноважені представляти сунітів під час окупації і ще кілька років по тому. Але глибокого коріння в громаді в них не було. Щиро кажучи, вони були найслабкішим елементом інституційного ландшафту. Проте ми дуже залежали від них, бажаючи дати сунітам голос у новому Іраку.

Мимовільні помилки

Безперечно, під час окупації ми припустилися низки відчутних для нас і для іракців помилок. Просто на початку війни в нас не було достатньо наземних сил, щоб охопити весь простір такої країни, як Ірак. Ми перемогли армію Саддама, але не могли ще взяти під контроль всю країну. Колін переймався і доповів про це главі Об'єднаного комітету начальників штабів Діку Маєрсу. Ми зі Стівом Гедлі неодноразово просили Пентагон спланувати «безпеку тилу», захистити звільнені терени, коли наше військо швидко пересувалося країною.

Президент нарешті порушив це питання на нараді в РНБ за кілька тижнів до вторгнення. «Конді через це хвилюється», — сказав він так, ніби йому самому байдуже. Після наради Стів Гедлі зайшов до мого кабінету: «Я подав би у відставку. Так нечесно». «Знаю, — відповіла я. — Поговорю з президентом, але нам треба довершити цю справу». Він потім знову обговорив усе з міністром оборони. Він ще раз порушив питання на нараді в Об'єднаному комітеті начальників штабів. І одержав ту саму відповідь: Пентагон підтвердив свій план і в достатності військового контингенту. Вони помилялися, чим неймовірно ускладнили нашу роботу.

До цієї проблеми ми додали інші хиби, передусім із сунітами. Восени 2002 року президент Буш намагався краще збагнути, що й до чого в Іраку. Він попросив організувати зустріч із якомога більшою кількістю представників етнічних груп Іраку, і одного дня ми зустрілися з іракським ученим-шиїтом, бізнесменом у вигнанні та колишнім армійським офіцером. Усі вони втекли від Саддама й були схвильовані зустріччю в Овальному кабінеті з американським президентом, котрий, може, нарешті візьметься за диктатора.

Одначе колишній армійський офіцер мав іншу думку. Йому було років 50; він утік із країни під час хаосу війни в затоці 1991 року. Мене цікавило, як же він дістався звідти живий... але ж ось він живий. «Пане президенте, — звернувся він, — не недооцінюйте, наскільки помічною вам може стати армія. Більшість військових ненавидить Саддама. Він своїх офіцерів піддає тортурам. Якщо ви добре до них поставитеся, вони вам допоможуть». Цей діалог справив на президента сильне враження, і він хотів, щоб ми зважили на цю думку.

Того дня цей відвідувач не був єдиним, хто радив нам щодо армії. Звичайно, у цьому була своя рація, бо не варто відчужувати людей зі зброєю, принаймні до їхнього роззброєння. Ба більше, молодші офіцери могли бути корисними. Складність у тому, щоб відокремити тих, хто стояв за Саддама, від тих, у кого просто не було іншого вибору.

«Ви наказ бачили?»

Колін Павелл був на зв'язку телефоном — щось середнє між дражливим і тривожним настроєм. «Ви бачили наказ, який Джеррі надіслав до Багдада?» Я сказала, що ні. «Він розпустив армію!»

Я шукала серед паперів на столі, бо раптом щось таке було. «Я передзвоню», — сказала і поклала слухавку.

«Стіве! — гукнула я заступникові, що був у сусідньому кабінеті. — У тебе є наказ?» Ще трохи шарпанини, і ми дізналися, що Колін мав рацію. Ми розпустили армію. До Джеррі я додзвонитися не змогла. Зрозумівши, що президента не повідомлено, я пішла до Овального кабінету. Йдучи коридорам, я сказала Стіву: «Президент розлютиться». Проте він був спокійний. «Ну, це ж не було заплановано?» Я підтвердила і повернулася до власного кабінету, аби поглянути, що сталося.

І справді, у плані не йшлося про розпуск армії. Планувалося зберегти чисельність у 150 000 військовослужбовців. Їх треба було перевірити, випробувати на відбудові, а потім використовувати для безпеки. Шкода й мови: ТКУ своїм наказом розпустити армію змарнувала увесь план.

Треба віддати Джеррі належне: іракська армія, як і багато інших інститутів, неначе здиміла ще до того, як прийшов наказ. Вона не лишилася згуртовано, бо почали зникати цілі частини, і в певному розумінні армія саморозпустилася. Дався взнаки напад на людей зі зброєю. Ми не лише відмовилися від їхньої допомоги, але й позбавили сотні тисяч озброєних людей зарплатні й викинули їх на вулицю. Це одна з найтяжчих помилок періоду після вторгнення.

Джеррі був уповноважений ухвалювати рішення на землі. Він робив це в постійному цейтноті та за складних обставин. Але рішення такого масштабу потребували нагляду РНБ. Цей випадок був символічним щодо розриву зв'язку між Пентагоном і ТКУ та між Пентагоном і Білим домом. Я відчувала, що мені не вдалося скласти все в одне ціле. Радник із національної безпеки мусить робити це від імені президента. Після кількох таких «розривів у зв'язку» я почала майже щодня розмовляти безпосередньо з Джеррі.

Дон лютував, уважаючи, що я узурпую його повноваження і втручаюся в його скалярну підпорядкованість. Під час одного щотижневого ланчу він поінформував мене й Коліна, що умиває руки. «Відтепер Джеррі доповідає Білому дому», — дратувався він. Колін закотив очі під лоба. Я намагалася протестувати, мовляв, просто хочу покращити координацію. Проте Дон стояв на своєму. Я вирішила, що його дражливість була б зрозуміла, якби вдалось уникати такого нервування.

Помилка з розпуском армії поглиблювалася через ширшу політику ліквідації партії Баас. Це виявилася надзвичайно чутлива проблема, бо стосувалась вона багатьох пересічних іракців. Часто люди вступали в партію Баас, бо це був єдиний спосіб не втратити роботу й одержати підвищення. До цієї категорії потрапляли тисячі вчителів, професорів університету, державних службовців, учених та ін. Я розуміла, що відбувається, бо вивчала реалії СРСР. Членство в тоталітарній партії могло бути способом просування по службі, а не ознакою ідеологічної чистоти. Держдепартамент і розвідувальні агенції ретельно проаналізували цю обставину й визначили рівень, на якому людям можна довіряти. І знову ж таки виділялося приміщення для розгляду конкретних справ.

Питання полягало в тому, як організувати сам процес. Гадаю, Джеррі слушно вважав, що таке чутливе питання треба віддати на розсуд самим іракцям. Доручили справу Ахмаду Чалабі, проте він не був іракцем. Він виявився рішучим і опортуністичним політиком. Чалабі використовував комітет для вендети проти сунітів, що приваблювало до нього людей і збільшувало його популярність серед шиїтів. Принаймні він так це розумів.

Потім іракцям довелося переробляти багато з того, що наробив комітет. У червні 2004 року, через рік після початку дебаасизації, Бремер розпустив комісію, і виконувач обов'язків прем'єра Айяд Аллауї дозволив тисячам ветованих баасистів повернутися на урядову й військову службу. Але шкоди вже було завдано. Суніти почувалися позбавленими громадянських прав і колективно покараними за злочини Саддама. І тому їх важко було залучати до будівництва нового Іраку.

Племена

Спочатку і з племенами наша робота виявилася неефективною. Іракські племена, власне, не були племенами, як-от кікую в Кенії, що мають свою мову та етнічну історію. Це радше сильно структуровані родинні угруповання або клани, які підтримували лад і переймалися справами територіальних анклавів по всій країні. Найсильнішими були племена провінції аль-Анбар. Усього їх було близько 150.

Як і з армією, ми знали, що племена важливі для майбутнього Іраку. Спочатку ми мали намір залучити племена на чолі з Залмаєм Халілзадом до місії Джея Ґарнера. Зал народився в Афганістані й приїхав до США, щоб захистити докторську. Згодом він став громадянином і викладав у Колумбії. Він був нашим вельми успішним послом в Афганістані. Проте Ірак він також знав. Він уперше відвідав Багдад, коли за Рейґана працював у Держдепартаменті, а за Війни в затоці й потім очолював відділ політичного планування в Пентагоні. Люди в регіоні любили Зала. Я не вірю, що культурна належність визначається етнічним походженням, бо Зал був афганцем. Але щось таке в ньому було, що він як свій почувався з лідерами в Багдаді й вони ставилися до нього, як до свого. Якось я спитала його про це. «Ну, треба сидіти й пити чай — не поспішайте, поволі, — сказав він. — Так у Багдаді і так у Кабулі».

Ми хотіли, аби Зал використав таке ставлення до нього, щоб до урядування в повоєнному Іраку залучити різні фракції. У грудні 2002 року він очолив нашу роботу з іракською опозицією, беручи участь у кількох нарадах за кордоном, включно з опозиційною конференцією в Іракському Курдистані в лютому 2003 року. З початком війни працював у Туреччині, щоб визначити іракських лідерів удома й за кордоном, які могли б сформувати тимчасовий уряд, і він готовий був їхати до країни, щойно це дозволить безпекова ситуація.

Коли було призначено Джеррі Бремера, я пішла до президента й сказала, що нам слід продовжити місію Зала. Він вагався, бо щойно призначив Джеррі до Іраку з величезними повноваженнями. «Порадьтеся з Джеррі, — сказав він. — Мабуть, він погодиться». Я так і вчинила. Джеррі висловився проти, бо хотів сам залучати племена. Може, згодом знайдеться роль і для Зала.

Невідомо, чи спрацював би інший підхід. Не думаю, що Джеррі не міг працювати з племенами. Проте він був дуже зайнятий у Багдаді. І це не ті люди, котрих викликали до столиці. З ними треба пити чай там, де вони живуть.

Але це була не єдина проблема із залученням племен. Повстання в сунітських провінціях, котре підігрівала коаліція саддамівських офіцерів та розпущених армійців, знайшло багато союзників у племенах, які побоювалися вигнання. Стан дедалі погіршувався через появу сунітських терористів, що в Іраку назвалися «Аль-Каїдою». Їх очолив розумний і жорстокий Мусаб аль-Заркаві, і в сунітських провінціях розгорнулася шалена кампанія. Вони знайшли спосіб по можливості розселити племена і в разі потреби силувати й примушувати їх до співпраці.

Ми це добре побачили у Фаллуджі, де наша традиційна військова тактика виявилася нездатною протидіяти цим силам. Коли з'ясувалося, що ми нездатні зупинити насильство, племена стали ще більш толерантними до терористів. Ці грубі світські чоловіки не мали нічого спільного з релігійними зелотами Заркаві, але вони не збиралися ризикувати конфронтацією, коли ми не могли їх захистити.

Ба більше, наша військова тактика не поборювала терористів, але роззлощувала населення. Рейди із важким військовим спорядженням руйнували надто багато будинків і вбивали надто багато людей. Ми довідалися, що Саддам таких помилок не припускався. Якось арабський лідер запитав мене: «Нащо ви умиротворювали Фаллуджу? Саддам ніколи цього не робив. Він знав, що там контрабандисти, які торгують наркотиками та зброєю. Він їм казав: „Ви не чіпаєте мене, а я — вас“. Ось що ви мали зробити». Як я вже казала, навіть диктатори мають свої способи управління, а ми цього вчасно не збагнули.

Іноді наші зусилля марнувалися не у Вашингтоні, а через інциденти на місці. І найбільшої шкоди завдав випадок в Абу-Ґрейбі.

Дон журився на брифінгу в президента з приводу страшних подій в іракській в'язниці. «Я бачив фото, — сказав він. — І вони жахливі». Американські солдати брали участь у знущаннях і образах іракських в'язнів, і розповідь про це ось-ось з'явиться в новинах. Президент сказав, що ми визнаємо зловживання і покараємо винних. «Я просто не хочу плямувати репутацію і честь усіх наших людей», — сказав він сумно. Дон спитав, чи може перемовитися з президентом наодинці. Коли я повернулася до кімнати, президент сказав мені, що Дон подав у відставку. «Я не прийняв подання», — сказав він. І це слушно, бо Дон не винний у подіях в Абу-Ґрейбі. Проте ми так і не оговталися від наслідків цієї події. Світлини збереглися й посилили підозріливість і недовіру сунітів до США.

Промінець надії

Попри труднощі й прорахунки на політичному фронті спостерігався поступ. Джеррі Бремер допоміг багатьом іракським фракціям узгодити низку законів для урядування в країні. Перехідний адміністративний закон (ПАЗ) сформував базу для демократичного уряду і сформулював засади, що потім увійдуть до конституції. ПАЗ гарантував основні політичні права іракським громадянам, зокрема свободу слова, релігії та зібрань, а також накреслив процес передачі влади перехідному уряду з трьох гілок, що потім відповідатиме за розробку проекту конституції, який буде винесено на референдум.

Я була на седері вдома в ізраїльського посла Денні Аялона, коли мені подзвонили з ситуаційного центру. Телефонував Джеррі Бремер. «Готово, — сказав він. — Є всі підписи, і церемонія відбудеться у п'ятницю зранку після молитви. Будуть присутніми всі лідери з дружинами й дітьми. Дехто з кількома дружинами», — жартував він.

Я відчула сильний приплив емоцій. Небагато було випадків 2003 року, коли все в Іраку відбувалося як слід. Це була саме така ситуація. Я привітала Джеррі, котрому це далося нелегко. Хоча було запізно, я потелефонувала президентові. Він теж сприйняв усе емоційно. «Це їхній перший крок», — сказав він. А я про себе доповнила — бо демократії.

У п'ятницю вранці я чекала на телетрансляцію церемонії, але щось пішло не так, бо давно був час починати. Я вже збиралася телефонувати Джеррі, але він озвався сам. «Що коїться?» — запитала, перш ніж він устиг що-небудь сказати. «Ну, — сказав він, — шиїтів досі немає. Дитячий хор уже виконав усі пісні, які знає... двічі». Виявилося, що в останню хвилину знайшли якісь неузгодженості у формулюваннях. Усі повернулися в понеділок уранці, проспівав дитячий хор, і ПАЗ набув чинності.

Проте успішний дослід із управлінням заохотив іракців бажати більшого: вони хотіли самостійності. Ми довго радилися у Вашингтоні, чи готові вони до цього. Сили безпеки робили перші кроки і цілком залежали від коаліції в підтриманні миру. Терористи практично володіли Анбаром, а сили Садра постійно загрожували дестабілізацією півдня країни. Інфраструктура відбудовувалася поволі й часто ставала заручницею безпекової ситуації. Зусилля з відбудови зосереджувалися на ненадійній електромережі, і це викликало напруження в стосунках із населенням. А все через ще один неприємний сюрприз, пов'язаний із тим, як Саддам керував країною. Більшість виробленої енергії йшла до Багдада, і тоді повністю чи частково знеструмлювалася решта країни. Тепер багдадці втратили свої привілеї й голосно нарікали на погіршення роботи служб.

Тобто насправді іракці не були готові порядкувати у власному домі. А от лідери вважали, буцімто кінець окупації стабілізує країну. Ми знали, що довго вони не терпітимуть окупацію. Разом ми урухомили план надання самостійності Іраку 1 липня 2004 року — десь за шістнадцять місяців після початку війни.

Проект Джеррі Бремера і ТКУ передбачав передачу справ тимчасовому уряду, який напише нову конституцію. Тоді на підставі нового документа відбудуться вибори постійного уряду. Цей план із сімох пунктів «Вашингтон пост» опублікувала 8 вересня 2003 року. Зроблено три перших кроки: раніше влітку створено Урядову раду Іраку, вона сформувала комітет, покликаний визначити, як створюватиметься проект нової конституції; вона ж призначила 25 міністрів. Наступних три кроки були такими: розроблення проекту нової конституції, ратифікація його народним голосуванням і обрання нового постійного уряду. Останній крок після виборів — розпуск коаліційної влади.

План Джеррі потрапив до преси, перш ніж ми обговорили його у Вашингтоні. Щиро кажучи, то була непогана дорожня карта. Принаймні для нас.

Аятола Систані не погодився. Він зробив палку заяву, що немислимо, аби іракську конституцію писали люди, які не були демократично обрані. Спочатку треба провести вибори, а потім — писати проект основного закону.

Президент скликав Раду національної безпеки, щоб обговорити ситуацію. Один за одним доповідачі схвалювали позитив написання конституції до виборів. Я вже не пригадую, чому саме, але здавалося, що є рація мати правила виборів ще до виборів. Президент перебив. «І як це я став опонентом людей, які хочуть обирати своїх лідерів?» — запитав він. Це вгамувало виступальників. У аятоли Систані виявився важливий союзник — президент США. Іракці проведуть вибори, а тоді напишуть собі конституцію.

«Ірак суверенний»

28 червня я була на нараді НАТО в Стамбулі із президентом. Лише кілька американців, британців та іракців знали, що Ірак ось-ось має стати суверенним. Офіційна дата передачі — 1 липня, проте ми потай її пересунули, щоб збити з плигу терористів, які могли планувати напад. Мене викликали з конференц-зали й повідомили, що телефонує Джеррі Бремер. Він вручив листа Аллаві, президенту УРІ, про припинення окупації. Я повернулася до зали й передала записку президентові Бушу. «Ірак суверенний. Записку передав Бремер о 10.26 за іракським часом», — ішлося в ній. Він дописав знизу «Хай править свобода!» і передав британському прем'єрові Тоні Блеру. Вони сиділи поруч — за абеткою. Чоловіки міцно потисли руки один одному й повернулися до справ НАТО.

Вибори до Національної асамблеї відбулися через півроку. ООН здійснила чудову роботу, допомагаючи іракцям у цьому процесі. У країні панувало відчуття спільної мети, принаймні на певний час. У січні 2005 року на перших шпальтах газет і на телеекранах Іраку, Близького Сходу і світу показували гордих іракців, які голосували вперше. Палець, занурений у фіолетовий атрамент для підтвердження того, що людина проголосувала, відразу став символом нової демократії. Загальна явка на виборах була дуже високою — 58 %, хоча сунітів було менше. Безпекова ситуація ускладнювала голосування, і дехто на дільниці не пішов через терористичну загрозу. Деякі суніти демонстрували, що це не їхні вибори. Це також нас непокоїло.

Розподіл голосів приблизно відповідав лініям розколу — і географічно, і за кількістю. Гадаю, під час перших виборів на таке слід було очікувати. Головна шиїтська коаліція переважала на півдні і вийшла на перше місце в загальному підрахунку — 47 %; курдська коаліція переважала на півночі й стала сумарно другою з 25 % голосів; решта розподілилася між дрібними партіями, що представляли секулярні й сунітські фракції.

У загальних рисах нове перехідне керівництво Іраку відбивало склад країни: посаду президента обійняв веселий курд Талабані. Віце-президентами стали шиїт і суніт — аль-Махді й Хашемі, спікером парламенту — суніт, колишній в'язень аль-Машхадані. За кількістю голосів шиїтські партії визначили нового прем'єра. В результаті жорсткої конкуренції консенсусом обрали Ібрагіма аль-Джаафарі — не тому, що його не ненавиділи, а через захоплення ним. Щиро кажучи, усі вважали його чесною людиною.

Він і справді був дивним. Під час нашої першої зустрічі виклав мені свої енциклопедичні (і абсолютно хибні) знання про американську історію. Плутаючи президентів (Абрагам Лінкольн був у нього Отцем-засновником), він намагався довести, що демократія потребує самовідданості. Я відчула, що в нього немає зосередженості й програми урядування. Проте йому належало робити одну-єдину річ — наглядати за написанням конституції й організувати подальше її схвалення на референдумі.

Йому разом із іншими лідерами вдалося це зробити, але з чималими складнощами. За допомогою конституціоналістів, яких зібрала ООН, іракці таки написали цей документ. У першому проекті були сліди компромісів між ісламським законом і ліберальними засадами. Наприклад, в одній статті йшлося, що жоден закон не може суперечити ісламським засадам, у іншій — що Верховний суд включатиме низку знавців закону шаріату. Через це араби-суніти вийшли на демонстрації проти проекту. Помірковані сунітські партії заспокоїлися, коли перехідна асамблея погодилася розглянути зміни відразу ж після загальних виборів.

Документ визначив структуру нового уряду як змішану з президентом, котрий виконуватиме не лише церемоніальні функції, проте не матиме окресленого портфеля. Парламент буде двопалатним, причому чверть місць у нижній палаті віддається жінкам. Найбільше владних повноважень буде у прем'єра, зокрема командування збройними силами, але його можна відкликати більшістю голосів у парламенті. Як і ПАЗ, конституція перелічувала права громадян і обмежувала повноваження уряду. Закріплювалася свобода преси, зібрань та віросповідання. Прописана повага до незалежності судової влади.

Країна визначалася як об'єднаний і федеративний Ірак із широкими повноваженнями провінцій. Згодом парламент розробить законопроекти, що дадуть змогу такій системі працювати. Створено національну армію, яка здійснюватиме призов у всіх куточках країни. Поліцію комплектуватимуть на місцях. Обумовлено статус пешмерги.

Зберігалися права на приватну власність, і щороку мав прийматися закон про бюджет (власне, законопроект про асигнування). Парламент мав розробити та ухвалити закон про розподіл надходжень від продажу нафти. Це був лакмус на те, скільки повноважень залишиться в провінціях. Передусім для курдів це було необхідною умовою їхньої участі у федеральному й об'єднаному Іраку.

Референдум відбувся в жовтні 2005 року за підтримки 78 % виборців. Провінції, де переважали курди й шиїти (12 з 16), дали більшість голосів «за». Аятола Систані висловив свою підтримку: «Його високість схвалює участь громадян у референдумі і їхнє голосування за конституцію, хоча не всі слабкі місця з неї вдалося усунути». Американців зазвичай нервує участь релігійних діячів. Але мені ця заява дуже сподобалася, навіть якщо послідовники аятоли й вважали це фетвою, а отже, обов'язковою.

Сунітська підтримка була набагато слабшою. Стаття про вето, покликана захищати інтереси меншин, означала, що конституція не пройде, якщо дві третини голосів у будь-якій із трьох провінцій буде «проти». Голосів «проти» було більше двох третин у двох сунітських провінціях, а саме 82 % в Салахеддині й 97 % у Анбарі. На щастя, в Ніневії, змішаній курдо-сунітській арабській провінції, «проти» виявилося 56 %, менше порогових двох третин. Референдум відбувся, і конституцію було схвалено. Очевидно, з арабами-сунітами ще треба було багато працювати.

Наступного ранку після голосування я відвідала Тоні Блера в Чекерс (британський еквівалент Кемп-Девіда). Ми сиділи в його милому садочку й споживали британський сніданок (копченого оселедця я не їла), напружено чекаючи на результати. Коли повідомили, що результати референдуму пройшли всі стандартні перевірки, ми обоє відбули, як в Іраку почався новий етап. Власне, так і було. Структура, що її іракці схвалили, з 2005 року здебільшого втрималася.

Через півтора місяця, у грудні 2005 року, відбулися національні вибори постійного уряду. Цього разу сунітські лідери закликали своїх виборців узяти в них участь.

«Я стомилася виконувати за них брудну роботу»

На самому початку найпоширенішою реакцією у разі незгоди між іракськими лідерами було звертання до американського посла або, якщо ситуація ставала нестерпною, до американського держсекретаря. Часом мені здавалося, що я примиряю підлітків, які ображають один одного і періодично погрожують піти геть. Частково їм було складно говорити правду в очі: у товаристві вони усміхалися один одному, а позаочі живого місця на суперникові не лишали. Така поведінка сягнула свого апогею, коли після національних виборів 2006 року партія аль-Джаафарі висунула його на прем'єр-міністра. Процес формування уряду весь час затягувався. Іракці втрачали терпець через нових лідерів, і рівень насильства не падав, хоча жевріла надія, що після виборів справи покращаться. У лютому в країні стався руйнівний напад: сунітські терористи бомбували Золоту мечеть Самарри, один із найсвятіших шиїтських храмів. Треба віддати їм належне, лідери всіх конфесій засудили напад, а дехто й подався до храму, щоб виявити свою солідарність. Це був один із тих моментів, коли іракці, здавалося, дорослішали й розуміли вимоги лідерства.

Але відновлене усвідомлення мети не допомогло їм подолати загати на шляху до формування уряду. Зал пояснив, що, власне, не хоче мати Джаафарі прем'єром.

«Тоді чому вони висунули його кандидатуру?» — запитала я.

«Бо решті бракує голосів, і тому вони просто залишили статус-кво. Однак парламент його не підтримає», — додав він.

«Ви йому про це казали?»

«Тисячу разів», — відповів він.

Тож прем'єр-міністр Блер і президент Буш вирішили надіслати міністра закордонних справ Джека Стро й мене, аби запропонувати Джаафарі відмовитися від посади. Я сказала президентові, що мені не подобається робити брудну роботу за іракців. Проте ми з Джеком сіли на літак до Багдада і після посадки відразу подалися до аль-Джаафарі. Ми сіли, й він одразу ж розпочав довгий монолог про свої плани на посту першого вільно обраного прем'єр-міністра Іраку.

Як політик політику Джек спробував пояснити, що він навряд чи зможе обійняти такий пост. «Іноді час відійти і прислужитися цим своїй країні», — сказав він. Джаафарі й чути про це не хотів, коректно нагадавши, що демократичний процес висунув саме його. «Хто я такий, аби піти тоді, коли мої співгромадяни хочуть, щоб я їм служив?» — із сумом спитав він.

Ми зайшли у глухий кут, і хвилин через тридцять такої бесіди я спробувала зайти з іншого боку. «Прем'єр-міністром ви не станете, — бовкнула я. — Вам треба відмовитися. І не тому, що так хочуть Сполучені Штати. Іракці вас не хочуть, і на це потрібно зважити». Гадаю, Джек був трохи шокований моїм тоном. Під час перекладу в Джаафарі був ображений вигляд. Але він однаково наполягав, що стане прем'єром.

Після нього ми пішли на зустріч з іншими іракськими лідерами. «Ви переконали його?» — питали вони. Чи ви ж, люди, не бачите, що демократія — це важка робота? Часом доводиться робити неприємні речі, — думала я собі. Ми повернулися до Джаафарі й сказали йому те саме. Цього разу в кімнаті нас було лише троє і перекладач. Нарешті до нього дійшло. Після нашого візиту він почав на людях говорити про те, що, може, зніме свою кандидатуру, а вже за три тижні зробив це. По тому іракці поновили пошуки нового прем'єр-міністра.

Зал потелефонував через кілька днів після відмови Джаафарі й сказав, що процес просувається дуже повільно. «Вони не можуть дійти згоди. Схоже, що може перемогти Махді, але з невеликою перевагою». Для мене де звучало, як музика, бо нам подобався ввічливий і компетентний чоловік, навіть якщо він просто керує справами у Хакіма.

Через кілька годин Зал потелефонував і сказав, що Махді програв, одержавши на один голос менше. «Чудово. І що тепер?» — спитала я роздратовано.

«Люди заговорюють про Нурі аль-Малікі», — відповів він.

«Про кого?» — перепитала я.

Зал розсміявся. «Багато ми про нього не знаємо, але в полі зору його не було».

Малікі був компромісною кандидатурою і належав не до головних партій, а до «Дави», яка працювала підпільно на рівні низових організацій за правління Саддама. За Саддама Малікі втік із країни й шукав прихистку спочатку в Тегерані, а потім у Дамаску. Нам казали, ніби він ненавидів іранців. Це, звичайно, привернуло нас до нього. Він здавався гарним вибором країни на той момент.

До Багдада я поїхала з Доном Рамсфельдом, аби познайомитися з новим прем'єром. Він був до вподоби нам обом, бо, здавалося, знав, що хоче робити. Після бомбування Золотої мечеті Ірак поринав у хаос. На відплату шиїтська міліція брала участь у вбивствах сунітів, а ті віддячували тим самим. Упродовж тривалого періоду формування уряду країною ніхто не керував. Коли з'явився новий прем'єр, усім відлягло.

Пізніше того вечора ми з Малікі зустрілися у вітальні Зала в Багдаді. Коли він увійшов, то вразив мене тим, що радикально відрізнявся від усіх, хто повертався з вигнання. Скажімо, на ньому був поганий брунатний костюм. Жоден дизайнер його не влаштує, — подумала я. Не знати чому, але така думка мене підбадьорила.

Малікі майже не говорив англійською, але пожвавлювався в розмові. Він говорив про здобуття довіри всіх груп. Ми обговорили проблеми поліції, що була переважно шиїтською і часто втягувалася в насильство проти сунітів. Я розповіла прем'єр-міністрові, що знаю, як воно — залежати від поліції, якій ви не довіряєте. Я сказала йому, що виросла у Бірмінгемі й пригадую, як було нам жити в громаді, коли приходили поплічники Булла Коннора. «Якщо ви чорний, то поява поліції в районі певності не додавала», — мовила я. Малікі натяк зрозумів. «А я й не хочу їх бачити у своєму районі, — відповів він і захихотів, а тоді споважнів. — Більшість із них — горлорізи».

Нурі аль-Малікі прем'єрствував вісім років, що було винятком у розторсаній політиці Іраку. Керівна верхівка, до якої входили Талабані, Хашемі, Махді (що заступав Хакіма), не любила Малікі й неодноразово намагалася його позбутися. Звичайно, чужими руками. Наша відповідь була такою: ви його обрали, то й працюйте тепер разом.

У центрі уваги — ухвалення бюджету й нафтового закону, створення сил безпеки, люстрація поліції та надання найпотрібніших послуг, як-от електропостачання, населенню. Конгрес США навіть пропонував запровадження посадових вимог для урядовців за ту велику допомогу, яку надавав Іраку. Громадян обурило можливе запровадження посадових вимог, що ми й намагалися пояснити Конгресу. Як і належить, ми доповідали про перебіг справ у Багдаді. Здавалося, мало хто розумів, як насправді важко налагоджувати роботу інституцій. Треба віддати їм належне, іракці намагалися урядувати за допомогою демократичних процесів: вони ухвалювали закони, а не керували декретами. У такій розділеній країні це було дуже важким завданням.

«Невдовзі ви всі висітимете на ліхтарях»

Урядування ускладнювалося жахливою безпековою ситуацією. Щодня ставалися вбивства з помсти, бо впродовж 2006 року поглиблювалися міжрелігійні конфлікти. То був період майже повномасштабної громадянської війни, коли в околі та громадах відбувалася чистка на релігійному ґрунті. Відвідавши Багдад наприкінці 2006 року, я попросила організувати зустріч із сунітськими лідерами, зокрема з вождями племен, а потім окремо з шиїтськими.

Я ще й слова не мовила, як суніти вручили мені гротескні світлини дітей із відрізаними головами й кінцівками. Гадаю, вони хотіли мене шокувати, але, на жаль, я вже бачила фото документування злочинів. «Дозвольте вам щось сказати, — звернулася я до них. — У нас у Сполучених Штатах є примовка: тримаймося разом, бо нас перевішають поодинці».

Я зробила паузу й дала змогу перекладачеві двічі повторити мої слова. «Вони розуміють?» — спитала я.

Він хитнув головою. «Ну, ви можете триматися купи, або наступного разу, коли я приїду, ви всі будете хитатися на ліхтарях».

«Це вони втямили?» — запитала я.

«Атож», — відповів він.

За годину наступна група подала мені такі самі світлини, тільки тепер жертвами були шиїти. Я хотіла, аби вони збагнули, що ворохобня — не відповідь. Або вони гуртом розв'яжуть свої проблеми, або їх поглине хаос.

Після повернення до Вашингтона вранці я пішла до президента й розповіла йому про все, що відбувалося. «Я не певна, що вони подужають», — сказала. Він бачив, що я пригнічена й дуже втомлена. «Ну, і що робитимемо?» — спитав він. Під час наших зустрічей я намагалася не звалювати все на його голову без жодної поради. Але цього разу в мене не було слів. «Дозвольте мені піти й усе обміркувати», — тільки й мовила. Я була у відчаї — і професійно, й особисто.

Ще один шанс покерувати: насильство спадає

Наприкінці 2006 року розвіддані були песимістичними, але тепер ми знаємо, що справи почали поволі змінюватися на користь стабільного Іраку. Якось уранці мені потелефонував Джон Тейлор, колега зі Стенфорду і заступник міністра фінансів під час першої каденції. «Мій син служить в Анбарі й оце надіслав мені повідомлення, яке, гадаю, вам варто подивитися», — сказав він. Джон переслав копію імейлу моєму старшому помічникові, який передав її мені. Це було відкриття. Молодий морпіх писав, наскільки поліпшувалася співпраця з племенами. Він повідомляв, що члени племен і їхні родини добре ставляться до наших солдатів. Земля горіла під ногами повстанців.

За кілька місяців перед тим, 7 червня, мені повідомили, що під час американського авіаудару загинув Абу Мусаб аль-Заркаві. Він був керівником «Аль-Каїди» в Іраку й спланував у лютому бомбування Золотої мечеті. Він сподівався розпочати в країні громадянську війну, і йому вдалося. І наскільки ж я зачерствіла — спало мені на думку, — що святкую смерть іншої людини й не журюся цим. Сьогодні жахливий сувенір стоїть у мене на видноті на книжковій шафі. Підрозділ, який убив Заркаві, подарував мені камінь від дому, де той загинув. Сіро-чорний кусень плити зі рваними краями — видно, що від вибуху. І проста позначка на ньому: AMZ: 6-7-2006.

А з наземних джерел в Анбарі, як і передбачив син Джона, ми почали одержувати повідомлення про пропозиції племен щодо співпраці з нами. Очевидно, бойовики Заркаві виявилися кепськими гостями; вони силували до співпраці за допомогою брутальних тактик, приносили батькам відрізані голови дітей і видавали їхніх дочок за бойовиків «Аль-Каїди». Наступник Заркаві Абу Аюб аль-Масрі був ще вимогливішим і розширив такі методи. Шейхам це вже в'їлося в печінки. Вони, може, нас і не любили, але ми були наразі меншим злом.

З часом співробітництво стане реальним і поглибиться. По-перше, нарешті ми створили механізм залучення племен, що працював. Ми надіслали групи дипломатів, співробітників гуманітарних організацій і фахівців із безпеки для проживання в племенах і надання їм допомоги з питань урядування і реконструкції. Ці Групи з питань перебудови в провінції (ГППП) дали нам структуру реального залучення до співпраці в центральних сунітських землях [114], їм не треба було їхати до Багдада — ми поїхали до них.

Якось американський дипломат Джейсон П. Гайленд запросив мене до ГППП в Мосулі. Це був чудовий приклад того, що ми прагнули зробити. У цьому випадку Гайленд допоміг іракцям сформувати міську раду з обранців, які збиралися для розв'язання міських проблем. Робота ускладнювалася тим, що обранці належали до різних етносів і віровизнань. Це було сунітське арабське місто, в якому жило багато курдів та інших меншин. Привітавши учасників, я сказала: «Я тут, щоб послухати й допомогти чим зможу. Про ваші думки я доповім безпосередньо президентові». На мій подив, на зборах не йшлося про те, що могли б зробити США. Сунітський шейх, його заступник і близько десяти членів ради переймалися власними справами. Це добрий знак. Але помітно було, що вони ледь втримуються в цивілізованих рамцях. Зокрема, глава насилу стримувався, коли його заступник розводився про права курдів. Але ж таки стримався. Він заохочував до виступу всіх членів ради, пояснюючи мені, що всі мають право на власну думку. Не знаю, чи він справді так уважав, і мені було цікаво, чи він так поводиться й тоді, коли мене немає в залі. Гайленд запевнив, що так буває завжди. Це не робиться про чуже око.

Ситуація також покращувалася, бо племена організовувалися, аби разом із нами вигнати «Аль-Каїду» з провінції аль-Анбар. Вони були завзятими воїнами; після навчання і у взаємодії з ударною силою американської авіації вони ставали непоборною силою.

Проте процес ішов повільно, і рівень насильства лишався неприпустимо високим. Велика проблема залишалася в центрі країни, де населення складалося з сунітів і шиїтів. Військові казали, що 80 % конфліктів на релігійному ґрунті в Іраку ставалися в межах 30 миль від Багдада. Такого майже не було на півдні країни, бо там мешкали переважно шиїти, хоча для наших солдатів надзвичайна небезпека зберігалася. Тегеран допомагав радикальній шиїтській міліції, зокрема формуванню Муктада аль-Садра, вбивати наших солдатів. Гинуло забагато американців. Гинуло забагато іракців.

Щоранку я розгортала «Вашингтон пост» на шпальті «Обличчя полеглих». 2003 року «Пост» почала на «далі буде» публікації на спогад про полеглих у війні американців. Я змушувала себе роздивлятися кожну світлину як різке нагадування про військові втрати. Усі наші посадовці з національної безпеки зустрічалися з членами організації «Родини Ґолд Стар за мир» і відвідували шпиталі «Вотер Рід» і «Військово-морський» у Бетесді.

Щороку кілька разів на рік я пробувала відвідувати поранених солдатів. А у Страсну п'ятницю я ходила до обідні, а після неї — до якогось шпиталю. Під час одних відвідин лікар, що мене супроводжував, запитав, чи я не зможу зустрітися з матір'ю пацієнта, яка цього хотіла. «Звичайно», — відповіла я. Він попередив мене, що це може бути тяжка зустріч. Молодик — афроамериканець років 25 — мав ураження мозку і раз по раз кричав. «Підготуйтеся», — сказав лікар. Я відчинила двері й увійшла до палати. Підійшла його матір. Єдине, що я спромоглася вимовити: «Я вражена вашою жертовністю і молюся за вашу родину». Вона подякувала мені за відвідини і спитала, чи ми можемо сфотографуватися. «Він одужає», — сказала вона. Проте я знала, що навряд чи. У такі моменти здавалося, що ані мета, ані висока виправданість жертви не варті такої офіри. Але я мала сподіватися, і досі сподіваюся, що колись стабільний, безпечний і демократичний Ірак вшанує таких солдатів, як цей юнак.

У боротьбі з повстанцями іракці зазнавали чималих утрат. Якось, сидячи в моєму кабінеті, Стів Гедлі висловив дуже глибоку думку. «Іракці повинні здобути свою свободу, — сказав він. — Ми не можемо зробити це за них». Станом на 2006 рік іракці саме це й робили — своєю кров'ю, а не американською. У них був дуже гарний міністр оборони, який домагався успіху в навчанні армії, особливо військ спецпризначення. Проте ворог виявився сильнішим, а ми не мали ані стратегії, ані людей, щоб допомогти.

Глава Об'єднаного комітету начальників штабів Піт Пейс попросив якось прийняти його в другій половині дня. Він був першим главою — морським піхотинцем. Піт був солдатом, а не вашингтонським бюрократом. «Я міркував над тим, — почав він, — чому погіршується безпекова ситуація, якщо кількість навченого іракського війська зростає і в нас спостерігається поступ». Піт сказав, що він потиху (тобто без дозволу Дона) попросив групу полковників свіжим оком глянути на нашу стратегію в Іраку. Я хотіла підстрибнути й обійняти його.

Упродовж трьох років я вислуховувала інформацію Пентагону для президента з купою непотрібних показників, як-от кількість зруйнованих складів амуніції чи підрахунок убитих терористів. Я згадувала про В'єтнам, коли, чуючи таку статистику, Ліндон Джонсон почав гадати, ніби США перемагають у війні.

І я слухала з дедалі більшою тривогою і гнівом, коли звинувачували Держдепартамент за те, що не знайдено політичного рішення. На одній сесії Джордж Кейсі, американський командувач в Іраку, попросив збільшити кількість цивільного персоналу. «Держдепартамент має дати мені якомога більше цивільних», — сказав він президентові.

Не знати чому я раптом гаркнула: «Генерале, коли зможете їх захистити, я пришлю». У приміщенні запала тиша.

Пізніше, після наради, Стів Гедлі потелефонував мені й попросив поговорити з Джорджем. «Ви знітили його перед президентом», — сказав він.

«Атож, я знаю. Потелефоную йому, бо він гарна людина. Проте я мала рацію, Стіве. І свої слова я не заберу назад».

Ми всі якось змирилися з невдалою стратегією. Пентагон казав, що безпека покращиться, коли поліпшиться політична ситуація. Стів сформулював це найкраще. «Іноді безпекова проблема — це просто проблема безпеки», — сказав він президенту.

Ва-банк

У листопаді 2006 року президент Буш вирішив, що настав час змін. Він запропонував Дону Рамсфельду подати у відставку з посади міністра й поставив на чолі Пентагону Боба Ґейтса. Джордж Кейсі повернувся до Вашингтона, а Девід Петреус подався до Багдада, щоб очолити військову місію. Хоча і Джон Неґропонте, і Зал були чудовими послами, ми вирішили надіслати нову людину до Багдада. Раян Крокер, один із найкращих посадовців у дипломатичній службі й наш посол у Пакистані, на одній із найважчих посад у світі, попрямував до Іраку.

Проте недостатньо було замінити персонал — треба було міняти стратегію. Генерали, які воювали в Іраку після повалення Саддама, — Петреус, Піт Ч'яреллі, Рей Од'єрно — повернулися 2004 року до Вашингтона й мали можливість оцінити зроблене. У військових дуже гарно організовані вправи «вивчені уроки». Ці генерали й група полковників Піта Пейса, до якої належав Г. Р. Макмастер, розробили новий підхід. Щоб допомогти іракцям, треба було з ними жити, вчитися й воювати. Робота була небезпечною й потребувала більше людей, ніж у нас було на землі. Разом зі співробітниками гуманітарних організацій і дипломатами в ГППП американські солдати опинилися в самому центрі боротьби.

Нову політику президента назвали «Великою хвилею». Для нього це було болісне рішення, та й, щиро кажучи, для всіх радників також. Спочатку я була налаштована скептично: досягнемо небагато й утратимо ще більше життів американців. 8 грудня 2006 року на засіданні РНБ, присвяченому політиці, ми з президентом уперше прилюдно посперечалися.

«Пане президенте, якщо ви надішлете більше військ і не зміните те, що ми робимо, то просто загине ще більше людей. А якщо в Іраку й далі топитиметься міжрелігійна боротьба, нічого з того не вийде».

«А який у вас план, Конді? — спитав президент. — Дозволити їм убивати один одного, а ми стоятимемо осторонь і підбиратимемо, що залишиться?»

«Ні, пане президенте, — сказала я. — Ми не можемо перемогти, просто кидаючи війська у вир їхніх кривавих усобиць. Якщо їм потрібна громадянська війна, ми повинні їм це дозволити».

Я була розлючена. Проте він був президентом, а я не збиралася з усіма на нараді сперечатися. Після наради я пішла за ним до Овального кабінету. «Ви ж знаєте, що я пішла на все. Я більше за інших підтримувала й працювала на цю війну», — сказала я, залишивши за дужками цілком зрозуміле «як же ви наважилися».

«Я знаю», — промовив він тихо. Мені так зле стало тієї миті. Це була «його» війна, і він як президент не був готовий її програти й повторити трагічний вихід Америки з В'єтнаму. Я зрозуміла, що він уважав, ніби надсилання туди американських військ було найкращим для нього шансом уникнути долі Джонсона.

Зміни персоналу, які здійснив президент, переконали мене, що ми ще можемо перемогти. Ми з Бобом Ґейтсом були друзями. Ми разом із ним брали участь у виняткових подіях кінця Холодної війни, працюючи в РНБ Джорджа Г. В. Буша. Я там мало кому так довіряла. Девід Петреус був одним із найкращих мислителів в американській військовій справі. Ми якось вечеряли з ним у Вотерґейті. «Я намагався поговорити про це з вами ще у 2003 році, коли ви були радником з національної безпеки», — сказав він. Я не зрозуміла, що він має на увазі. «Дон Рамсфельд скасував зустріч», — пояснив він. Ми продовжували говорити про те, наскільки нам потрібна тісна співпраця між цивільними та військовими, якщо нам судилося перемогти.

Я зробила ще одне: в обхід бюрократичних правил потелефонувала генералу Рею Од'єрно, який тепер командував нашими силами в Анбарі. Рей — велет із поголеною головою і твердим характером — був моїм зв'язковим із Об'єднаним комітетом начальників штабів у перші два роки мого перебування на посаді держсекретаря. Він допоміг мені створити Групу з питань перебудови в провінції.

«Рею, — звернулася я до нього, — цієї розмови не було. Але скажіть мені: „Велика хвиля“ спрацює?»

Наприкінці 2006 року команда РНБ перебувала на президентському ранчо в Кроуфорді для проведення низки зустрічей і розгляду справи Іраку. За кілька годин до обіду я побачила президента, який стояв біля рибальського ставка неподалік межі маєтку. Сонце було на схилку цього надзвичайно теплого дня, і спочатку я подумала, що краще дати йому спокій. Але щось мені підказало не зупинятися й підійти. Він дивився десь на рівнини і жестом покликав мене. «Ви мене в цьому підтримаєте?» Йому не треба було говорити, в чому. «Звичайно, — сказала я. — Але ж ви знаєте, що це наша остання карта».

Президент виконав свою домашню роботу: чи готові іракці насправді виборювати собі мир. Вибачень більше не буде, жодних звинувачень Америки у кожній невдачі і без взаємних інвектив. Перш ніж ухвалити посилення нашого контингенту, президент зустрівся з Малікі в йорданському Аммані в листопаді 2006 року. Іранський прем'єр-міністр добре приготувався. У нього був план військових дій — гарно продуманий брифінг, — котрий він передав президентові. Проблема полягала в тому, що Малікі хотів сам реалізувати план, що на загал непогано, але наші командувачі вважали: іракські військові принаймні ще рік не будуть готові до такої операції. Натомість президент Буш знав, що посилення контингенту чекати не можна. Він зустрівся з Малікі приватно й сказав йому: «Дозвольте дати вам наші підкріплення». Ми йшли ва-банк.

Багато років ще писатимуть про «Велику хвилю» і її успіх. Анбар відбили в «Аль-Каїди», чорний стяг терористів здерли члени місцевих племен, які гнали їх від міста до міста. Найважливіше те, що міжрелігійна ворожнеча у Багдаді, навколо нього і в центрі країни різко зменшилася і з часом згасла. «Аль-Каїда» продовжувала в Іраку свої наступи, але на такому рівні, що уряд це не зачіпало. А на півдні країни, де діяло більше американських наземних військ, іранцям було складніше.

Ми сказали іранцям? що знаємо про постачання їм зброї та навчання для вбивства наших солдатів. Росіяни передали цей наш месидж: «Кордон ми переходити не будемо, але якщо побачимо ваших в Іраку, то візьмемо у полон або повбиваємо». І от пощастило: на іракській території ми піймали заступника командира спецназу «Кудс». Його перевезли до Ірбіля й допитали. Ми сказали іранцям, що він «виспівав» усе про те, що вони коять, і про їхні операції. Після того їхня активність зменшилася.

У цей період Малікі довів, що він здібний головнокомандувач. Якось у березні 2008 року він наказав іракським силам безпеки відібрати в Басрі в шиїтської міліції, яку підтримували іранці, нафтопереробний завод. Американські генерали заперечували, бо його військо нібито не було готове. Але Малікі розпочав операцію.

Коли ми сиділи в ситуаційній кімнаті Білого дому, всі говорили про дурість прем'єр-міністра — всі, крім президента Буша. «Він показує, хто хазяїн. Це дуже важливий месидж до свого народу», — сказав цін.

Президент, сам політик, зрозумів, що намагався зробити Малікі. Іракський прем'єр прибув на звільнені терени на іракському танку. Він був наразі символом свого народу — того, чого зміг досягти Ірак.

Покращення безпекової ситуації дало іракцям паузу, яка дозволила перейти до інших завдань урядування. Картина тут була дуже невиразна, але траплялися й удачі.

Два великих завдання парламенту — ухвалити бюджет і закон про розподіл прибутків від нафти — переплелися між собою. Вони показували межі федералізму. Співвідношення було таке: бюджет мав спиратися переважно на надходження від нафти. Але формула розподілу цих надходжень між Курдським регіоном і Багдадом була тестом на політичні домовленості між ними.

Утворилося замкнене коло: доки іракці не розберуться з динамікою надходжень, вони не можуть ухвалити бюджет. Це показувало фінансування важливих статей, як-от виплата зарплатні в армії або оформлення контрактів на будівництво електростанцій. Сунітським ненафтоносним теренам теж обіцяли фінансувати певні проекти.

Один іх них — будівництво нової військової академії — став символом політичної напруженості між Багдадом та регіонами. Під час однієї з останніх поїздок до Іраку президент Буш зустрівся з лідерами країни й представниками сунітських племен, які успішно вибили «Аль-Каїду» з Анбару. Ці представники були людьми жорсткими, неголеними, з грубою темною шкірою. Я пригадала давню пораду арабського дипломата.

Нащо ми намагалися боротися з цим загалом у 2003 році? Їх, напевно, краще мати на своєму боці. І ось вони прийшли.

Малікі, здавалося, було ще більш незручно спілкуватися з цими чоловіками, ніж американцям. Він не сів на залишене для нього чільне місце, а вмостився на кутку в кінці столу. Мова його тіла була жахливою. У нього була майже поза плода. Він — не природний політик, подумала я.

Натомість Джалал Талабані — чудовий політик — був у своїй стихії. «Хоробрі сини Анбару, — наспівно мовив він, — відіграли суттєву роль у порятунку Іраку. Ви повинні мати свою військову академію». Пригадую, я тоді подумала, що Джалал чудово вписався би в американську політику «я тобі — ти мені». На жаль, фінансування академії ще протягом кількох років не буде.

Проте іракці знайшли інші способи догодити сунітам. У 2008 році дуже багатьом колишнім баасистам дозволено повернутися на роботу, тисячі в'язнів амністовано. У країні нарешті ухвалили «Закон про Верховну комісію з питань відповідальності й справедливості», яким регулювався захист невинних сунітів і партія БААС визнавалася злочинною.

Проте іракські лідери продовжували боротися з головними проблемами урядування, і, власне, це було сумно. Наш Конгрес був жорстким в оцінці їхньої некомпетентності. Мало хто зважав на те, як важко змушувати працювати демократії, особливо нові. В одному випадку, під час свідчень перед Комітетом сенату в закордонних справах, я ледь не втратила терпець. Коли один сенатор нескінченно бубонів про те, що іракці досі не ухвалили бюджет, мені знадобилося все моє терпіння, аби не відповісти: «І ви теж». Легіслатура розвиненої американської демократії не спромоглася ухвалити бюджету 2003, 2005, 2007 роках. Іракці нарешті зробили це 2008 року; за цим бюджетним законом витрати становили 48 млрд доларів. Вони вміло розв'язали питання з надходженнями від нафти, і курди погодилися на формулу бюджету перед ухваленням закону про нафту.

Закон про вуглеводневі ресурси розроблявся в 2007 році. За конституцією, «нафта й газ належать народу Іраку», але в ній не визначено поняття автономний регіон і не передбачено його визначення. За браком чітких правил курди ухвалили свій регіональний закон і залучили чималі іноземні інвестиції попри юридичні неузгодженості. Курдські умови ведення бізнесу набагато більше орієнтовані на ринок, а тому привабливіші для ділових людей.

Інколи шиїтські партії підтримують курдів, бо хочуть більшої гнучкості для півдня, включно з нафтовидобувним регіоном.

У курсі з політичних ризиків в аспірантурі Стенфордської школи бізнесу ми розглядаємо гіпотетичний приклад: чи інвестувати в нафтові поля Курдистану попри заперечення Багдада? Десь 70 % часу ці майбутні бізнес-лідери йдуть на ризик. Саме на такий настрій курди й розраховують (і досі не помилялися).

Іракці домоглися певного поступу і в інших непростих питаннях. Однією такою бомбою уповільненої дії для Іраку був статус Кіркуку — регіону, який заходить і на курдські терени, але населення там переважно сунітське. Курди погрожували анексувати його, що збільшувало вагу виборів у провінції. Ухвалений 2008 року закон про вибори у провінціях вітали як віху. А наприкінці 2009 року іракці ухвалили критичний закон про державні вибори, відійшовши від конституційної кризи, яка загрожувала затягуванням виборів. Експерт стосовно Іраку доктор Хайдер Ала Хамуді зауважив, що США не подавали жодних зауважень. Іракці зробили це, хоча сам процес, як він сказав, «був плутаним, проте спрацював»[115].

Коли в січні 2009 року закінчився термін адміністрації Буша, складна проблема Іраку перебувала на першому місці. Але попри всі випробування й жертви я нарешті відчула, що іракці готові скористатися своїм шансом на демократію. Іноді їм краще було б прислухатися до нашої поради, проте часто все саме собою налагоджувалося. Президент Буш щотижня розмовляв із Малікі — обраний лідер із обраним лідером — по відеозв'язку. Це слугувало утвердженням для іракського прем'єра і способом підштовхнути його в правильному напрямку. Тепер усе залежало від нього.

Країна пройшла довгий шлях, і тепер вона була більш безпечною, за що я вельми вдячна. Я завжди летіла на військову базу США, здебільшого в Туреччині. Там я сідала на С-130 до багдадського аеропорту, перебуваючи в кабіні з молодими пілотами, які часто служили в Національній гвардії. Звідти ми вертольотом «Чорний яструб», у якому біля вікон лаштувалися кулеметники, летіли до «зеленої зони» — захищеного анклаву для міжнародної спільноти й кількох іракських високопосадовців.

Одного разу, коли ми збиралися приземлитися, літак раптом злетів. «Що сталося?» — поцікавилася я, сподіваючись, що мій пульс заспокоїться і я зможу дихати.

«О, пані, там мінометний обстріл. Але ми не знаємо, це випадково чи зумисно стріляли по нас», — відповів молодий чоловік.

«Гадаю, це не має значення», — зауважила я.

Іншим разом піщана буря не дала долетіти до «зеленої зони» вертольотом. Довелося їхати так званою «сошею смерті», обабіч якої часто лунали вибухи. Ми подолали цей шлях без пригод, але коли наша автівка поволі рухалася поміж зупиненими вантажівками й легковичками, я намагалася не вдивлятися в зосереджені обличчя моїх охоронців.

Остання поїздка до Іраку показала мені, які відбулися зміни. Я обійшла всіх політиків і приєдналася до них на ланчі вдома у Талабані. Але Хакім був хворий і запитав, чи не відвідаю я його. Він жив у «червоній зоні». Я мала податися туди, куди ще рік тому не поїхала б.

Дорогою до будинку священнослужителя скрізь були ознаки конфлікту. На вулицях рясніли вирви від мінометних вибухів і стояло немало розбомблених будинків. Всюди були іракські патрулі, а в небі періодично з'являлися вертольоти. Але нарешті скрізь було тихо, і люди займалися своїми буденними справами: власники крамничок продавали крам, а покупці його купували, і молодь бавилася на вулиці.

Коли моя броньована автоколона проїздила вулицями повз цих людей, я відчувала задоволення й надію. Може, колись іракці, які пережили такий хаос, втішатимуться миром і демократичним майбутнім. Я відчувала, що ми дали їм шанс.

Після перемоги над Ісламською державою

2011 року президент Обама виконав передвиборчу обіцянку й вивів усі американські війська з Іраку. Чинність Угоди про статус військ (УСВ), яку ми підписали 2008 року, добігала кінця. По правді, тверда дата — 2011 рік — була компромісом із Малікі, який хотів показати, що Ірак може стояти на власних ногах. Наближалися вибори 2009 року, і він уважав, що цей крок буде популярним. Усі (як і Малікі) гадали, що УСВ стане темою нових перемовин і буде продовжена. Він сказав президентові Бушу, що зможе зробити це після виборів — він мав на увазі свої, а не наші вибори.

Адміністрація Обами не змогла продовжити УСВ. У новій угоді мали лишитися всі прийнятні для Пентагону пункти попереднього документа. Міністр оборони за президентів Буша й Обами Боб Ґейтс сказав таке: «Для угоди міг би бути єдиний шанс, якби він [президент Обама] сам дієво підключився до справи, а цього не сталося»[116].

Шкода, бо Ірак перебував на шляху до кращого майбутнього. Американські та іракські жертви були недаремними. Як би не трактували рішення про вторгнення до Іраку 2003 року, найважче було позаду, прийнятний ґрунт для Іраку і всього регіону було створено. На остаточних виборах 2010 року, перед виведенням американських військ, голосування іракців показало чудовий результат: з великим випередженням переміг шиїт Айяд Аллаві як глава об'єднавчої партії, що перебувала поза міжрелігійною ворожнечею і яку підтримали суніти. Політична система починала зміцнюватися, і насильство зменшилося.

Мене раз по раз запитували: «Маючи нинішню інформацію, ви однаково радили б уторгнутися в Ірак?» Ну, те, що ми знаємо сьогодні, не може вплинути на те, що ми робили вчора. І тому, якби я знала, що ми не будемо готові утримувати контингент у країні, нехай і обмежений, аби допомогти Іраку прийти до демократичної стабільності, мені було б набагато важче ухвалювати рішення.

Коли американський контингент відбув додому, віце-президент Джо Байден оголосив, що Ірак стабільний і вільний. Наполовину він мав рацію. Того року громадянська війна в Сирії стала новим фронтом проти стабільності й миру. Рештки «Аль-Каїди», яку «Велика хвиля» перемогла в Іраку, перегрупувалися за кордоном. Нині разом із хаосом, який не визнає державних кордонів, вони повернулися й сформували стрижень нової загрози — так звану Ісламську державу, або ІДІЛ. Наші розвідувальні агенції визнали, що прогледіли появу загрози. Іракці були погано підготовлені, аби самим дати раду цій проблемі. ІДІЛ вдерлася у вакуум.

Без стабілізуючої руки американського впливу Малікі дав волю найгіршим своїм інстинктам. Це був гордий і колючий чоловік, який усе каталогізував — дрібниці, індивідуальні сприйняття, реальності. Місяцями він використовував владу, щоб переслідувати своїх ворогів, особливо Таріка аль-Хашема, якого він звинуватив у намірах повалити існуючу владу. Це відштовхнуло сунітів, а він дедалі більше наполягав на власному баченні міжрелігійної ворожнечі — із сил безпеки й поліції повиганяв компетентних командирів та взяв натомість лояльних до себе осіб. Звичайно, вони були здебільшого шиїтами, що збільшувало міжрелігійну напругу.

За десять років на посаді Малікі себе вичерпав. Попри успіх на виборах 2014 року багато іракців більше не довіряли своєму прем'єру і не поважали його. Він також втратив довіру США, особливо після того, як іракську армію вибили з Мосула. Згадується Джаафарі кілька років перед тим; спочатку він намагався втриматися. Погрожував вивести своїх людей на вулиці. Проте хитрощі не допомогли, і він швидко пішов, сказавши, що повернеться до парламенту працювати, щоб здійснити те, що було для нього важливим. Йому дали церемоніальну посаду віце-президента, і, щоб зберегти обличчя, він погодився на компроміс. Це була зріла відповідь меткої людини. Зазвичай арабські владні особи так просто не відходять. Це означало, що в Іраку щось змінилося на краще.

Країна продовжує працювати в квазідемократичному режимі — інституції слабкі, але вони принаймні є. Парламент збирається, а тоді розпускається через бойкот тієї чи іншої фракції. Потім знов парламентарі збираються, але результатів немає, хоч вони й намагаються працювати. Прем'єр-міністр Хайдер аль-Абаді втримався під час кількох голосувань за недовіру уряду. Він тримається, реформує кабінет, перетрушує уряд, сподіваючись налагодити роботу. Люди протестують проти некомпетентності лідерів, а після кривавого інциденту десь рік тому держава більше не втручається.

Згідно з інформацією «Фрідом Гауз», уряд поважає основні права іракських громадян, працює десяток приватних телестанцій і 150 друкованих видань. Інтернет не обмежується, доступне арабське супутникове телебачення, хоча останніми роками журналісти скаржаться на переслідування з боку різних релігійних груп. Іракські спортсмени беруть участь у світових змаганнях, зокрема в Олімпійських іграх. Вони вже не бояться покарання від брутального диктатора у разі програшу.

Жінкам належить чверть місць у парламенті завдяки формулі, що міститься у виборчому законодавстві 2009 року. Спільнота в Іраку консервативна, і жінки стикаються з перепонами, що є незаконними, а також урядовими обмеженнями. 45 % відсотків студентів і один із трьох університетських викладачів — жінки[117]. Це крок уперед.

Гарантується свобода віросповідання, що не може змінити жодна релігійна організація. Але з країни продовжують витискати релігійні меншини. Це робиться не з політичних міркувань, а тому що уряд не може захистити їх від фанатичної міліції і терористів. На жаль, іракська держава не здатна захистити своїх громадян і в ширшому розумінні. На вулицях Багдада регулярно вибухають бомби, за що відповідає ІДІЛ, яка досі окупує чимало іракських теренів.

Але поволі іракські сили безпеки, сунітські племена, курдська пешмерга, американська авіація й радники витискають ІДІЛ. З кінця 2016-го контингент США в Іраку налічує 5000 осіб — це половина від того числа, яке генерали хотіли залишити в 2011 році, коли Ірак був стабільний.

Досі немає певності в позитивному завершенні війни з ІДІЛ. Але вже можна сподіватися, що так званий халіфат, який ісламісти сподівалися запровадити, не справдиться і групи екстремістів буде знищено. Складніше відповісти на запитання, чи виживе об'єднаний Ірак. Коли завершиться війна, курди зажадають більшої автономії. З 2014 року вони збільшили свою територію на 40 % і захопили кілька сіл біля Мосула й Кіркука. Барзані перейшов до радикальної риторики й каже, що землею, политою курдською кров'ю, вже ніколи не володітиме Багдад. Багато спостерігачів вважають, що він готує плацдарм для переговорів після завершення війни. Інші ловлять його на слові. Зрозуміло одне: курди створили відносно мирний та квітучий регіон усередині нестабільного Іраку. Іще подивимося, чи захочуть вони дистанціюватися від Багдада, чи розлучитися з ним.

На півдні шиїтам доведеться знайти спосіб протистояти тяжінню «іранського півмісяця». Підтримувана Іраном міліція заявить (і не безпідставно), що й вона зробила свій внесок у поборення ІДІЛ. Тегеран матиме вплив, але який? Один екс-посол сказав: «Якби Іран стояв біля керма, іракці не видобували б нафти 4 млн барелів на добу... ще й не тримали б низькі ціни, бо Тегерану потрібні надходження». Іран не хотів би знову побачити в Іраку американський контингент, навіть обмежений. Іракські шиїти — араби, а не перси, і це завжди було обмежувальним фактором для впливу Тегерана. Іранці пануватимуть, якщо не буде американських противаг. Масштаб диктату Тегерана залежатиме від політичного вибору — і нашого, і їхнього.

На інститутах Іраку позначиться те, крізь що він пройшов, аби перемогти ІДІЛ. Може, з'являться нові «Статті про конфедерацію», що відбиватимуть геостратегічні реалії країни. Досягнення будуть, якщо ситуація залишиться демократичною. Наразі Ірак і Туніс — єдині арабські країни, що мають квазідемократичні інститути, на які можна зіпертися. Коли Близький Схід заспокоїться, може, й з'явиться новий шанс для демократії. Цього разу з'явиться те, чого не було раніше, — політичні інститути. Хоч і які слабкі, вони зможуть мирно залагоджувати відмінності між народами.

Єгипет і Туніс: Коли діди зазнають поразки

Дивна то була поїздка. Я спала неспокійно тієї вересневої ночі 2008 року після візиту до Муаммара Каддафі в лівійській столиці. Моя вечірня зустріч із «Вождем» виявилася довшою, ніж передбачалося; моя група охорони непокоїлася біля дверей, бо їй заборонили заходити до кімнати. До Тунісу я прибула проти ранку. І прокинулася в тривозі, як буває після химерного сну. Чи справді я обідала в кухні з його охоронницями, які, кажуть, є його доньками? Чи справді він подарував мені відео — на світлинах у музичному супроводі була я, — що називалося «Чорна квітка в Білому домі»? Гаразд. Якою б не була дивною його прихильність до тебе, дяка Господу, візит завершився. Час іти далі. Подумай про те, що треба сказати Бен Алі.

Конференц-зала, як і скрізь на Близькому Сході, була розкішною. У ній містилося стільки малахіту й золота, що російський Зимовий палац перед нею тьмянів. Президент Тунісу Зін аль-Абі-дін бен Алі мав фарбоване смолисто-чорне волосся і тримався щиросердно, але на відстані; я швидко збагнула: що довше я говорю, то менше це його цікавить. Я хотіла зупинитися на кількох моментах у справі співробітництва в боротьбі з тероризмом, а ще на спірному питанні про те, що Туніс зобов'язувався прийняти кількох своїх громадян, які були в'язнями в Гуантанамо. Бен Алі наполягав, буцімто все вже зроблено. Однак це не відповідало дійсності, і ніхто з його почту не наважився сказати, що він помиляється. Він був задурманений і повільний, раз по раз гублячи нитку розмови. Це нагадує мені зустріч із Хосні Мубараком, — подумала я. — Він завжди розповідав якісь втомливі історії, з інтервалом у кілька хвилин на тій самій зустрічі повторював одне й те саме. Так буває зі згасаючими старими, які не мають контактів, а оточення не скаже їм, що відбувається. Сумно.

Через три роки, спостерігаючи за подіями «Арабської весни» 2011 року, що розбурхали світову уяву, я пригадала ті зустрічі з Мубараком і Бен Алі. Вони не помітили її приходу, хоча й мусили б. У їхніх країнах був високий рівень невдоволення. Безробіття, корупція і безсилля уярмленого населення, а ще брутальність сил безпеки. Громадянин міг уникнути гніву поліції, тільки якщо тримав язик за зубами. Неможливо було не побачити щоденного приниження — безпросвітних злиднів, владних бюрократів та люті, яку вони породили.

«Пане президенте, починайте реформи, доки ваш народ не вийшов на вулиці»

Як ми зазначали, авторитарні режими не полонять усе суспільство, як того хотіли б тоталітарні вожді й правителі з культом особи. Залишається простір для незалежних організацій — бізнес-груп, університетів, громадянського суспільства. Розмір і тривкість цього простору неоднакова в різних країнах, а інколи і в межах одної. Шанс для реформ є, бо існує зародок інфраструктури, яку можна використати як підвалини.

Проте в Єгипті й Тунісі режими не скористалися цією нагодою, хоча 2005 року Єгипет і був близьким до цього. Власне, він є наочним прикладом того, що могло б статися. Наступна історія — про стриножену реформу. Режим замало не зробив правильну річ: розпочав непевні, але значущі зміни політичними прийомами. А тоді Мубарак запанікував і позадкував наприкінці року. Це визначило його долю і майбутнє режиму, коли в 2011 році єгиптяни — і населення регіону — сказали, що з них годі.

Бабине літо свободи

Як держсекретар я присягала 26 січня 2005 року. Дуже вдало обраний час. Здавалося, свободолюбні люди скрізь перемагають, і я справді відчувала ходовий вітер у них... і в нас. Помаранчева революція в Україні, Трояндова революція в Грузії, Тюльпанова революція в Таджикистані були в розпалі, і скрізь там з'являлися прозахідні уряди. Проте саме разючі події на Близькому Сході засвідчили, що свобода на порядку денному — це історична необхідність, навіть у найбільш неспокійному регіоні світу.

У січні 2005 року іракці провели успішні парламентські вибори «фіолетового пальця» з великою явкою навіть на теренах, загрожених терористами. Світові медіа обійшла символічна світлина новозвільнених громадян, які піднімають руки, намащені фіолетовим атраментом, що означає «я проголосувавала». Це був дуже емоційний момент для мене і для всіх, хто був причетний до рішення повалити Саддама Хусейна.

Президент Буш запросив представників Революції фіолетового пальця до ложі першої леді на послання президента США Конгресу. Вражало, як обидві партії спільно аплодували цим іракським патріотам, а в палаті витало відчуття гордості за те, що повершила Америка.

У Лівані в лютому того ж року вбито заможного бізнесмена Рафіка Харірі, який був прем'єр-міністром. Це створило революційний момент, бо понад мільйон людей вийшли на вулиці Бейрута на демонстрацію проти Сирії та «Хезболли», яких підозрювали в причетності до вбивства. Вони вимагали прибрати сирійські війська, які окупували країну в 1970-х роках.

Я спостерігала за подіями по телевізору в номері лондонського готелю «Черчилль». Раніше тим ранком ми з французьким міністром закордонних справ опублікували спільну заяву про події в Лівані. Жак Ширак і Джордж В. Буш розбігалися в оцінці більшості проблем Близького Сходу, особливо Іраку, але щодо Лівану дійшли згоди. 2004 року вони разом готували резолюцію Радбезу ООН, яка закликала вивести сирійські війська.

Дивлячись телерепортаж із Бейрута, я згадала про події, які здобулися на міжнародну згоду. В серпні 2004 року ми прибули до Нью-Йорка на з'їзд Республіканської партії, що номінував президента на другий термін. Я була у своєму номері в готелі «Волдорф Асторія», де одночасно дивилася на телеекран і розмовляла по телефону з нашим представником в ООН і міністром закордонних справ Франції. Коли ввечері президент повернувся до готелю, він запросив мене до свого номера. «У нас є голоси?» — запитав він. «Гадаю, що так, якщо всі залишаться на нинішній позиції», — відповіла я. Повернувшись до себе, я чекала на замовлений дзвінок до міністра закордонних справ Філіппін о третій ранку. Він обіцяв «вивчити питання». Філіппінський представник утримається, тож у нас буде більшість: дев'ять «за» і шість «утримаються». Я сказала президентові, що резолюція пройде. Він усміхнувся й мовив: «Треба подзвонити Шираку».

Тепер, у березні 2005 року, вимога ліванців, щоб сирійські війська забиралися геть, набула сили міжнародного закону. Саудити, які любили Харірі, дуже покладалися на сирійського президента Башара аль-Ассада. На диво, Дамаск пом'якшив свою позицію. Хоча всі знали, що Ассад залишить свою підпільну безпекову мережу, кадри сирійських військ, які покірно поспішали покинути Ліван, надихали.

Прозахідний рух «14 березня» (названо на честь дня масових демонстрацій проти вбивства Харірі на чолі з його сином Саадом) на наступних виборах зміцнив свої позиції. Давній друг Харірі, технократ Фуад Синьора став прем'єр-міністром. Наразі ліванці виграли.

Тож я відчувала впевненість і піднесення, коли в червні того року прямувала до Єгипту, щоб виголосити промову про свободу в Американському університеті в Каїрі. З погляду культури, політики та історії Єгипет був регіональним важковаговиком. Я хотіла довести, що як Анвар Садат приніс мир у регіон своїм знаменним налагодженням стосунків з Ізраїлем, так і Мубарак може привести регіон до демократичних реформ. Я хотіла кинути виклик, а не бентежити єгипетського президента.

Перед виголошенням промови я звернулася до Мубарака з проханням про зустріч. Принаймні був ще ранок, і він був уважний. Я знала, що з єгиптянином треба зустрічатися на початку дня. Він, як кажуть лікарі, «згасав». Пізніше деяким літнім людям важче зосереджуватися. Отак і з Мубараком. І я завжди намагалася сісти по праву руку від нього, бо на ліве вухо він майже не чув.

Наш посол попередив штат президента до мого приходу. Я наївно гадала, що в Мубарака буде настрій послухати про події в регіоні, зокрема в Єгипті. Та не встигла й рота відкрити, як він мене випередив: «Доброго ранку. Виголошуйте свою промову».

Я наполягала, намагаючись познайомити його з основними тезами виступу. «Пане президенте, — вела я, — не хотілося б, аби вас здивувало те, що я збираюся сказати».

«Ідіть і виголошуйте свою промову, — повторив він. — Я потрібний єгиптянам. Їм потрібна сильна рука. Невже ви не розумієте, що між „Мусульманським братством“ і Єгиптом є лише я?»

Я намагалася втрутитися й сказати, що закликаю не до його відставки, а до змін. «Пане президенте, — завершила, — починайте реформи, поки ваш народ не вийшов на вулиці». На цьому візит завершився.

Єгипту треба було негайно міняти стагнаційну політику та слабку економіку. З часу вбивства Садата й приходу Мубарака в 1981 році за визначення майбутнього Єгипту змагалися три групи. Громадянське суспільство — правозахисники й інтелектуали — прагнуло отримати для себе трохи простору в політичній сфері. Інколи воно справляло певний вплив, звертаючись передусім до міжнародної громадськості та (як у випадку з університетами) організовуючи демонстрації, страйки й бунти. Існував фактор ісламістів завдяки їхній дисципліні, підтримці сільського й побожного населення та часом насильству. Нарешті, були ті, кого називають «свідомими державниками» — це окремі виборчі округи, які протистоять змінам і щосили підтримують режим. Військові, великі родинні галузі й урядовий апарат, передусім сили безпеки, теж сюди відносилися.

У країні панувала економічна скрута. Періодично вибухали хлібні бунти, коли уряд намагався припинити дорогі й недолугі харчові субсидії для населення. Кількість бідних зросла з 58 млн до 78 млн у період 1990—2008 років[118]. Бізнес-спільнота складалася з великих родинних конгломератів, наближених до державних посадовців, що ставало джерелом корупції. Впродовж багатьох років реальний дохід пересічних єгиптян не зростав або й знижувався. У період 2005—2009 років душовий дохід упав на 8,7 %[119].

І Мубарак правив цією складною країною протягом 30 років. Він добре ставився до своїх прибічників, особливо у бізнес-спільноті й силах безпеки. Опозицію тримали на припоні, лякаючи привидом ісламського перевороту; цим наративом Єгипет ставав схожим на Іран.

«Ви не побачите жодної жінки під чадрою», — сказав мені єгипетський міністр закордонних справ Абул Ґайт, знайомлячи зі своїм колективом у 2005 році. І продовжив: «У мене працює багато жінок. Вони розумні, освічені й ніколи не одягнуть хіджаб». Іншим разом міністр дав обід після конференції щодо Іраку. Він хотів посадовити поруч зі мною міністра закордонних справ Ірану, сподіваючись розпочати бесіду з нами. Коли я приїхала, Абул Ґайт пояснив, що іранець уже поїхав. «Він образився через скрипаля», — сказав він сміючись. На кону український скрипаль, одягнений у відвертий стрій, виконував попурі. «їхня проблема в тому, — сказав він, — що вони не вміють розважатися».

Цей саркастичний коментар приховав серйозніший момент щодо політичного ландшафту Єгипту. В країні лишалося нерозв'язаним протистояння між секуляристами та ісламістами. Більшість містян і освічених людей цінували вміння президента тримати від них подалі релігійників. Проте ісламісти мали своїх послідовників серед деяких інтелектуалів і в сільській місцевості. Найважливіша група ісламістів, «Мусульманське братство», організувалася 1928 року, але її десятиріччями забороняли через конфлікт із державою. Одного з найвизначніших братчиків, Саїда Кутба, стратили 1966 року, однак його екстремістська ідеологія надихала багато поколінь терористів. Інший братчик, Айман аль-Завахірі, відколовся від групи в 1979 році, вважаючи, що братчики надто помірковані й зацікавлені в політичному процесі. Свою нову організацію Завахірі потім об'єднає з «Аль-Каїдою» і після загибелі Осами бен Ладена очолить її.

Вибори в країні робилися про чуже око для підтримки режиму Мубарака. Проте напередодні виборів 2000 року щось почало мінятися. З'являлися осередки опозиції президентові. Особливо стривожило Мубарака зміцнення ісламістів. Він відповів арештами двохсот членів «Мусульманського братства» і заборонив їм брати участь у політичному житті. Тому братчики пішли на вибори як незалежні й здобули чимало місць на цих та наступних виборах. Попри формальну заборону група лишалася добре організованою, подачною в бідних районах країни, де уряд їй програвав. Відкрито діяти «Мусульманське братство» не могло, але воно вело роботу в мечетях і медресе. Воно було найбільш структурованою й ефективною політичною опозицією, хоча й технічно відлученою від політики.

З іншого боку, у світських продемократичних сил було кепсько з опертям. 2001 року молодий законодавець Айман Нур заснував партію «Аль Ґад» («Завтра»), Цей обіцяючий крок підтримали студенти університетів, правозахисники і навіть деякі члени бізнес-спільноти. Нур зміг зареєструвати партію лише через три роки — в 2004-му. Тоді він оголосив про свій намір узяти участь у президентських виборах. Ще через три місяці прокуратура звинуватила його у фальсифікації підписів, і він був заарештований.

Президент не бачив, що ці світські демократи могли стати його союзниками у стримуванні впливу ісламістів. Він бачив лише супротивників і опозицію своїй меті розширення влади. Мубарак вагався між придушенням «Мусульманського братства» і його толеруванням. З іншого боку, він постійно переслідував лібералів, закриваючи їхні офіси й кидаючи лідерів за ґрати. Уже немолодий президент бажав одного — втримати владу. І ворогом був кожен, хто кидав йому виклик.

Але коли 2004 року він заявив про намір іти на п'ятий шестирічний термін і пролунали натяки, що його син Джемаль може стати наступником, єгиптяни відреагували. Широкий рух «Кефая» («Досить») об'єднав інтелектуалів, правозахисників і прибічників демократії. Спочатку реформісти зосередилися на скасуванні надзвичайного стану, приборканні поліції та оновленні конституції. Цього разу рух зосередився на головному — на потребі обмежити виконавчу владу й перебування президента на посаді. До коаліції входили також партія Нура і помірковані ісламісти. Їхня платформа вимагала скасування надзвичайного стану, аби вони могли вільно збиратися, усунення обмежень на заснування нових політичних партій і звільнення політв'язнів.

Розвиток подій у Єгипті ускладнив відносини США з цією країною. Мубарак не довіряв президенту Бушу й відкидав програму «Свобода на порядку денному». Він уважав заклики до реформ на Близькому Сході особистою образою. Власне, єгиптянин відвідав США 2003 року й більше не повертався за всю свою каденцію. Справи набули критичного характеру, коли 28 січня 2005 року Нура кинули до в'язниці.

15 лютого 2005 року я зустрілася у Вашингтоні з міністром закордонних справ Єгипту. Під час зустрічі ми зосередилися на Лівані, Судані, перебудові в Іраку і деяких питаннях ізраїльсько-палестинського мирного процесу. Але всі знали, що наші стосунки дуже напружені. Я мала наступного тижня їхати до Каїра на зустріч Вісімки з Арабською лігою.

«Чи порушувалося у розмові питання про статус і ув'язнення Аймана Нура?» — запитав мене журналіст на прес-конференції після зустрічі.

«Так, я висловила наше занепокоєння, дуже сильне занепокоєння цією справою», — відповіла я.

«Ви їдете до Каїра?»

«Наша делегація ще не вирішила, але я з вами зв'яжуся».

Це була гучна заява, бо вже ширилися чутки, ніби я скасувала поїздку на знак протесту проти ув'язнення Нура. Власне, я ще не вирішила, сподіваючись використати поїздку як важіль для його звільнення. Єгиптяни відмовилися ворушитися з приводу Нура, і 22 лютого я їм сказала, що не поїду, а 25 лютого оприлюднила це рішення. Єгиптяни дратувалися й робили гучні заяви. Згідно з «Нью-Йорк таймс», вони «відкидали будь-яке іноземне втручання у внутрішні справи Єгипту». Зрештою, уряд дражливо заявив, буцімто це вони скасували поїздку. Це неправдива заява.

Мубарак відкриває шлях до змін: події 2005 року

Удома і деінде тиск на Мубарака зростав. На всіх телеекранах світу показували протести єгиптян проти уряду й особливо проти президента. Примітно те, що він відповів планом змін. 26 лютого він «зажадав», щоб парламент розглянув виборчу реформу. Це був знаменний крок попри те, що партія Мубарака переважала в легіслатурі й могла його захистити. Законопроект включав прямі вибори президента таємним голосуванням, висування політичними партіями своїх кандидатів, «наявність більше одного кандидата для вільного вибору виборцями». Нур привітав це рішення із в'язниці. 12 березня Айман Нур був звільнений і оголосив про свою участь у виборах президента.

Референдум, який визначав правила виборів, розчарував опозицію. Суворі обмеження, накладені на учасників перегонів, зокрема вимога, щоб партія існувала не менше п'яти років, розклали карти на користь чинного президента. Голосування мало відбутися за один день, і через це важко була забезпечити присутність скрізь суддів для нагляду за опитуванням. Незалежних кандидатів мали підтримати 250 членів Народної асамблеї, Ради Шури або місцевих обраних рад, а саме в цих органах переважала президентська партія. Під час голосування на референдумі 25 травня уряд вдавався до насильства, б'ючи опозиціонерів і нібито нападаючи на жінок. Урядові акції лише роз'ятрили опозицію, і протести продовжилися.

Стурбоване керівництво знову взялося за Аймана Нура, якого вважали найбільш імовірною загрозою Мубараку попри обмежувальні правила виборів. Після моєї промови в Каїрі 20 червня я зустрілася з Нуром. Він підозріливо поставився до американських намірів і не хотів мати нічого спільного зі «Свободою на порядку денному», але водночас наполягав на збільшенні нашої допомоги. У цьому регіоні ми раз по раз подибували таку дилему. Жоден опозиційний лідер не хотів, аби вважали, буцімто він ставить на США. Ми потрібні були їм для підтримки, а ще вони хотіли, щоб ми карали їхні уряди. Це дуже делікатна лінія поведінки.

Суд над Нуром почався 28 червня, а що ключовий свідок звинувачення відмовився від попередніх свідчень, справа уряду розсипалася. Замість того щоб виправдати Нура й дати йому балотуватися на виборах президента без юридичних обтяжень, держава зажадала відкласти судовий розгляд до 25 вересня. А вибори мали відбутися 7 вересня.

Беручи до уваги всі обмеження й підступи, не схоже було, що хтось переможе Мубарака. Чесно кажучи, населення здебільшого підтримувало президента. Навіть такий обмежений досвід змагальних виборів бентежив єгиптян, і президент, який просидів на посаді 24 роки, ладен був скористатися моментом.

Омар Сулейман перебував у місті і запросив на обід мене зі Стівом Гедлі, радником із національної безпеки. Стояв тихий липневий вечір, і в ресторані готелю «Вотерґейт» ми збиралися поговорити про «Хамас», ізраїльтян тощо. Адже він очолював службу безпеки — був правою рукою президента, його боялися вороги, йому довіряв Мубарак.

Уявіть-но наш подив, коли розмова перекинулася на вибори. «Що роблять президенти, щоб переобратися?» — запитав Сулейман. Ми зі Стівом перезирнулися й подивилися на нього, коли він розпитував про деталі проведення вільних виборів. «Як силам безпеки вдається підтримувати порядок і не потрапляти на очі під час приборкання мирних протестів?» — продовжував він. Сулейман говорив далі, а я перебувала під враженням від самого характеру запитань цього жорсткого очільника поліції.

Ми зі Стівом розповіли про досвід проведення кампанії Буша. А тоді Стів сказав дещо, що покращило настрій Омарові: «Президентові Бушу подобалося вести кампанію». Я не певна, що Сулейман міг собі уявити, що Мубараку «подобається» процес, але саме зауваження йому припало до душі. Дивна була розмова, бо Мубарак сподівався бути переобраним. Його партія визначала правила гри; у нього була фінансова перевага; моніторів, які реєструють порушення, на виборах не буде. Ще й Омар здавався щиро зацікавленим у тому, аби довіра народу була на боці президента.

Упродовж наступної кампанії, що тривала цілий місяць, Мубарак діяв так, ніби він справді хотів переконати людей, що обрати треба саме його. Він виголошував промови, їздив країною, укладав державні плани на наступні шість років. Здавалося, йому це подобається.

Натомість інші кандидати ставили трохи на залякування. Це відверто робила навіть партія «Вафд», яка придумала гасло з одного слова, що перекладається як «нас задушили». У перший день Айман Нур проїхав Каїром у відкритій кареті. Він виголошував чудові бунтівні промови: «У своїх витоках ми — нація свободи й демократії. Однак цю державу перетворили на одну особу, а не націю, на одну особу, а не Єгипет»[120]. «Мусульманське братство» було напрочуд пасивним; воно заохочувало людей голосувати, але конкретного кандидата не підтримувало.

Наш посол майже щодня доповідав про події в Каїрі. «Я сьогодні читав матеріал, — сказав він мені, — у якому Сюзанну Мубарак [дружину президента] звинувачують у корупції. Кав'ярні заповнені, й люди обговорюють політику. Схоже, що страх скінчився, і атмосфера майже святкова», — сказав він.

Звичайно, Мубарак здобув 88,6 % голосів і переміг. Але його дуже розчарувала низька явка, бо це свідчило про те, що єгиптяни вирішили не перейматися виборами. А от ті, хто прийшов на вибори, побачили нові можливості в єгипетській політиці, які могли стати основою подальшого поступу. Зрозуміло, що хоч і недосконалі, але вони були першими змагальними президентськими виборами, що є важливим фактором для Єгипту після Мубарака.

На жаль, президентські вибори виявилися найвищим досягненням. Через два місяці, у листопаді 2005 року, відбулися парламентські вибори. Партія «Вафд» і «Завтра» (партія Нура) не змогли втримати динаміку, бо їх знову почав переслідувати й позбавляти ресурсів уряд. Велику перемогу здобуло «Мусульманське братство», яке за допомогою незалежних кандидатів одержало половину місць, на які претендувало. Націонал-демократична партія (Мубарака) отримала 324 місця в парламенті, а «Братство» — 88. На всіх інших припало 30.

Мубарак був занепокоєний тим, що сталося на виборах. Під час наступної нашої зустрічі на початку 2006 року він ледве не звинуватив США у підтримці «Братства», як він його називав. Він подивився мені прямо у вічі й спитав: «Ви задоволені?» Задоволені чим?— подумала я. Він мав на увазі результати виборів.

Тоді я пригадала розмову, що прояснювала такий коментар. Саудівський король Абдулла під час зустрічі сказав, що тепер він довіряє мені. Він, мовляв, дійшов висновку, що я насправді не хочу, аби «Мусульманське братство» правило на Близькому Сході. Звідки це? І тоді я зрозуміла, що це прийшло від єгиптян. «Між „Мусульманським братством“ і Єгиптом стою тільки я», — це завжди був козир Мубарака у розмовах про переваги демократії. Здавалося, він щиро вірив, буцімто ми прихильні до «Мусульманського братства».

У світлі результатів виборів наприкінці 2005 року єгипетський уряд пішов навспак від проведених скромних реформ. У відповідь на нове ув'язнення Аймана Нура я відклала розгляд Угоди про вільну торгівлю між США та Єгиптом. Така відповідь була двосічним мечем, бо УВТ посилює ліберальні елементи в суспільстві — відкриває економіку, приборкує корупцію, іноді допомагає молоді шукати нові шанси.

Під час прес-конференції з єгипетським міністром закордонних справ Ґлен Кеслер із «Вашингтон пост» поставив незручне запитання: «Під час останньої поїздки ви зустрічалися тут з Айманом Нуром, і тепер після суду за сфальшованими звинуваченнями йому загрожує ув'язнення. Його партія зруйнована. Чи розчаровані ви таким результатом, і що ви скажете завтра представникам громадянського суспільства, котре бореться за свій розвиток під тиском авторитарного уряду?»

Я відповіла, що, звичайно, розчарована. Але насправді я сказала, що радила б їм продовжувати, що поступ — не завжди пряма лінія і що ми їх підтримаємо.

Щодо питання про відкладення УВТ я завагалася. Я знала, що моя відповідь Ґлену не зовсім задовільна. Тож я вдалася до іншого способу. «Дозвольте нагадати... Президент США у посланні Конгресу чітко заявив, що ми виступатимемо за права людей у всіх куточках землі, аби в них були ті самі права й обов'язки, які нам, американцям, вдалося встановити для себе... Я приїхала до Каїра, щоб виголосити про це промову, бо тут знаходиться центр, можливо, зосередження, арабської цивілізації в розумінні історії, культури й наукового поступу... Гадаю, Єгипет може очолити й надалі справді очолить увесь регіон на шляху політико-економічної реформ... Думаю, це не надія, а радше впевненість... Ми продовжимо цей курс і будемо обговорювати реформи й прямування до демократії... та прислухатися до всіх голосів єгипетського суспільства, бо лідерство Єгипту в регіоні має критичне значення»[121].

Я поглянула на членів свого супровідного прес-пулу — на Ґлена, Гелен Купер із «Нью-Йорк таймс», Дженін Зекараю з «Блумберґа», Енн Джиран із «Есосіейтид прес», Аршада Мохаммеда з «Ройтерса», Андреа Мітчелл з НБС та інших. Вони бачили появу «14 березня» в Лівані. Вони висвітлювали вибори «фіолетового пальця». Вони бачили пробудження політики в Єгипті. У цей прикрий для свободи в регіоні момент я побачила на обличчях непохитних і скептичних журналістів ознаки емпатії.

Вони, як і я, знали, що Мубарак не поведе регіон до змін. Режим щойно подвоїв репресії. Ненависний закон про надзвичайні повноваження продовжили на два роки. Більшість сподівалася, що його скасують. Новий конституційний референдум 2007 року зробив суворішими вимоги до участі незалежних кандидатів, сподіваючись зупинити поступ «Мусульманських братів», але водночас обмеживши участь інших політичних сил. Значно зросло насильство проти демонстрацій опозиції та затримання активістів усіх ґатунків. Щоб забезпечити перехід до демократії, Мубарак систематично усував потрібні єгиптянам нові інститути, багато з яких поділяли його світську орієнтацію.

Це виявиться його останнім шансом на мирні зміни. Відійшовши від політичних можливостей 2005 року, президент рокував свій режим на загибель. Відтак це було лише справою часу, коли втомлений і незаконний режим не зможе утримувати владу.

Розв'язка сталася в грудні 2010 року. Вуличний торговець у сусідньому Тунісі, котрому все це уїлося в печінки, підпалив себе. Його смерть викликала підтриману соціальними ЗМІ революцію на всьому Близькому Сході, і вперше в арабській історії в Тунісі Алі ібн Хусейн мусив піти. І тепер ніхто не стояв між вісімдесятирічним єгипетським президентом і його розлюченим народом, який був у відчаї. Люди пішли проти нього, закликаючи до його повалення. «Ерхал!» («Геть!») стало актуальним гаслом.

Молодь на вулицях жадала демократичного та яскравого майбутнього. За 30 років населення регіону подвоїлося: більшість жителів мали до 25 років. Утомлені корумповані уряди не могли забезпечувати їхні потреби. «Мідл Іст монітор» писав про «інтуїтивне відчуття національного приниження й брак самоповаги»[122].

Другий шанс для демократії

Люди у відчаї заполонювали майдани, як-от Тахрір — з'явилися нові можливості для демократичних перетворень. Проте енергія в Каїрі та інших великих містах не мала цілі й політичної мети. І Айман Нур, і «Кефая» спробували каналізувати пристрасті моменту, але були вже безсилі, бо всі ресурси витратили на попередню боротьбу з урядом. Нобелівський лауреат Мохаммед ель-Барадеї повернувся додому, але він задовго пробув за кордоном, роблячи корисну справу в МАГАТЕ, і був відірваний від прагнень Єгипту. Світські сили, які президент мав би плекати у попередні роки, у критичний момент не змогли об'єднатися.

Мубарак силувався врятувати свій режим, але було вже запізно. Він відмовився піти, але звільнив кабінет і вперше за свого правління призначив віце-президента — Омара Сулеймана. Щодня відбувалися сутички між урядом та опозиційними силами, а сили безпеки не могли підтримувати лад.

На третьому місяці кризи Мубарак продовжував наполягати, що він втримуватиме владу до оголошення виборів. У драматичній промові 10 лютого 2011 року він нарешті сказав, що не балотуватиметься на наступних виборах, але доти з посади не піде. Надто пізно: єгиптяни закликали до його негайної відставки, а дехто — до страти. Він подав у відставку наступного дня і передав владу Верховній раді збройних сил. Військові узялися наглядати квапливе написання перехідної конституції. Багато хто побоювався, що швидкий перехід до виборів не дасть світським силам достатньо часу, щоб зібратися й конкурувати на виборах. Вони мали рацію. Добре організоване «Мусульманське братство», що тепер мало легальний статус політичної партії, більшістю по всій країні перемогло на мирних виборах. Після завершення всіх раундів парламентського голосування «Братство» одержало 47 % місць. «Братство» обіцяло не висувати кандидата на виборах президента, але слова не дотримало. Переміг Мохаммед Мурсі — перший ісламіст, обраний главою держави в арабському світі. Кошмар Мубарака став реальністю, і частково це була справа його ж рук. Він як ніхто інший відповідав за голий політичний ландшафт і домінування «Братства».

Звичайно, на цьому історія не закінчилася. «Мусульманське братство» панувало недовго — галасливо й некомпетентно. У країні були поважні економічні проблеми: катастрофічно скорочувалися зарубіжні резерви й падала національна валюта. Мурсі благав про допомогу, обіцяючи провести економічні реформи. На виконання вимог МВФ за пакет позик на 4,8 млн доларів. США пообіцяли Єгипту 250 млн доларів, але сказали президентові, що уважно моніторитимуть його урядування.

Шукаючи за кордоном допомоги, Мурсі, одначе, робив усе, аби забити клин між урядом та мільйонами світських єгиптян і релігійними меншинами. Проект конституції не передбачав запобіжників для прав жінок. На переконання критиків Мурсі, документ надавав Аль-Азхару, найстарішому єгипетському університету, що користувався найбільшим авторитетом у сунітів, можливість судити про прийнятність для релігії державних законів.

Під тиском Мурсі й далі обіцяв компроміс, але тривав ісламський і автократичний ухил у його політиці та її наслідках. Слушно чи неслушно, та його звинувачували в нападах на релігійні меншини і на тих, хто не ставився до ісламу з належною повагою. Арешт 30 березня популярного телевізійного сатирика Бассема Юссефа за образу ісламу й Мурсі, здавалося, демонстрував нерозривний зв'язок президента з його вірою. Не минуло й тижня, як група мусульман напала на головну катедру коптської православної церкви, де чинили задушне поминання християн, убитих у міжрелігійній сутичці. Очільник церкви, папа Тавадрос II, звинуватив президента в тому, що він їх не захистив.

Мурсі не зробив нічого, щоб угамувати своїх критиків. Здавалося, він просто подвоював ставки, збільшуючи вплив «Мусульманського братства». Він призначив ісламістів на 13 із 27 посад губернаторів у країні. Якщо в нього й були наміри об'єднати єгиптян, щоб подолати їхні релігійні відмінності в демократичних інститутах, то він це добре приховував. Країною прокотилися люті протести, у яких зіштовхнулися мільйони прихильників Мурсі й мільйони його критиків, а майбутнє Єгипту хиталося тим часом на терезах.

1 червня армія дала президенту дві доби залучити опозицію й знайти рішення. Він цього не зробив, і 3 липня його вигнали. Тисячі демонстрантів вітали військовий переворот. Інші тисячі протестували. Насильство тривало кілька місяців, але зрештою армія навела порядок.

Провели президентські вибори на кшталт попередніх. Участь у них взяли два кандидати, і переміг генерал Абдель Фаттах Ас-Сісі. Лідери «Мусульманського братства» були заарештовані, й багато хто, зокрема Мурсі, перебуває за ґратами; їм загрожує смертна кара.

Отаким нині є становище у Єгипті. Учетверте в його сучасній історії країною править військовий. Здебільшого, яків попередні 60 років, у країні надзвичайний стан. Парламент виконує роль печатки. Неурядові організації, передусім із зарубіжним фінансуванням, перебувають в облозі. Лідери «Мусульманського братства» за ґратами, а його прибічники пішли в підпілля — це п'ята колона в Єгипті, яка підтримує насильство й бере участь у терористичній діяльності. Демократичні можливості 2005 і 2011 років залишилися в далекому минулому.

Проте попри такі похмурі перспективи й репресії, розпочаті режимом Сісі, мрія про більш вільний і демократичний Єгипет залишається. Про це свідчать історії активістів, які з великим ризиком для себе продовжують виступати за реформи. Одна така молода єгиптянка вчила юриспруденцію і права людини на Заході й 2011 року повернулася до Єгипту, щоб допомогти країні повністю реалізувати свій потенціал, разом із колегами й мільйонами таких самих єгиптян, витривалих у лихолітті після Мубарака. 2014 року її заарештовано за участь у протесті біля президентського палацу. Це була демонстрація нової суворої заборони протестів. Справа привернула громадську увагу, коли її засудили до трьох років ув'язнення, а вона використала цю нагоду, аби висвітлити долю тисяч в'язнів, які перебувають у забутті, у гірших умовах і зазнають знущань. Під тиском міжнародних закликів до її звільнення Сісі пом'якшив присуд, але понад 450 днів їй довелося просидіти за ґратами. У такий спосіб вона приєдналася до довгого списку демократів-активістів від Ґанді до Мандели, які сплатили високу ціну за те, щоб у їхніх країн був кращий шанс на свободу.

Тепер на волі й не зламана, ця молода активістка та інші такі самі дають підстави вірити, що в Єгипту є надія. Вони вивчили важкий урок викликів перед ними й довели, що задля справи ладні взяти цей тягар на свої плечі. Колись майбутнє Єгипту стане світлішим, і в них з'явиться можливість здійснити свою мрію. Нехай це і віддалена перспектива, але ті, хто думає інакше, не враховують людського бажання жити вільними.

Туніс торує шлях

Мухаммед Буазізі спалив себе на знак протесту проти тиранії й несправедливості за режиму Бен Алі. Він був простою людиною, якій обридла принизлива необхідність платити хабарі, щоб тримати свій малий бізнес на плаву. У його країні були проблеми після падіння Бен Алі в січні 2011 року. Але, на відміну від Єгипту, Туніс подолав перешкоди на своєму шляху, принаймні поки. Він ухвалив конституцію за підтримки світських та ісламістів. Знайшов у своїй новій системі місце для людей, яких попередній режим змусив до вигнання, як і посадовців того режиму. Провів кілька вільних і чесних виборів на місцевому й національному рівнях. І в роки після повалення Бен Алі він багато разів мирно передавав владу від однієї партії до іншої.

Бен Алі й Мубарак були схожі, неначе копії один одного — стомлені, далекі від проблем і сподівань свого народу. То чому ж Туніс пішов уперед, а Єгипет зазнав поразки?

У Єгипті за Мубарака і в Тунісі за Бен Алі була відомою ісламістська організація, яку уряд заборонив, але яка вижила в підпіллі. Як і «Братство», туніська головна ісламістська група, що називалася «Енахда», знову з'явилася, щоб відіграти головну роль у спробі сформувати новий демократичніший уряд. Проте, на відміну від «Братства», «Енахда» трактувала політичних супротивників більш примирливо й демонструвала бажання ділитися владою або й віддати її. І це не просто тому, що туніські ісламісти більш помірковані чи схильні до компромісу (хоча частково це так, особливо стосовно вищого керівництва країни). А тому що «Енахда» та інші актори туніської політики живуть у середовищі, для якого компроміс є кращою альтернативою конфлікту. Діє багато сил, які навзаєм врівноважуються. Як довели деякі дослідники, найважливішою причиною успіху Тунісу порівняно з Єгиптом є не те, що «всі сторони хотіли демократії, а те, що в усіх сторін був єдиний вибір — зійтися на демократії»[123].

Інституційний ландшафт у Тунісі багатший, ніж у Єгипті. «Енахда» — одна з організацій, що змагаються за владу. Вона протистоїть багатьом іншим акторам — від незалежного націонал-робітничого руху до нової політичної партії, яку підтримують союзники старого режиму, й просто до натовпу, який ладен повернутися на вулиці, якщо вважатиме, ніби «революцію» зрадили — гурт виявився потужною силою, що завадила «Енахді» перебрати владу в країні, як це намагалося зробити «Братство» в Єгипті[124].

У Тунісі впливовим гравцем у національній політиці була Національна профспілка, що входила до складу коаліції груп громадянського суспільства — включно з адвокатами, правозахисниками тощо, — які 2015 року одержали Нобелівську премію миру. Національна профспілка Тунісу відігравала інтегрувальну роль у боротьбі за незалежність країни в 1950-ті роки і завжди мала певну автономію від панівного режиму. А от Національна профспілка Єгипту завжди була певним продовженням держави й не мала національної легітимації, щоб ефективно відігравати незалежну роль після 2011 року. Якби Мубарак відкрив більше політичного простору в середині 2000-х і більше зробив для незалежності таких інститутів, як профспілка й судова влада, єгиптяни мали б кращі позиції для використання можливостей, створених на майдані Тахрір 2011 року. Натомість, принаймні наразі, цей момент лишився в минулому.

Але як самоспалення Мухаммеда Буазізі стало іскрою, що запалила весь регіон, так і історія боротьби Тунісу за демократію відлунює поза його межами, передусім у Єгипті. Перемоги Тунісу крихкі, і в майбутньому, напевно, траплятимуться відступи. Але його досвід є уроком для продемократичних сил регіону.

Туніський приклад демонструє важливість диверсифікованого інституційного ландшафту. Країна має яскраве громадянське суспільство, що виявляло активність на всіх сходинках переходу після Бен Алі. Часто продемократичні сили діють ізольовано від більшості населення — їх очолює інтелігенція, переважно у великих містах. Національна профспілка Тунісу, що нагадує «Солідарність» у Польщі, надала опозиції тривке опертя й легітимність серед населення. Багатство ландшафту стримувало радикальніші фракції, передусім серед ісламістів. Коли до конституції обговорювалися формулювання, що обмежували права жінок, виникло обурення феміністичних груп і інші члени громадянського суспільства змусили радикалів відступити. Нобелівську премію миру дали квартету туніських груп громадянського суспільства за їхню роль в опосередкованих дискусіях під час бурхливого процесу формування демократичного уряду. Хоча процес цей триває досі й триватиме ще довго, сила цих груп і їхня важлива роль були визнані вчасно.

Попереду в Тунісу ще багато небезпек. Із нього вийшло більше терористів ІДІЛ, ніж із будь-якої іншої країни; в державі також відбувалися терористичні напади. Проте його історія показує шлях створення демократичних можливостей на Близькому Сході й деінде: треба знаходити виборчі округи, що глибоко вкорінені в суспільство й мають широкі виходи на позаміські терени. Урок полягає в тому, що демократія сильніша там, де її база ширша. Доля Тунісу, як і інших молодих демократій, ще не врівноважилася на терезах. Але помалу держава вибудовує стабільне майбутнє і торує шлях для інших.

Чи можуть реформуватися арабські монархії?

Країни, які зазнали найбільшого впливу під час заворушень 2011 року на Близькому Сході, мають спільну рису. Єгипет, Туніс, Лівія, Сирія та Ємен засновані як арабські «республіки» в середині XX ст. Але в той час, як заворушення перекидалися з однієї республіки в іншу, вони оминали регіональні монархії, за винятком невеличкого Королівства Бахрейн. У якомусь розумінні це й не дивно. «Республіки» ніколи не були справжніми республіками, і це не пройшло повз увагу населення. Монархії не орієнтуються на формальні демократичні процедури, але їхня легітимність дедалі зростає. З іншого боку, в республіках здавна спостерігається незбіг між заявами й діями, але 2011 року страх зник, і їхні народи сказали своє слово. Вони говорили, що більше не хочуть мати «пожиттєвого президента». Вони хотіли, щоб нарешті «республіки» стали справжніми республіками.

Хоча досі арабським монархіям, передусім тим, що в затоці, вдавалося опиратися політичним реформам, тепер і для них минув час на перепочинок. І в них гучно лунатимуть вимоги змін. Питання в тому, чи будуть вони готові? Нині проблема полягає у вчасній підготовці.

Чи є реформа освіти заміною політичних прав?

Монархії завжди намагалися модернізувати своє суспільство поза політичною цариною. Вони репресують політичне інакодумство, про що свідчать брутальні покарання менш знаних блогерів у Саудівській Аравії. Крім відставання у справах свободи, Арабська доповідь про гуманітарний розвиток звертає увагу на те, що арабський світ ризикував залишитися позаду через вади у двох важливих царинах: освіті й правах жінок. Ці питання взаємопов'язані зі змінами в регіоні. Освітня реформа стала зручним способом розв'язати гендерні проблеми, принаймні на нинішньому етапі.

Як не дивно, попри патріархальність цих спільнот, дружини монархів доклали певних зусиль для вирішення проблем. Шейха Моза — переконана захисниця цієї справи; вона налагодила партнерство з американськими університетами, як-от Техаський університет сільського господарства й механіки. Вона подорожує світом і обговорює цю тему. Вдова засновника ОАЕ (і мати братів-правителів бін Заїдів), вона не тільки дала освіту своїм донькам, але й відкрила можливості для жінок у своїй країні.

Шейха Фатіма з ОАЕ носить абаю і нікаб і поза сім'єю не зустрічається з чоловіками. Тож примітно, що вона стала жінкою-держсекретарем. У неї завжди був час для мене, коли вона збирала побалакати за чаєм дочок, невісток та інших жінок. Я уважно слухала, коли вони обмінювалися історіями про регіон і життєві обставини різних лідерів. Бачте, існувала мережа дружин від Каїра до затоки, і вони були дивовижним джерелом розуміння складних стосунків, які визначали напрями політики в регіоні.

В ОАЕ неухильно переймалися освітою жінок. Жінки в еміратах відігравали важливу роль в економіці та суспільстві. Вони обіймали посади в політиці, дипломатії та судовій владі. Освіту вони здобували в рейтингових університетах. Кілька з них були моїми студентками й аспірантками в Стенфорді. За даними уряду, жінки становлять понад 60 % студентів у вищих навчальних закладах і 70 % випускників. Сім'ї, які правлять в еміратах, із їхнім невеликим тубільним населенням уважають, що економічний розвиток пов'язаний із правами жінок.

У Саудівській Аравії, найбільш консервативній монархії, реформа освіти тісно пов'язана з покійним королем Абдаллою ібн Абдель Азіз Аль Саудом. Я була свідком цього під час багатьох наших зустрічей. Одна з них почалася вже по одинадцятій вечора. Після активних обговорень довгої низки регіональних політичних проблем — Ірак, Ліван, Іран, палестинці — Абдалла запропонував невеличку перерву. То вже було по першій годині ночі, і я знала, що попереду ще справ не менше, ніж на годину.

Після короткої перерви він завжди здавався менш напруженим. Ми були самі — тільки мій перекладач Джемал Хелал, якому араби цілком довіряли, та іноді Адель аль-Джубейр, найближчий помічник короля. Бесіда хутко переходила до ширших філософських проблем королівства. Абдалла захоплювався американською освітою і розпитував про неї, починаючи словами «Ви ж в університеті викладаєте...»

Абдалла докладно розумів освітній ландшафт у своїй країні. Він пояснив, що колись студенти-саудити масово їздили вчитися за кордон до Великої Британії та США. Прикладом може слугувати його міністр закордонних справ і небіж, покійний Сауд аль-Фейсал. Отримавши освіту в Принстоні, він добре почувався в будь-якому культурному середовищі. А наступне покоління, після сорока, зауважив Абдалла, вже переважно залишалося вдома. Чужих мов не вчили, а обсяг знань, які давав Університет короля Фахда, був більшим у релігійних науках. «Корисної спеціальності в них немає», — сказав він. Це серйозне визнання від дуже побожної людини, — подумала я.

Абдалла сказав, що Саудівська Аравія не може дозволити собі втратити ще одне покоління, і наполягав на відправленні студентів за кордон. Але після 9/11 кількість студентів-саудитів у США різко впала. Кілька викрадачів-самоіубців вчилися у коледжі на заході. Це привернуло увагу розвідувальних агенцій, передусім Конгресу, до іноземних студентів. І в них також з'явилися перепони під час вступу до університетів СІНА. Суворіший скринінг і ускладнений процес перевірки урізали американські програми обміну студентами в усьому світі.

На кожній зустрічі з президентом іноземні лідери скаржилися на це. Ніколи не забуду одну зустріч із прем'єром Сінгапуру. Кожного члена делегації він розпитував: «Де ви вчилися?» Усі вчилися в американському університеті. «Пане президенте, — сказав прем'єр-міністр, — ви самі собі шкоди завдаєте. Навчання цих людей у СІНА — найцінніше з того, що ви робите». Президент був зворушений, і на мене поклали відповідальність за повернення кількості студентів до рівня до 9/11. Цієї мети ми досягли в 2007 році разом із Близьким Сходом.

Проте Абдалла у навчанні наступних поколінь не хотів покладатися лише на іноземні заклади. І тому він розробив план створення в королівстві університету світового рівня. Університет науки й технології короля Абдалли заснований на пожертву в 10 млрд доларів. «Він буде подобою Стенфорду, — говорив він, трохи й мені лестячи. — Ключовими напрямами будуть наука, медицина й техніка». Я достатньо добре знала короля, аби поставити таке запитання: «А жінки вчитимуться в ньому, ваша величносте?» Абдалла розсміявся і сказав: «Звичайно». Я вже не розпитувала, чи сидітимуть вони в різних аудиторіях. Але якби поцікавилася, то собі на радість довідалася б, що ні. Сьогодні в Саудівській Аравії серед випускників коледжів більше жінок, аніж чоловіків[125]. Більше саудиток іде працювати: у 2010—2015 роках зайнятість жінок зросла на 48 %[126].

А от розмови з покійним королем про права жінок були трохи суперечливими. Якось він мені сказав, що за десять років жінки голосуватимуть. То було 2005 року, а в 2015-му франшиза як стій поширилася на громадянок країни. Абдалла досяг значного поступу, приймаючи жіночі делегації, чого не робили його попередники. Хоча жінкам і не дозволили голосувати чи висуватися на перших виборах до муніципальних рад, вони здобули це право 2011 року і вперше ним скористалися 2015-го. Саудитки, як і чоловіки, пішли на виборчі дільниці (щоправда, в різних місцях), і вже наступного дня двадцять жінок посіли місця в муніципальних радах.

З іншого боку, Абдалла не розумів, чому проблемою є заборона жінкам водити автомашини. Він якось пояснював, що кермування в містах королівства небезпечне. Логіку цього я не збагнула, але не наполягала на поясненні. І звичайно, попри певні зміни жінки лишилися громадянами другого сорту в королівстві — залежність від дозволу опікуна на шлюб, в отриманні паспорта, в поїздках за кордон, у роботі в певних галузях і в інших побутових питаннях. Щодня вони стикаються з соціальним тиском і небезпекою на людях, якщо хоч трохи відхиляться від правил ненависної релігійної поліції.

Проте відчувається, що монархи шукають спосіб випереджати запит на реформи. У деяких випадках навіть є зрушення на політичному фронті.

ОАЕ створили меджліс на подобу парламенту, котрий дає поради уряду в справах політики. Половина з сорока членів непрямо обирається колегією виборців, а інша призначається урядом. Меджліс не має таких владних повноважень, які ми асоціюємо з парламентом. Але порівняно з ситуацією до його заснування в 2006 році такий крок знаменує поступ.

Молоді монархи в Марокко та Йорданії користуються відносною популярністю. Крок за кроком вони реформували державну службу, зміцнили верховенство права, передали частину повноважень прем'єр-міністрам. У Марокко провели кілька відносно вільних виборів, у яких перед вела поміркована ісламістська партія. Вона непогано зарекомендувала себе в уряді, сподіваючись, що її оберуть знову.

Сім'я аль-Сабаха в Кувейті також перейнялася реформами. Кувейтський парламент реально контролює уряд. У ньому 50 обранців; це національна платформа для дебатів, де урядова політика піддається регулярному розгляду й критиці. Його будь-коли можна розпустити, політичних партій у ньому немає, але різні групи представлені різними блоками — блоком лібералів, сунітів, шиїтів тощо. Парламентарі не мають права законодавчої ініціативи, але вони відіграють важливу роль у нагляді за міністерськими призначеннями, даючи людям голос у формуванні складу вищих посадовців. Із 2005 року кувейтські жінки мають право голосувати й балотуватися на посаду, і перші жінки стали парламентарями 2009 року.

Кувейт я відвідала незабаром після перших виборів, у яких жінкам дозволили балотуватися, і розмовляла з кількома кандидатками, які на виборах програли. Вони були зламані. Я їх усіляко підбадьорювала, міркуючи про довгу дорогу до демократії. «Жінки в США здобули право голосу доперва в 1920 році, — сказала я. — І ось я держ-секретар». Проте вони були невтішні. Вони не здалися й більшим числом узяли участь у наступному циклі. Цим разом вони проводили кампанію і доносили свій месидж до чоловіків, нагадуючи їм, що в них теж є матері, сестри, доньки. Четверо жінок виграли вибори.

Десь через тиждень після візиту я в Держдепі відкрила пакунок. Там була футболка, яку мені подарували в Кувейті ті, хто зі мною зустрічався. На ній напис білим і лазуровим: «Половина демократії — ще не демократія». Я тоді сказала Браяну Ґандерсону, головному адміністратору в мене: «І це щира правда».

Здебільшого монархи намагаються окремо займатися трьома царинами, на які було вказано в Арабській доповіді про гуманітарний розвиток, — свободою, знаннями, правами жінок, — буцімто їх можна розділити. Дати їм раду поодинці неможливо. Вони переплетені. Проте поступ навіть в одному напрямі наближає близькосхідні монархії до створення сприятливого інституційного ландшафту. Вони навряд чи стануть конституційними монархіями на кшталт іспанської, яка допомогла спростити перехід до демократії[127]. Але роль лідерів тут змінюється, хоча й повільно. Безперервність — гарна річ, якщо вона супроводжується бажанням змін.

Однак найбільша проблема полягає в тому, як ці спільноти врівноважать релігійні вірування зі свободою особи. У багатьох із них, передусім у Саудівській Аравії, ортодокси правлять самостійно. Давня угода між Саудівським монархом і клерикалами стоїть на заваді змінам. За тих часів засада «Ми віддаємо вам релігійні справи, а ви нам — політичні» здавалася раціональною. Вражені Революцією в Ірані 1979 року саудити обрали коротку дорогу до стабільності. За мирне співіснування з вахабітами, ісламськими пуританами, королівство віддало контроль над мораллю клерикалам. А ті, своєю чергою, інфільтрували дедалі більші царини, зокрема експорт радикальних ідей під Саудівським стягом.

Упродовж багатьох років монархії затоки гадали, що радикали перейматимуться лише іноземцями. Вони толерували їх і відводили очі, купуючи державним коштом їхню лояльність. Якось під час візиту до Саудівської Аравії мене зі Стівом Гедлі повезли до незвичайного акваріума короля. Ми йшли довгим скляним тунелем, а довкола плавали риби, і ми зі Стівом зауважили, що там були не тільки тропічні риби, а й акули. «Чому у вас акули не їдять рибу?» — поцікавився Стів. «О, якщо добре нагодувати акул, вони не чіпатимуть рибу», — відповів гід. Стів прошепотів мені: «Вони так і про „Аль-Каїду“ думали».

І справді, Франкенштейн вахабітів — «Аль-Каїда» та її поплічники — взявся за тих, хто його вигодував. Поворотним моментом стало бомбування житлової забудови в Ер-Ріяді в 2003 році. Правителі в затоці, особливо в Саудівській Аравії, спробували приборкати клерикалів, закриваючи мечеті й школи, відомі своїм радикалізмом. Але такий укорінений вплив знищити важко. Суспільство лишається надто консервативним і в багатьох випадках не підтримує сучасне урядування.

Погляньте на таке: Саудівська Аравія хоче зменшити свою залежність від продажу нафти й модернізувати економіку. Молодий заступник кронпринца Мухаммад ібн Салман розпочав реалізувати план — «Бачення 2030» — трансформації економічного ландшафту в країні. За планом, треба збільшити на 70 % ненафтові надходження до бюджету, до 2020 року довести до нуля субсидії на воду й електрику, збільшити зайнятість жінок і зменшити приріст робочих місць на державній службі. Ще одна мета — збільшити туризм поза хаджем. Саудити сподіваються привернути більше іноземних підприємців разом із їхніми супровідними особами. Проте за нинішніх соціальних обмежень життя в країні досить похмуре. Тож вони запропонували створити великі відкриті громади — завбільшки з місто, — де іноземці, а може, й деякі саудити зможуть робити все, що їм заманеться. Більше за такий дивний компроміс вони наразі зробити не можуть. Але на перспективу доведеться краще налагодити стосунки релігії, політики та суспільства.

Проте монархи не самі прагнуть примирити релігію й політику. В регіоні окреслилося два полюси: цілковите поєднання ісламу з державою на одному полюсі й силовий секуляризм на іншому. Обидва варіанти працювали погано.

Секуляризм у Єгипті й Тунісі призвів до позбавлення великих сегментів населення громадянських прав, особливо в сільській місцевості. Це спрацювало на користь таких груп, як «Мусульманське братство», і сприяло успіху партії Реджепа Таїпа Ердогана ПСР. Релігія й політика так просто не перемішуються, але виключення вірян із політики також не працює.

Європейці воювали впродовж двох сторіч, щоб нарешті вилучити релігійних зверхників із політичного простору. Американські Отці-засновники вчинили по-іншому, наполігши на тому, що свободу віросповідання можна забезпечити, лише відокремивши церкву від держави. Жоден із цих способів не підходить для Близького Сходу. Проте в регіоні вкрай потрібна відповідь на цей виклик. Добре б почати з інститутів, які визнають право громадянина робити свій вибір у цій дуже особистій царині — віровизнання.

Наразі Близький Схід обрав неправильний напрямок щодо цього. Релігійні меншини, особливо християн, достоту виганяють із регіону, бо уряди не можуть або не хочуть їх захищати. Це особливо слушно для Іраку й Сирії, але регіональний феномен уразив також Єгипет, Ліван, Палестину тощо. Світські в Туреччині затамували подих і дивляться, наскільки далеко зайдуть релігійні консерватори, особливо після замаху на Ердогана 2016 року. Віряни в Єгипті тривожаться, чи всі ісламісти, нехай і помірковані, будуть затавровані, як «Мусульманське братство», і виключені з царини політики. Не буде перебільшенням сказати, що регіон не знайшов способу розв'язати питання належної рівноваги між релігією та політикою.

Незручним для Близького Сходу є питання про те, чи може співіснувати іслам і демократичний захист свободи особи. Хтось скаже, що претензії ісламу на регулювання життя кожного вірянина робить суспільства вразливими до тоталітаризму. Звичайно, на користь цього промовляє коротке панування «Мусульманського братства» в Єгипті або правління «Хамасу» в Смузі Гази. З другого боку, ісламісти в Тунісі знайшли спосіб працювати з людьми інших поглядів, і в іракському парламенті є світські й релігійні політики. Якщо подивитися ще ширше, Індія і США демонструють, що іслам і демократія можуть суміщатися. Навіть Індонезії, молодшій країні на шляху до демократії, здебільшого вдалося приборкати екстремізм і перейнятися багаторелігійним майбутнім, хоча це й складно.

Отже, якщо й буде майбутнє в демократичної версії політичного ісламу, то лише в інституційному контексті під її орудою. Іншими словами, в ісламі як вірі немає нічого внутрішньо недемократичного, але конкретні громадяни повинні мати змогу вибрати, наскільки глибоко релігія впливатиме на їхнє життя. Цей свідомий вибір не повинна диктувати держава.

Близькому Сходу до того ще далеко. Але якщо все-таки це станеться, то рядите за посередництвом вільного політичного дискурсу. Принаймні тоді проблеми обговорюватимуться відкрито. Це єдиний спосіб погамувати екстремістів із обох боків — і тих, хто не пускає вірян на майдан, і тих, хто наполягає на тому, аби віра вершила все в політичному й соціальному ландшафті.

Приборкання пожежі до наступного разу

Люди на Близькому Сході виявили свою нетерплячість з приводу реалізації свобод і роздирання регіону через брак демократії. Але й досі існує прірва між населенням і правителями, а спроби розв'язати цю проблему спорадичні й непевні. Слабкі демократичні інститути є в Тунісі та Іраку, але на них щодня чатують усі недуги регіону — розкол, тероризм, насильство. А в інших країн немає навіть цих тростин, за які можна було б ухопитися в майбутньому. Тож, цитуючи Леніна, «що робити»?

Наразі треба закласти підвалини, готуючись до часу, коли з'являться нові можливості для демократії. Інституційний ландшафт має бути багатшим і різноманітнішим. Для цього потрібно визнати три реалії: освіта — одна з відповідей, але її замало; права жінок і політична лібералізація мають ступати разом; продемократичні сили повинні залучати все населення — і вірян, і сільські виборчі округи. Без такого широкого ландшафту політичні зміни дадуться тяжко.

Особлива проблема виборів

Насправді нині ісламісти — найбільш організована й здібна сила на Близькому Сході. У той час як режими уярмлювали громадянське суспільство — інтелігенцію, правозахисників, соціальних підприємців, громадські організації, журналістів, — ісламісти в регіоні громадилися в радикальних медресе і радикальних мечетях. Вони тяжко працювали, шукаючи шлях до позбавлених громадянських прав, і переймалися їхніми потребами. «Хезболла», «Хамас» і «Мусульманське братство» подавали бідним милостиню, робили те, що не вдавалося зробити некомпетентним авторитарним режимам. І найгірші з-посеред них мотивували надто багато молодих парубків (і навіть дівчат) доводити свою мужність на полі бою. В історії їхня сила — не випадковість, а прямий наслідок політики правителів на Близькому Сході.

Тому засада «одна людина — один голос» була небезпечною для ліберальних і демократичних цінностей. Важким уроком стали для нас вибори на палестинських теренах 2006 року. Перед виборами наші посольства й розвідка повідомляли, що партія ФАТХ Махмуда Аббаса переможе з незначним відривом. Того дня я була дуже зайнята: вибори не випускала з уваги, але й не турбувалася про результати. Увечері, коли я вже збиралася йти додому, до мене зайшла Ліз Чейні, заступниця помічника держсекретаря у справах Близького Сходу. «Наші люди повідомляють, що скрізь майорить зелений стяг „Хамасу“. „Хамас“ добре набирає голоси в осідках ФАТХ», — сказала вона. Ця новина трохи мене вразила, але я зібрала речі й поїхала додому, усе ще сподіваючись, що палестинська влада переможе.

Наступного ранку я підійшла до дверей свого вотерґейтського помешкання й підняла «Вашингтон пост». Заголовок був очікуваним: «„Хамас“ потужно набирає голоси; екзитпол показує, що партія йде майже на рівні з ФАТХ у Палестинській асамблеї». Я голосно промовила: «Овва! Ідуть щільно». І подалася нагору до гімнастичної зали для ранкової зарядки.

Починався ранковий випуск новин о п'ятій, і я звернула увагу на рухомий рядок внизу екрана. «„Хамас“ перемагає. Палестинські посадовці подали у відставку», — прочитала я. Не може бути. Мало йтися про перемогу палестинської влади. Я продовжувала натискати на педалі велотренажера, але після випуску новин серце забилося частіше. І знову в рухомому рядку на екрані йшлося про перемогу «Хамасу». Нарешті я зійшла з тренажера й потелефонувала до оперативного центру. «Що там із палестинськими виборами?» — спитала я.

«О, „Хамас“ переміг», — спокійно відповів молодий черговий чиновник.

«„Хамас“ переміг?» — перепитала я.

«Так, пані».

Вражена, я попросила з'єднати мене з Джейком Воллзом, нашим генеральним консулом у Єрусалимі, який був також ефективним послом у справах палестинців. Проте я переплутала його ім'я з іменем посла в Лівані Джеффрі Фельтменом. Почувши мене, Джеф трохи здивувався, але підтвердив, що увесь регіон у стані шоку. Шкода й мови — і Джейк, і Дік Джонс, наш посол у Тель-Авіві, теж були шоковані.

Коли я прибула до офісу й потелефонувала президенту, він спитав: «І що тепер робити? Вони виграли вибори... і з усіх поглядів чесно».

«Дозвольте мені поговорити з ізраїльтянами й Аббасом», — сказала я. До кінця дня я ще переговорила з Близькосхідним квартетом (США, Росія, ЄС, ООН). Ми оприлюднили заяву, в якій підтвердили результати виборів, але висунули умови, за яких матимемо справу з новим урядом на чолі з «Хамасом». «Хамас» повинен погодитися на умови, що в 1993 році погодив у переговорах Ясір Арафат: визнати право Ізраїлю на існування; відмовитися від насильства; прийняти всі угоди, підписані палестинцями та ізраїльтянами. «Хамас» на це не погодився. Вони лишилися ізольованими від міжнародної спільноти й виявилися абсолютно некомпетентними в справах урядування. Як сказав один палестинський приятель: «Тепер люди зможуть побачити, що вони ніякі не славетні борці за свободу. Це просто купка політиків, які й каналізацію не здатні полагодити».

То був принизливий досвід виборів, які привели до влади «Хамас», що його США та Європа затаврували як терористичну організацію. Це свідчило про те, що вибори небезпечні, якщо ліберальні партії ще не стали на рівні ноги. Так само в Єгипті використало ситуацію «Мусульманське братство».

Проте часто важко відкладати вибори до часу, коли розшириться ландшафт, навіть якщо теоретично це й кратний вибір. Голосування — це чи не найважливіший символічний акт звільненого народу, і люди чекати не хочуть. Обставини перших виборів навряд чи сприятимуть ліберальним силам. Проте виборчий процес створює проблеми й для радикальних сил, бо підштовхує їх до демократичного процесу, в якому люди можуть мирно їх оцінювати. Може, краще, як сказав мій приятель, продемонструвати, що «вони не здатні й каналізацію полагодити»?

З одного боку, деякі обрані ісламістські партії не вельми поважали демократичний процес, який привів їх до влади, що було їхньою єдиною метою. Ми бачили, як «Мусульманське братство» перевищило свій мандат і всіляко насаджувало ісламістські цінності в Єгипті, нехтуючи інтересами релігійних меншин та світських сил. «Хезболла» — радше не партія, а озброєна міліція. Вона використовувала політичний осідок у Лівані, щоб тероризувати регіон за підтримки Ірану.

І звідси попередження: оружні групи не повинні брати участь у виборчому процесі. Певна річ, озброєна міліція має несправедливу перевагу, бо може залякувати й погрожувати. Є багато випадків безконфліктних переходів, коли політичним групам дозволяли брати участь лише після роззброєння[128].

Коли «Хезболла» 2008 року повернула зброю проти ліванців, силоміць захоплюючи частини Бейрута в суперечці з урядом, її претензії на «збройний опір Ізраїлю» виявилися фальшивими.

Ліванці покарали їх на виборах 2009 року, змусивши Хасана Насраллу дратуватися через те, що голоси виборців він здобув, а розподіл за виборчими округами виявився неочікувано поганим. Вибори — єдиний шлях, яким ліванці можуть виразити нехіть до «Хезболли». Є також свідчення того, що авантюри групи на чужині в Сирії погано відгукуються вдома.

Ісламістським партіям у Марокко, Йорданії, Кувейті, Іраку, Тунісі не дуже повелося з припасуванням політики під себе. Варто відзначити, що в них там є реальна конкуренція з боку організованих світських сил. Тобто це не проблема участі чи неучасті ісламістів у виборах, бо вони однаково відбудуться, а в інституційному ландшафті, в якому вони реалізуються: що він багатший, то краще.

І знов усе зводиться до плекання різних груп інституцій. Це означає розширення прав і можливостей підприємців і бізнесменів, освіту й надання прав жінкам, заохочення соціальних підприємців і місцевих громадських організацій. Атлантична рада 2016 року зібрала групу експертів і колишніх лідерів для оцінки стану Близького Сходу й вироблення практичних пропозицій. Їхні рекомендації мали вигляд дорожньої карти для створення багатшого інституційного середовища[129]. І вже є певний поступ. Улітку 2016 року я зустрілася з кількома регіональними молодими підприємцями. Серед них були йорданець, що створив веб-сайт на кшталт «Амазону» для продажу книжок арабською мовою; соціальний підприємець з ОАЕ, який створив програми з підтримки молоді та захисту жертв торгівлі сексуальними послугами; єгипетська дослідниця, котра розробила технічний стартап, що дозволяє, як вона каже, «збагатити світ цифрових технологій емоційним інтелектом». Ці візіонери не самотні у своєму бажанні побудувати інше майбутнє для регіону. Правозахисники, жінки-політики, бізнесові й соціальні підприємці, інтелігенція перебувають в авангарді нової енергії за зміни по всій вертикалі — від самих низів.

Ці люди (і багато серед них жінок) цілеспрямовані, але в багатьох країнах переслідувані. Блогера в Саудівській Аравії відбатожили через помірковану критику режиму. Журналіста в Єгипті кинули за ґрати за підтримку свободи преси. Активіст у Бахрейні оголошує голодування на знак протесту проти безстрокового ув'язнення. Це все нагадує інші часи в іншій частині світу — в СРСР і Східній Європі, — коли здавалося, що про протестувальників ніхто й ніколи не почує.

Тепер ми знаємо, що дисиденти отримували свій голос завдяки таким міжнародним організаціям, як Комісія з безпеки та співробітництва в Європі (КБСЄ). Існували безпечні місця, де вони могли збиратися й звідти впливати на решту світу. Коли вони поверталися додому, їх часто залякували і в деяких випадках заарештовували. Але вони продовжували зустрічатися й говорити, а коли з'являлися можливості, то й очолювали демократичний перехід — одні з більшим успіхом, інші з меншим.

2004 року ми створили Ширшу близькосхідну й північноафриканську ініціативу для підтримки громадянського суспільства. Сподівалися зробити її на подобу КБСЄ. Щиро кажучи, Ірак потьмарив наші зусилля, але 19 країн узяли участь, як і десятки регіональних груп громадянського суспільства. На одній зустрічі молодий активіст посперечався з міністром закордонних справ Бахрейну з приводу обмежень преси. Інший обережно говорив про права жінок у монархіях затоки. На прес-конференції молодий сирієць кинув мені виклик: «Чому ви постійно кажете про свободу в Іраку, а про свободу в Сирії ні?» Я собі занотувала, аби за наступної ж нагоди виступити про режим у Дамаску.

Сьогодні на Близькому Сході — через десять років після того обміну думками — важко уявити собі подібне зібрання. Бахрейнці посилили утиски й припинили слухати думки незгодних. Громадянська війна в Сирії стала найбільшою гуманітарною катастрофою нашої доби — з голови не йдуть зображення дітей, яких витягають із розбомблених румовищ, або тих, що помирають у погано освітлених шпиталях, задихаючись через застосовану хімічну зброю. Я весь час думаю про те, що сталося з сирійцем, який ставив мені те питання.

У регіоні також змінився ширший політичний контекст. Колись талісманом від інакомислення було нагадування палестинсько-ізраїльської проблеми. Раз по раз араби казали: «моя вулиця» (тобто їхній народ) «збройно протистоїть ізраїльським діям». Я мала кусати себе за язик, бо кортіло спитати: звідки ви знаєте, що думає вулиця? чому б не провести вибори й не з'ясувати це?

Але без урегулювання палестинської проблеми стабільності в регіоні не буде. Намагаючись як держсекретар знайти якесь розв'язання, я 23 рази відвідала Західний берег і Єрусалим. Проте сумна історія незавершеної справи за участю двох держав — не просто питання правильного вирішення проблеми остаточного статусу. Авжеж, треба буде встановити кордони ізраїльської й палестинської держав та подбати про безпеку для захисту обох народів. Треба буде розв'язати проблему з «правом на повернення», на чому наполягають палестинці, які кілька поколінь тому, 1948 року, мусили залишити ці землі — їм треба дозволити повернутися на свою батьківщину, де зараз живуть ізраїльтяни. І ще треба вирішити емоційну проблему й розділити священне місто Єрусалим, яке обидва народи вважають своєю столицею.

Упродовж вісьмох років адміністрації Буша ми намагалися спростити вирішення цих стрижневих проблем, допомагаючи палестинцям створити гідні політичні, економічні, соціальні інститути. Ми вірили, що «Хамас» можна буде зрештою перемогти, якщо палестинці побачать альтернативу — Палестинську адміністрацію на чолі з Махмудом Аббасом, яка позбулася корупції й знайшла спосіб правити мудро.

Палестинці досягли чималого успіху — частково завдяки допомозі США, Європи, Канади — у створенні ефективних сил безпеки, які навіть ізраїльські сили оборони визнали належно підготовленими. Завдяки мудрому керівництву таких людей, як Салям Фаяд, вони також мають поступ у розбудові політичних і соціальних інститутів.

Ніколи не забуду свою першу тривалу розмову з Салямом у місті Шарм-еш-Шейх у Єгипті 2003 року. Президент Буш скликав нараду арабських лідерів для обговорення мирного процесу напередодні зустрічі ізраїльського прем'єр-міністра Аріеля Шарона з Аббасом в Акабі, що в Йорданії. Ми чекали на прибуття короля Саудівської Аравії Абдалли затамувавши подих, сподівалися, що «Хранитель святих мечетей», як його титулують, подолає свої застереження й візьме участь. Чекання здавалося нескінченним, набагато довшим, ніж дві години, що минули насправді.

Салям підійшов до мене й відразу ж почав говорити про американський футбол. Він — економіст, вчився в Техаському університеті. Після кількох марних спроб потрапити до «Файтинґ Айриш» в університеті Нотр-Дам він посерйознішав. У нього вже були ідеї, як збільшити прозорість Палестинської адміністрації — викласти бюджет онлайн, люструвати службу безпеки, котру він називав зграєю гангстерів, покращити життя людей. Він двічі буде прем'єр-міністром.

Під його орудою пошарпана палестинська економіка ожила з припливом закордонної допомоги і збільшенням реального ВВП, який у 2008—2011 роках зростав на 7 % щороку[130]. Я добре пригадую відвідини Віфлеєма в 2008 році. Це було видовисько страшного насильства 2001 року, коли набій ізраїльського танку пробив Церкву Різдва. Тепер ми йшли через новий елегантний готель, де кілька тижнів перед тим відбувся успішний обід на відкритому повітрі для потенційних інвесторів. Салям здобув загальну повагу, зокрема ізраїльтян.

Він був товстошкірим, бо треба ж було брати на себе весь вогонь критики в самій Палестинській адміністрації. Ставлення Аббаса до прем'єр-міністра було контрастним: він двічі його звільняв і знову повертав, коли не було альтернативи. Я спитала Саляма, як він усе це витримував. Він не вагався з відповіддю: «Я налаштований побудувати нашу демократичну державу навіть за умов окупації». І він готовий був це здійснити.

Сьогодні ізраїльсько-палестинський конфлікт поступився місцем регіональним клопотам з ІДІЛ, Сирією, Єменом, тероризмом. Але стабільний Близький Схід потребуватиме розв'язання й палестинської проблеми. І якщо вони колись здобудуть свою Вітчизну — незалежну державу, на яку вони заслуговують, — то це стане результатом створення демократичних інститутів попри всі завади.

Палестинське питання відступило також через зрослу проблему Ірану. Для арабських держав войовничий Іран є загрозою доби: перська влада має підступні наміри на своїх кордонах і агресивно реалізує власні інтереси, тримаючи в кишені потенційну ядерну зброю. Поведінка Тегерана наштовхує на питання: чи й для Ірану настане колись момент істини й відкриються шанси на демократію?

Зелена революція, і що могло б бути

Переконливе зображення скривавленої молодої жінки стало уособленням трагедії іранців. Завдяки соціальним медіа світ побачив їхні бідування. Впродовж кількох днів 2009 року мулли, які 30 років правили Іраном, здавалися вразливими.

Іранська виборча система не вільна і не справедлива. Сама кампанія змагальна, й жінки мають право голосу, проте кожний кандидат мусить пройти сувору перевірку, щоб бути схваленим, перш ніж брати участь у перегонах. На практиці процес очолили прибічники суворого курсу, які відфільтровували всіх потенційних опозиціонерів уряду. Усіх кандидатів-реформістів, як і всіх нелояльних до режиму, дискваліфікували і не допускали до балотування.

Але в 2009 році, коли режим порушив навіть ці куці права, підроблюючи результати виборів на користь консервативних кандидатів, вони зчинили вогненну бурю. І це урок. Навіть невільні й нечесні вибори можуть мати наслідки. У цьому випадку результатом став масовий протестний рух, бо іранцям це вже уїлося в печінки. Сумне видовище іранців, які звертаються до Заходу по допомогу, нагадує нам, що міжнародна спільнота не може ігнорувати біду народу, який прагне свободи. Адміністрація Обами спочатку промовчала, та й потім ледь плуталася. Президент відверто не хотів забруднювати революцію зовнішнім втручанням. Мужні протестувальники несли плакати з гаслами, написаними англійською. Здавалося, вони ладні були ризикнути й пов'язати свій заколот із Америкою.

Нагода довго не тривала. Режим жорстко придушив виступи. Мулли пережили переляк 2009 року й далі гальмують зміни, принаймні на час написання цієї книжки. В усьому регіоні немає більшого розриву між надіями — народу й позицією уряду.

В Ірані населення молоде: 70 % жителів не мають 30 років. У молоді гарний зв'язок із зовнішнім світом, і в містах вона освічена й вихована. У багатьох випадках вона налаштована проамериканськи. Джаред Коен у 2004 році їздив до Тегерана й ще кількох міст. Тоді він був студентом Стенфорду, а згодом очолив у Держдепартаменті в мене і потім у Гілларі Клінтон відділ зв'язків із соціальними медіа. Повернувшись з Ірану, Джаред зв'язався зі мною в Білому домі. «Я не міг у це повірити, — сказав він. — Щойно я сказав, що американець, ніхто не давав мені ні за що платити».

Згодом і я зіткнулася з таким явищем. Як держсекретар вирішила, що треба спробувати покласти край ізоляції іранців, хоча й не можна було нічого вдіяти з урядом. З благословення президента ми створили скромну програму обміну. У першій партії були члени іранського еквівалента наших центрів контролю захворювань; в Атланті вони зустрілися зі своїми колегами. Другою була група молодих митців до 40 років; вони показали свої роботи. Я вітала їх у Міжнародному центрі «Меридіан» у Вашингтоні й висловила певні міркування про університет мистецтв — обережно, уникаючи навіть натяку на політику, щоб не створювати для гостей ані клопотів, ані загроз.

Нарешті іранці дозволили американцям приїздити у складі американської команди борців. У день змагань уболівальники вимахували американськими стягами. Спочатку я гадала, що це уряд заохочував їх. Однак ні. Після такої демонстрації прихильності до США — як виявилося, спонтанної — Тегеран вирішив, що досить обмінів «люди до людей».

Іранці жадають свободи. Теократичний режим аятоли Хаменеї стоїть на своєму. А дехто в уряді прагне поміркованішого курсу, хоча сам і не є поміркованим. Можливо, вони хочуть згладити гострі кути в стосунках із народом: можливо, жінці не слід боятися релігійної поліції, коли блимнула щиколотка; напевно, треба налагодити торгівлю із Заходом, щоб у магазинах було достатньо харчів та інших продуктів. Чому б іранцям не подорожувати й не вчитися за кордоном? Проте контекст той самий. Служба в іранському уряді вимагає васальної відданості засадам режиму: це релігійна ортодоксія, брутальне придушення інакодумства, зовнішня політика, що характеризується месіанізмом, безрозсудністю і ксенофобією.

Жоден революційний розвиток не міг би трансформувати Близький Схід більше, ніж кінець теократії в Ірані. Хоча на обрії й не видко появи демократичних можливостей, такі режими крихкі. Теократичний режим очолюють чоловіки на схилі віку. Хаменеї, єдиному реальному володарю країни, вже майже 80, і він нібито хворий. Основне опертя режиму проживає поза містами — це немолоде, менш освічене сільське населення. Корпус революційної гвардії і її спецпідрозділ Кодс захищають інтереси прихильників жорсткої лінії вдома й за кордоном.

До Ядерної угоди зі США та іншими гравцями міжнародного масштабу іранська економіка була в страшному стані, потерпаючи від поганого менеджменту й десятирічного впливу санкцій. ВВП скоротився майже на 10 % у період 2012—2014 років.[131] Безробіття сягало 20 %, хоча багато хто вважав цю цифру заниженою. Ціни на товари щоденного вжитку зросли, а вартість реала впала. Безсумнівно, мулли вважали, буцімто вони виграли час і одержали обіцянку повернення у світову економіку.

Неможливо зрозуміти, чи насправді більша участь відтерміновує занепад, чи зменшується або збільшується тиск у напрямку змін. Але є впевненість у тому, що, щойно з'являться демократичні перспективи, в Ірані є освічена молодь, яка цим скористається. Проте в неї немає незалежних інститутів, щоб можливі зміни каналізувати. Тому режим запобігає появі громадянського суспільства. Якийсь час це не дозволить іранцям повстати проти свого уряду, але якщо це станеться, то режиму або країні буде непереливки.

Розділ 8

Чи такі вже погані прихильники авторитаризму?

У листопаді проти вечора я їхала додому зі школи з дядьком Алтом. Це був день виборів, і ми проминали довгі черги чорних громадян, які чекали на можливість проголосувати. На губернатора Алабами балотувався сегрегаціоніст Джордж Воллес. Я чула розмови батьків про нього і у свій безневинний спосіб знала, що його кандидатура для нас погана.

Я звернулася до дядька: «Якщо всі ці чорні люди проголосують, як Воллес може перемогти?» Дядько відповів, що чорні досі становили меншість (точніше досить численну меншість), а тому не могли перешкодити обранню Воллеса.

«Нащо ж тоді їм цей клопіт?» — спитала я.

«Бо людина зобов'язана голосувати, — відповів він. — І колись це голосування спрацює».

Я спитала його: «А ви будете голосувати?»

«Я ще вранці проголосував, — відповів він, — а також твої мама, тато, бабуся й дядько Рей».

Схоже на марнування часу, — подумала я. Проте саме тодішнє відчуття не забула. Колись це голосування спрацює.

Голосування вперше може стати емоційною подією, особливо якщо все життя вас цього права позбавляли. «Нарешті й ми люди!»[132] Так свої почуття 2004 року пояснила літня жінка з Кандагара, стоячи в черзі, щоб проголосувати на перших президентських виборах в Афганістані. Мільйони афганців зневажили погрози «Талібану» й проголосували. Щоб їхній голос почули, громадяни звідусюди — від найбідніших сіл і до околиць Кабула — вистоювали довгі черги в холоднечу не по сезону.

Мокадаса Сидикі, 19-річна студентка, проголосувала вперше. «Я не можу висловити свої почуття, наскільки щаслива», — сказала вона[133]. У її бюлетені була ще Масуда Джалал, педіатр і матір трьох дітей. Ще кілька років тому жінкам не дозволяли працювати, вчитися, самим виходити з дому. Тих, хто порушував суворий кодекс «Талібану», страчували на футбольному стадіоні. А тепер вони голосували й висувалися на посаду президента.

Ахмед Рашид, який упродовж багатьох років висвітлював кровопролиття в Афганістані й належав до групи підтримки американської політики, написав про вибори як «найбільш зворушливий і пам'ятний день у моєму житті»[134]. Неможливо було стримати своїх емоцій, писав він, коли з колегою-журналістом відвідував виборчі дільниці. «Ми були настільки вражені величезною явкою, впорядкованими чергами, терпінням жінок із малими дітьми, добрим гумором і жартами тих, хто чекав, їхніми історіями про свої втрати і труднощі, що не змогли стримати сліз», — писав він[135].

Подібні сцени спостерігалися в Іраку під час виборів перехідного уряду в січні 2005 року; то було перше вільне голосування за півсторіччя або й за всю історію. Попри спорадичне насильство й бойкот деякими сунітами, явка в країні була висока; навіть у нестабільній Фалуджі стояли черги. Деякі сім'ї йшли разом на дільницю, везучи в дерев'яному візку старих родичів. Батьки стояли в черзі, а діти на вулиці грали у футбол. Виборці виходили з кабінок і вмочували пальці в незмивний атрамент, щоб запобігти фальсифікаціям. «Сто прізвищ у бюлетені — краще, ніж одне, — сказав Фаділа Салех, середнього віку інженер, у центрі Багдада, — бо це означає, що ми вільні»[136]. І в цьому основна відмінність від «виборів» за Саддама Хусейна.

Дивлячись на довжелезні черги афганців, іракців, ліберійців, які чекали на голосування, я розуміла, що глибоко в душі вони вірили: колись таке голосування спрацює. До речі, я завжди ходила голосувати. Бо інакше це було б образою моїх предків, які виборювали це право майже сторіччя після емансипації.

Такий емоційний супровід «голосування» треба задовольнити. Це означає, що першу умову демократії виконано. Люди можуть обирати своїх лідерів і мирно їх міняти в разі потреби. І в майбутньому цей визвольний момент буде перекладено на мову інститутів та ефективного урядування. Можливості для демократії залишаються все-таки можливостями, і якщо їх належно не використовувати — вони зникнуть.

Більшість погодиться, що функціональна демократія краща за авторитарні постанови. Скептики казатимуть, що демократії зазнають невдачі, у той час як авторитарні режими задовольняють потреби людей. Для скептиків переваги демократії не очевидні, принаймні у найближчому майбутньому. Можливо, краще ефективно урядувати. А демократія зможе прийти пізніше.

На підтримку цього аргументу згадаймо приклад Сінгапуру й Китаю — однієї з найменших країн і найбільшої країни. Сінгапур — місто-держава з населенням близько 6 мільйонів, якою впродовж десятиріч залізною рукою правив Лі Куан Ю, «Батько країни». Він перетворив бідну на ресурси ділянку землі на квітучу державу. Сьогодні Сінгапур — вільніший, чистий і безпечний. Можна, звичайно, заперечити, що це крихітна держава й що Лі Куан Ю був просто мудрим чоловіком, який правив за іншого часу, коли демократичні цінності ще не поширилися світом.

Азійські тигри також віддавали перевагу правителям-тиранам, які модернізували їхні економіки, але вони є змішаними системами. Південній Кореї вдалося побудувати стабільну демократію. Хоча не було нічого доброго у правителях-військових, які 30 років очолювали країну. І південнокорейці пам'ятають це похмуре минуле.

Я була на інавгурації південнокорейського президента Лі Мьон Бака 2008 року. Церемонія стала підтвердженням демократії й увінчалася натхненним виконанням «Оди радості» з симфонії № 9 Бетховена. Проте ніщо так не пов'язувало минуле з цим тріумфальним моментом, як військовий парад. Південнокорейський президент стояв на подіумі, а військові підрозділи один за одним йому салютували. Я помітила, наскільки емоційно реагують люди поруч, особливо міністр закордонних справ, який сидів через кілька місць від мене. Південнокорейці знали, що вони утверджують демократію. Відтепер цивільні особи командуватимуть збройними силами, залишаючи в минулому час, коли жорстокі й репресивні військові правителі допомагали їм багатіти, але коштом втрати свободи й національної гідності.

Власне, більшості країн не вдалося знайти в собі мудрих і добрих автократів. Запитайте-но людей у Зімбабве або Венесуелі. Камбоджа і Лаос — і не демократичні, і не надто процвітають. Міф про авторитарного правителя, який реформує країну, робить її багатою, а тоді відходить убік — велика рідкість у реальності. Здебільшого, як-от Південна Корея, країна бореться, часто у запеклій битві, і лише тоді люди здобувають політичні права й насолоджуються економічним процвітанням. А було ж іще багато корумпованих тиранів, які взагалі не вміли урядувати.

Китай, звичайно, найочевидніший приклад авторитарного правління, яке забезпечило добробут. Китайські комуністи витягай сотні мільйонів людей зі злиднів, побудували блискучі міста, створили чудову інфраструктуру, запустили компанії світового рівня. У кожному разі країна мала ефективних лідерів, які були здатні реально щось зробити.

У певному розумінні Китай здійснив перехід — не до демократії, а від тоталітаризму до авторитаризму. Після революції Китай приміряв totalitario Муссоліні. В 1960-ті роки всі мали примірник «Червоної книжечки» Мао, скандували його гасла й носили такий, як у нього, зразковий стрій — і чоловіки, і жінки. Вибирати можна було тільки сірий або блакитний колір.

1982 року прибула перша група китайських учених за стенфордською програмою «Контроль озброєння і роззброєння». У ній була пані Чжоу, що її наукові зацікавлення трохи розмиті. Вона щодня з'являлася у стандартному піджаку кольору морської хвилі, але не вельми цікавилася інтелектуальними розмовами. Одного дня вона зайшла до мого кабінету і мовила, що напередодні ввечері бачила «Звіяні вітром». Вона сказала, що це чудове зображення того, як капіталісти гноблять чорних. Мені не хотілося вдаватися в розмови про рабство, і я просто запитала, чи її зацікавила тяжка доля чорних. «Не дуже», — сказала вона і пішла геть. Згодом ми довідалися, що пані Чжоу — політичний комісар, надісланий доглядати за групою. Вона була чудовим взірцем тоталітарного Китаю.

Через кілька років — у 1988-му — я вперше відвідала Китай. Барвистий одяг замінив піджаки Мао, й ніхто більше не згадував «Червону книжечку». Але наші відвідини опери засвідчили, що «червоне» мистецтво ще не вийшло з моди. Сюжет був про Великий похід і легендарну перемогу військ Мао над Гомінданом. Слів я не розуміла, навіть у перекладі, а от ідею збагнула: велич Комуністичної партії треба славити в усіх проявах життя.

Сьогодні відвідувач Китаю не побачить і сліду цих залишків totalitario: їх відкинули тридцять років тому, коли Ден Сяопін відкрив економіку капіталізмові. На найбільших бульварах можна побачити магазини «Шанель», «Армані», «Найк»; у них купують заможні китайці. Китайські піаністи й скрипалі є окрасою концертів у всьому світі; зрідка вони виконують китайську народну пісню, але переважно чарують вишуканою інтерпретацією Брамса або Бетховена. «Алібаба» і «Тенсент» належать до найвідоміших у світі компаній інтернет-бізнесу. Тим часом керівництву країни вдалося відкрити культурний і економічний простір та захистити свою монополію в політиці. Звичайно, залишається питанням, чи вдасться зберегти такий поділ.

З одного боку, остання реальна загроза владі партії загинула на майдані Тяньаньмень 1989 року. Рух студентів та інтелігенції — переважно молоді — був буквально розчавлений. Символічне зображення юнака перед танком і реміснича копія Статуї Свободи залишилися в минулому. Широкі чистки й арешти дали зрозуміти: політика — царина Комуністичної партії. Більше не переступайте цю лінію.

Відтоді режим не мав організованого спротиву. Партійне керівництво успішне, бо жорстко регулює два важливих аспекти. По-перше, його легітимність спирається на процвітання. Нині китайцям ведеться краще, аніж їхнім дідам та бабусям, навіть батькам. Але очікування зростають, і режим ними переймається. Якось Ху Цзіньтао сказав нам, що йому доводиться щороку створювати десять мільйонів робочих місць, аби надолужити міграцію з села до міста.

Друге джерело сили — нехіть населення до хаосу. Китайці добре пам'ятають жахи Культурної революції.

Якось увечері мене запросив на обід у Пекіні колишній міністр закордонних справ, із яким ми були колегами, коли я працювала в уряді. Поволі розмова перейшла від геополітики до особистих історій. Я розповіла про те, як росла у Бірмінгемі й про зміни в США, свідком яких стала. А він згадував про Культурну революцію.

«Я саме збирався вступати до коледжу, — розповідав він, — а що мені давалися мови й Китаю це було потрібно, то отримав дозвіл». «Щовечора до гуртожитку приходили червоногвардійці й змушували нас промовляти гасла. Ми все виголосили, й вони пішли, — вів він далі. — Але іноді когось забирали з собою, аби довести, що можуть це робити. Більше ми цього студента не бачили».

Далі мій друг пояснив, що сестри були старші за нього, і режим узяв їх під підозру. Їм не дозволили закінчити коледж. Натомість змусили працювати на фабриках, аби вони перейнялися пролетарським духом. «Вони краще вчилися за мене, — сказав він. — Нині вони все ще працюють на фабриках, бо так і не одержали освіти».

Свою розповідь він завершив поясненням того, що здібності до мов дозволили йому працювати на посаді в Африці, де Китай заходився створювати дипломатичний плацдарм. Там він перечекав Культурну революцію, аж можна вже було спокійно повернутися до міністерства закордонних справ.

Інший колега розповів відмінну, але не менш цікаву історію. Він знав, що я вивчала Росію, і тому спитав: «Вам більше Достоєвський подобається чи Толстой? Ви читали „Війну і мир“ російською?»

Я відповіла, що Достоєвський і що читала. А тоді спитала його: «Чому ви зацікавилися російською літературою?»

«Ну, — відповів він, — у мене в селі під час Культурної революції було багато часу. Росія була нашим другом». Останнє слово зависло в повітрі. «Тому дозволялося вчити мову й літературу», — закінчив він. Я про себе подумала, що це був розумний спосіб пережити ту велику національну травму.

Багато китайців зазнали більшого приниження, аніж ці чоловіки; багато хто втратив усе, в тому числі батьків, братів і сестер, яких повбивали. Як сказав мені один китайський друг: «Ми цінуємо лад, бо не хочемо ще одного національного нервового зриву».

Китайці цінують стабільність, особливо ті, хто зростав під час Культурної революції або бачив придушення протестів на майдані Тяньаньмень, і багато хто ладен підтримати її, навіть за рахунок особистих свобод. Проте все ж існує тиск на цей тонкий розподіл між політикою й рештою життя. Перші напруження з'явилися внаслідок бажання режиму впустити до економіки ринкові сили. Успішна економічна модель Китаю спирається на постачання дешевої робочої сили для міжнародної системи. Це привабило з усього світу капітал для наукоємного виробництва й допомогло створити експортний джагернавт[137]. Тепер китайський прибуток швидко збільшується, що є ще одним прикладом налаштованості уряду задовольняти очікування, які зростають. Справді, коли виникали хвилювання серед працівників, уряд реагував швидко й рішуче, часто збільшуючи зарплатню. Через це збільшуються виробничі витрати й виробництво перетікає до Південно-Східної Азії.

Ще одним рушієм зростання стали урядові інвестиції в інфраструктурний розвиток і створення нових міст для облаштування життя людей із найбільшої в історії міграції з села до міста — досі це 250 млн душ. Сьогодні надто багато регіональних аеропортів і шосейних доріг хронічно недовантажені. Нарешті будівництво житла почало випереджати попит. Багато провінцій, які брали великі кредити на цей бум, стали боржниками й разом із державними підприємствами мають нездоровий баланс. Потенційна китайська бульбашка почала завдавати клопоту режиму й міжнародній економіці.

Спадна модель економічного зростання видихалася. Новий рушій спиратиметься переважно на вивільнення ринкових сил. Це означає, що контроль має перейти до рук багатьох акторів, що геть не влаштовує режим. Оголошені на останньому пленумі партії економічні реформи здійснювалися з ривка й штовхана. Просуваються вперед лише централізовані реформи, як-от пенсійна, охорони здоров'я і взаємодії з довкіллям. Проте уряд турбує швидке закриття неефективних державних підприємств через масові звільнення працівників. Нетривалий експеримент із заохоченням пересічних людей до інвестування у фондовий ринок призвів до серйозної кризи. Ринок може не тільки зростати, але й спадати. Режим нібито хотів втрутитися й скасувати цей закон, але ситуація тільки погіршилася. Люди й досі протестують під китайською версією Комісії з цінних паперів і бірж.

Нова модель також передбачає збільшення людьми витрат і розвиток сектора надання послуг. Старшими громадянами здебільшого опікувалися їхні чималі родини. Мобільність робочої сили поламала цю схему, бо діти переїздили до міста й залишали батьків у селі. У старій моделі люди накопичували свої заощадження й неохоче їх витрачали. А тепер уряд хоче, аби вони витрачали гроші, проте населення не хоче цього робити, доки не назбирає гроші на старість — на пенсію.

Чоловік, який відповідав за створення пенсійної системи для понад мільярда людей, сказав, що вони розглядають усі можливі моделі. «Нам подобається чилійська модель», — сказав він. «Ви маєте на увазі приватний пенсійний фонд, куди робітники платять, а гроші потім інвестуються?» — спитала я. Він хитнув головою. Попри обвал фондового ринку в 2015 році китайська влада запровадила реформи, які вимагали, аби працівники державних підприємств і установ перший час платили в систему. Багато людей, зокрема держслужбовці, тепер самі накопичують собі пенсії, принаймні частково. Це починає змінювати стосунки між громадянами та їхніми керівниками, зменшується залежність від уряду й збільшується особиста відповідальність.

Зростає також тиск, аби приборкати свавілля держави. Брак нормальних судів і культури верховенства права уповільнює розвиток приватного сектора. Проблема очевидна: активи людей не захищені. Громадяни дивляться, як розробники й місцеве партійне керівництво експропріюють їхню землю. Не маючи юридичних важелів упливу, вони бунтують. За даними одного професора з Університету Цінхуа, у Китаї щороку зчиняється 180 000 протестів[138]. 2011 року селяни з рибальського села Вукан показали, як відсутність надійної правової системи впливає на соціальну стабільність. Протести проти корупційного захоплення землі переросли в масове повстання, коли селяни забарикадували дороги й повиганяли місцеву поліцію й партійних діячів. Порядок нарешті поновили за допомогою угоди, яка дозволила селянам проголосувати за нових місцевих керівників на, либонь, найвільніших китайських місцевих виборах. Але цей досвід виявився прикрим для влади. Китайські посадовці тепер охоче визнають, що потрібна надійна судова система, котра викликатиме довіру. Чи з'явиться тепер незалежна судова гілка влади?

У країні також зростає соціальна нерівність: багатії стають багатшими, а шанси на підвищення соціального статусу для бідних зменшуються. Через це керівництво узялося за непристойне багатство, особливо за дітей партійної еліти.

Один молодий чоловік став «героєм новин», коли розбив свій чорний «Феррарі» після вечірки в Пекіні. Його батько був високопосадовцем. Відтоді членам партії наказали триматися подалі від модних ресторанів і одягатися скромно. У наративі соціалістичної рівності «червона знать» перетворилася на проблему.

Але попри всі старання уряду приборкати багатіїв люди знаходять способи витрачати гроші й одержувати привілеї. Під час останньої поїздки я побачила, як із середньої школи виходить група дітлахів. Вони були в спортивних костюмах із яскравим написом.

«Це спортивна команда?» — запитала я гіда.

«Ні, це вони так полюбляють одягатися до школи. Виряджати дітей до такої школи недешево».

Не ймучи віри, я сказала: «Але ж усі школи державні». Він не відповів.

Доки режимові вдається впоратися зі змінами. Але запити урізноманітнюються і частішають. Кілька чоловіків повинні знайти відповідь на безліч викликів. Якщо хочете бути всемогутнім, доведеться стати й усезнаючим.

Коли авторитарний керівник ухвалює правильне рішення, він може швидко домогтися бажаного. Але в разі неправильного рішення він теж доможеться свого, проте майже без зворотної реакції, доки не буде пізно. Китайські лідери ухвалили кілька поганих рішень.

Китай має жахливі демографічні проблеми через ефективно реалізовані погані рішення. Сподіваючись уповільнити приріст населення, сім'ям дозволяли мати лише одну дитину. Вибуховому зростанню населення запобігли. Проте непередбачувані наслідки від цього закону далися взнаки. Тепер у Китаї старіюче населення з переважанням чоловіків. Виявляється, що сім'ї, особливо сільські, які збиралися мати дитину, хотіли хлопчика. Чимало дівчат щезло. Тепер майже 30 млн чоловіків не мають пари. 2015 року режим скасував політику однієї дитини, але шкоди вже завдано.

Негативний вплив справила й швидка індустріалізація країни. Китайські міста потерпають від забруднення довкілля. В окремі дні обрію достоту не видно. Під час мого останнього візиту один із запрошених на обід приїхав до ресторану на велосипеді, одягнувши протигаз. І що тільки не випробував режим! Найбільше люди кпили з номерних знаків, на яких зазначалися дозволені «дні за кермом». Їм запропонували користуватися автівками через день. «Ніби вони не знають, що той, кому треба, купує два номерних знаки?» — сказав мені знайомий.

Спочатку режим намагався заперечувати існування проблеми або принаймні її вагу. Уряд щодня випускав бюлетень забруднення. На жаль, у людей на смартфонах були додатки, які вимірювали рівень аерозольних продуктів у повітрі. Посольство США теж на великому екрані показувало реальні цифри. Тоді режим здався й почав надавати правдивіші цифри, а тепер уже перейшов до ефективнішої екологічної політики.

Цей епізод висвітлює серйознішу проблему для Комуністичної партії: населення має щодень кращий доступ до незалежної інформації. Контроль наративу дедалі ускладнюється для автори-таристів. Китайський уряд усе більше працює над цензуруванням Інтернету, а люди, кажуть, знаходять способи обходити блокування. Дисиденти не змогли використати соціальні медіа для організації чи широкої мобілізації: уряд придушив цю діяльність. Але в кризу, як-от із зіпсутою формулою дитячого молока в 2008 році, люди по правдиву інформацію звертаються до світової Мережі. Тобто партія може придушувати деякі наслідки збільшення джерел інформації. Вона витрачає на це величезні ресурси, наймає понад мільйон людей для цензурування Інтернету. Цікаво, наскільки її вистачить?

Словом, перед китайським урядом стоїть неприємний вибір. Перед кожним авторитарним режимом, навіть успішним, постає питання, коли та як розпочати політичну реформу. Напередодні 18-го пленуму партії 2012 року були великі сподівання, що Пекін почне робити саме це. Обрання Сі Цзіньпіна, людини з бездоганною біографією (його батько був одним із помічників Мао під час Великого походу), породило надії, що він стане китайським Горбачовим. Але на відміну від радянського лідера Сі використав економічний розквіт лише як щит від краху. Може, Китай і міг би вдатися до м'якої посадки.

Поки все розвивається в протилежному напрямку. Сі зосередив у своїх руках більше влади, ніж будь-хто з китайських лідерів у сучасній пам'яті. В минулому виконавча влада розподілялася між сильним прем'єром, який відповідав за економіку, та президентом, що переймався рештою. Прикладом розподілу праці були Чжу Рунцзі та Цзян Цземінь. Це забезпечувало прем'єр-міністру простір для управління економічною політикою під захистом президента, який нею керував.

Сі Цзіньпін поламав ту модель. Нині він контролює всі важливі функції держави від зовнішньої політики та внутрішньої безпеки до економічного регулювання й реформи урядування. Маючи абсолютну владу в країні, він бере на себе всю відповідальність за можливі помилки. Кажуть, що саме цим пояснюється його найбільш суперечлива боротьба з корупцією.

Вважаючи, що на кону «провідна роль Комуністичної партії», Сі розпочав величезну чистку своїх лав. Спочатку антикорупційна кампанія зажила популярності, і більшість поділяла думку, що її слід реалізувати.

Робити це доручили Вану Цішаню, якого я знала, коли працювала в уряді. 2015 року, коли я перебувала в Пекіні, він прийняв мене. Ми з ним згадали дещо з минулого й обговорили загальний курс на реформи в країні. Ван, як і раніше, був увічливим, доки ми не зачепили поточну його роботу. Лице в нього напружилося, і він посуворішав. «Партія мусить бути бездоганною, якщо їй випадає грати провідну роль, — сказав він. — У ній 87 млн членів, і вони повинні бути абсолютно чистими». Він пояснив, що створив слідчі комітети, аби дійти до низових ланок партії й пошукати там корупцію. Пригадую, я собі думала: «І ви її знайдете, бо вона скрізь».

Пізніше ввечері я зустрілася з діловими людьми. Вони говорили про результати кампанії. «Якщо людина підписала контракт на 100 млн доларів, не витрачатиме 1 млн доларів, — сказав один підприємець. — Усе з гуркотом іде до зупину, бо всі перелякані. Багатьох страчують». Один чоловік переповів поголоску, що ходила Пекіном. Вона — про відомого генерала, що приохотився до гри в гольф на своєму полі на дев'ять лунок. Ділянку він придбав, мабуть, за сумнівною оборудкою. «Але він нікому не дошкуляв. Його здав якийсь місцевий чиновник; генерала судили й стратили. Його поховали під улюбленою лункою на полі для гольфу — усім у науку», — сказав мій гість, похитуючи головою.

Атмосфера страху серед членів партії змусила декого замислитися, чи не зайшла антикорупційна кампанія надто далеко і чи не час сказати: «Просто відтепер не будьте корупціонерами». Кажуть, що партія не може миритися з постійною непевністю. Таке відчуття, що програма пустилася берега і ніхто вже не знає, що буде далі та які будуть звинувачення.

Якщо теоретично антикорупційні заходи — крок у правильному напрямку, то інші зміни в Китаї непокоять більше. Простір між політикою та рештою життя звужується. Тепер Сі наголошує на зміцненні культурних і національних цінностей, навіть якщо це робитиметься примусово. Перед лицем таких змін він, звичайно, шукає об'єднавчий наратив. Один із них — націоналістичний імпульс, і він потребує наголосу на китайській військовій силі та на відповідному місці держави у світі. Китай дедалі більше заявляє про себе в Азійсько-Тихоокеанському регіоні, висуваючи претензії на спірні терени й мілітаризуючи Південно-Китайське море. Це схвилювало сусідів, і вони задля свого захисту зміцнили стосунки зі США. Напруження в цьому регіоні справді велике.

Зрозуміло, що бажання визнання з'явилося ще до Сі. Олімпійські ігри в Пекіні дали нагоду розрекламувати Китай, у глядачів національної церемонії відкриття мурашня бігала по шкірі. Цей настрій зміцнили 2008 синхронізованих барабанщиків, які розмістилися на газоні.

Але Сі не спинився на націоналістичному наративі з комуністичним забарвленням. Уряд вимагає, щоб школярі знову вивчали Мао і його «Червону книжечку». Він спробував повернути «патріотичну» діяльність, навіть наполіг на відображенні соціалістичних цінностей у балеті. Через придушення медіа принаймні один редактор відомої газети пішов із роботи, не бажаючи мати справу з політичними контролерами.

Китай сьогодні — це модерна міжнародна сила, що викликає повагу, але має дедалі непевніше майбутнє. Принаймні частина цієї непевності породжується браком довіри до намірів людей. Тому режим налаштований контролювати такі дії, вважаючи їхні наміри несуттєвими. Це досить важко реалізувати в країні з населенням 1,4 млрд.

2014 року я виступала в престижному Університеті Ціньхуа в Пекіні. Мій китайський приятель уважає цей університет поєднанням Стенфорду й Гарварду. Я вирішила звертатися до студентів так, ніби вони — стенфордці. Це не лекція про стосунки США і Китаю, а про них — студентів, їхні амбіції та силу освіти.

Сесія питань і відповідей стала для мене сюрпризом. «Що робити, якщо батькам не подобається моя спеціалізація?», «Я — інженер, нащо мені література?», «Я — уйгур [мусульманська меншина], і всі трактують мій народ як терористів. А ми просто бідні. Що я можу вдіяти?» — такими були запитання.

Вони мислять самі й не хочуть, аби їх програмували, — думала я. — Вони ставлять питання і батькам, і університетським чиновникам. Може, незабаром і уряду питання поставлять? Китайські лідери повинні зберегти свою систему, але також створити простір для новаторів, творчих і дедалі успішніших людей. Вони не можуть вести Китай до демократії, проте їхній шлях може відносно скоро знищити будь-який простір.

***

У цьому відношенні завжди виникає спокуса протиставити Індію, найбільшу демократію світу, її величезному авторитарному сусідові — Китаю. В Індії питання про те, чи матимуть громадяни голос у правлінні їхньою країною, було вирішене з отриманням незалежності в 1947 році. Проте надзвичайно складно управляти величезною країною. Запитайте будь-якого високопосадовця про Китай, і він почне розказувати про зростання й потужні ринки. Запитайте про Індію, і у відповідь — скляні очі й лекція про бюрократію й корупцію.

Лідери не мають певності щодо авторитарних держав, бо в них немає надійного способу визначати температуру й наміри їхнього народу. У демократіях є свої амортизатори й необхідний зворотний зв'язок. Сьогодні між громадянами та урядами відбувається швидкий і безпрецедентний за обсягом обмін інформацією. Але демократичні інститути реагують відносно повільно. Вони захищені від тиранії, бо влада лідерів обмежена. Проте ці обмеження не дозволяють робити все швидко.

По правді сказати, Індія теж швидко розвинулася. В ній також розташовуються деякі найкращі в світі компанії. Мумбаї, Хайдарабад, Бангалор мають конкурентні технологічні центри міжнародного рівня. Але калькуттські сламси нічим не кращі за нетрища у відсталих загумінках світу. Ставши 2014 року прем'єр-міністром, Нарендра Моді почав реалізовувати масштабні плани з оптимізації обмежувальних інструкцій і покращення бізнес-клімату. Він також виступив з ініціативою створення санвузлів і санстанцій, щоб бідні індійці не ходили до вітру на вулицю.

В індійській історії багато таких контрастів. Але попри всі виклики Індія — функціональна демократія. На час одержання незалежності в 1947 році країна вже мала залишені британцями інституційні проекти. Працювала розгалужена й добре підготовлена державна служба; нова армія була диверсифікована, обмежена в своїх діях вимогами конституції і піддана ретельному цивільному контрою; лідери цілком залежали від національних виборів. Країні пощастило з натхненним отцем-засновником Магатмою Ґанді й компетентним і довговічним першим лідером Джавахарлалом Неру, який правив у 1947—1964 роках. Тобто країна була готова до самостійного й успішного існування.

Якоюсь мірою так і було. З часу набуття незалежності в державі відбулося шістнадцять національних виборів, і в результаті всіх них влада передавалася мирно. Примітно, що країна з населенням у понад 1 млрд, яке належить до різних релігійних груп, не має серйозних заворушень на релігійному ґрунті. Індія — друга за чисельністю мусульманського населення у світі, але вона не має особливого клопоту з ісламським радикалізмом. Винятком із правила є тероризм, що походить із Пенси стану. Цілком можна сказати, що непорозуміння із Ісламабадом гальмує поступ країни, відволікає ресурси на конфлікти, які призвели до трьох повно-масштабних воєн (1947, 1965 та 1971) і численних сутичок.

Новий прем'єр-міністр завжди дає нові надії на відродження Індії, великої країни, яка може нарешті розкрити свій потенціал. Скептицизм породжується зрослим нетерпінням через нездатність дати раду задушній бюрократії й корупції.

Але цікаво порівняти демократичний підхід до цих проблем із авторитарним. Ми бачили, що навіть у США пішло майже сто років на те, аби викоренити поширену корупцію. Рузвельт був обраний на платформі, яка передбачала саме це, і з часом проблема розв'язалася. І преса, і громадянське суспільство відіграли свою роль у підтримці змін, у встановленні правил гри і покарання за їхнє порушення.

Індія тепер переймається ендемічною корупцією. На відміну від Китаю боротьба йде знизу догори, а не навпаки. Активіст Анна Хазаре, намагаючись привернути увагу до цієї проблеми, оголосив у квітні 2011 року голодування. Спочатку уряд спробував ігнорувати його, але постійна увага преси унеможливила це, почалися розслідування й нові виступи преси. Ця проблема опинилася в центрі виборчої кампанії 2014 року. Нарендра Моді, тоді головний міністр (відповідає посаді губернатора) Гуджарату був обраний після нищівної критики партії «Конгрес» і прем'єр-міністра Манмохана Сінгха. Він доводив, що чисте й ефективне управління щільно пов'язані між собою.

Приватний сектор також відіграв роль в антикорупційних заходах. Нандан Нілекані, співзасновник ТНК «Інфосис», запропонував спосіб поліпшення урядування й подолання корупції. Зі своїми інженерами він створив складну систему біометричної ідентифікації для центрального уряду, щоб кожен громадянин мав національну ідентифікаційну картку.

Проект «Аадхаар» у Нью-Делі я відвідала 2013 року. В яскраво освітленій споруді в кабінах по периметру чистої кімнати старанно працювали інженери. Це нагадувало якусь компанію в Кремнієвій долині — усе складно й організовано. З Нілекані у нас вийшла справді натхненна розмова. Він чітко доводив, що його проект має вишу мету: усувається посередник, бюрократ, який дає пенсійний чек, харчові субсидії та інші блага «за винагороду». Очі в нього іскрилися, коли він говорив про світ, у якому фермер в індійському селі використовував цю картку, щоб отримувати блага напряму, безпечно й швидко. Програма мала підтримку уряду Сінгха, а тепер — і прем'єр-міністра Моді. Схоже, що це досягнення двох партій. Верховний суд Індії ухвалив, що індійців не можна силувати отримувати біометричну картку — так працює демократія. Але наразі її уже отримав понад мільярд людей[139].

США викорінювали корупцію понад сто років і таки домоглися свого. Немає гарантій, що Індії це вдасться, але добрі підвалини для цього закладено. Чиновники можуть відповідати за свої дії публічно й прозоро, що повинно дати цій справі гарний шанс. Нещодавні події в Південній Кореї розвивалися за тим самим сценарієм, коли громадяни, преса й легіслатура наполягли на звітності високопосадовців за звинуваченням у корупції.

А от у Китаї антикорупційна боротьба йде згори донизу. Процес засекречений, і Комуністична партія виступає звинувачувачем, суддею, журі й виконавцем вироку. Це дратує країну, бо правила непрозорі. І ніхто не знає, коли партійна чистка може перетворитися на щось більше, на вендету або політичну кампанію, що охопить більшу частину населення.

Демократії не ефективні, але вони принаймні можуть стати більш ефективними й гнучкими. Вони залежать від прозорості та складної мережі державних і приватних інститутів, які покликані контролювати владу. Здебільшого вони залежать від бажання громадян залучати такі інститути й використовувати їх для максимізації віддачі влади. В Індії функціонує інфраструктура демократії. Попри всі майбутні виклики, це гарна стартова позиція.

Розділ 9

Що зобов'язана давати демократія?

Моя автівка мчала вулицями Монровії, а я дивилася у вікно на щасливі юрми вздовж вулиць. Була десь шоста ранку, і я їхала з аеропорту до посольства. Там планувала зустрітися з першою леді Лорою Буш, і разом ми мали йти на інавгурацію вперше за тридцять років демократично обраного президента Ліберії. Еллен Джонсон-Серліф стане також першою африканкою на чолі держави.

Настрій був святковий, і люди веселилися. Але достоту на кожному кроці було видно, що ліберійців і їхніх нових лідерів попереду чекає важкий шлях. Вулиці рясніли вибоїнами, хоча їх швиденько ремонтували перед прийомом зарубіжних гостей. Стіни подовбані кулями, свіжа фарба не могла приховати сліди насильства, що десятиріччями роздирало країну. Вода була непридатна для пиття. Постійно загрожували хвороби, які переносяться комахами, насамперед малярія. Перед церемонією я прилягла відпочити під антимоскітною сіткою.

Ліберія не мала ефективних сил безпеки, населення здебільшого малоосвічене або й неписьменне, охорона здоров'я ледве функціонувала, ненадійна енергосистема, навіть у столиці були часті відключення, накульгувала економіка, основою якої були контракти на збирання каучуку, з яких мали зиск корумповані міністри, що їх підписували. Керування такою новою демократією було достеменним кошмаром.

Мало країн стикаються відразу зі стількома проблемами, як Ліберія. Вона була заснована як американська колонія для прийому звільнених рабів; колонія здобула незалежність 1847 року, і очолив країну чорний американець.

Протягом ста років Ліберія вважалася одним із африканських клейнодів; вона була відносно стабільною й мала освічену еліту. Низка президентів правила залізною рукою і збагачувалася — де було в межах норми на континенті.

Еліти процвітали, і тоді як чорним американцям у США було непереливки, ліберійці вважали себе вищими за решту африканців та їхніх нащадків. Зрештою, вони ніколи не були рабами. Моїй тітці Терезі Лав, вікторіанській дослідниці, запропонували в 1960 році викладати в Університеті Монровії. Вона переповідала, що її запрошували в круїз із президентом Вільямом Табменом і його родиною. Хтось мене запитав: «Як тепер розмовляти? Нам же доведеться говорити по-англійськи, а французької Тереза не знає».

Табмен, член Партії справжніх віґів, пробував покращити стосунки між афроамериканцями й тубільцями. Назагал на останніх дивилися згорда, дискримінували, прирікали на злидні й розпач. Але опозиції він не терпів; солдати розстріляли його політичного суперника С. Девіда Коулмена з сином у 1955 році за опір президентові. Того ж року він відредагував конституцію, щоб мати можливість балотуватися більш ніж на два терміни. Під час змагання США і СРСР усі регіони трактувалися як поле бою, і Вашингтон терпів відсутність верховенства права й демократії в Ліберії.

За іронією долі, «Голос Америки», який вів трансляції народам у комуністичному ярмі, розташував одну зі своїх радіостанцій у Ліберії. Коли Табмен помер, пробувши на посту президента 27 років, його замінив віце-президент Вільям Толберт, який на своєму посту пробув 19 років.

Одначе виявилося, що Толбертові керувати країною було важче, аніж попередникові. Накопичене роками розчарування через нерівність давалося взнаки. У 1980 році голоси опозиційних лідерів ставали чутнішими, а реакція Толберта — більш авторитарною. Уряд почав арештовувати членів конкурентної Прогресивної народної партії за звинуваченням у зраді, бо вони нібито планували насильницькі дії проти уряду.

Проте не політична опозиція виголосила остаточний вердикт. Його прорекла армія. Під час військового перевороту президент Толберт був убитий, а тринадцять членів кабінету страчено. Сержант Семюель Доу запевнив США і ліберійців, що його режим правитиме демократично. Розпочалися конституційні реформи, і якийсь час здавалося, ніби уряд лібералізує політику країни. Однак продовжувалося це недовго.

Доу, який тепер балотувався на президента, почав переслідувати опозицію й звинуватив Еллен Джонсон-Серліф, найбільш яскраву опозиціонерку, в тому, що вона виголосила промову, «шкідливу для миру й стабільності в країні». Він погрожував судити її за підбурювання. Джонсон-Серліф утекла з країни до США. Доу був обраний із величезними порушеннями, але США визнали його президентом Ліберії.

Доу теж не зміг керувати країною, бо воєначальники вчиняли збройні заколоти в різних частинах країни й кидали виклик уряду. Одним із них був Чарлз Тейлор, який після сімох років громадянської війни виявився найбільш успішним і сильним лідером. 1997 року його обрала президентом, але зухвалі мілітарні загони інших командирів приборкати не вдалося. У квітні 1999 року знову вибухнула громадянська війна, ще брутальніша за попередню. Домовленостей ніхто не дотримувався, хоча африканські й міжнародні дипломати намагалися покласти край війні.

Тейлор не мав стимулів робити це. Він і його військова машина мали зиск від торгівлі діамантами: ліберійські контрабандисти переправляли коштовне каміння з африканських рудень до заможних купців у Південній Африці та Європі. Це спонукало світ почати щось робити із «кривавими діамантами». Тим часом Тейлор обурив цивілізовані країни ще й тим, що його солдати часто-густо були дітьми, дехто мав лише дев'ять років.

Саме світлина з таким хлопцем на першій шпальті «Нью-Йорк таймс» змусила США сказати, що вони більше не терпітимуть. Того ранку, 28 червня 2003 року, я взяла з собою газету до Овального кабінету. Президент Буш уже бачив це настирливе зображення: хлопець, якому не більше 12 років, вдивлявся в камеру, тримаючи в одній руці АК-47, а за спиною в нього був плечак у вигляді ведмедика.

Коли через тиждень президент Буш відвідав Африку, він публічно присягнув покласти край громадянській війні в Ліберії. На прес-конференції з Генеральним секретарем ООН Кофі Аннаном у Трояндовому саду президент сказав, що за потреби він використає збройні сили. Це, звичайно, вибило Пентагон із колії, і спочатку генерали говорили, що знадобиться дві дивізії, аби вигнати Чарлза Тейлора.

Врешті-решт знадобилося двісті морпіхів, щоб узяти під контроль аеропорт і морські порти, а тим часом до країни увійшли нігерійці у ролі миротворчих сил ООН. У серпні 2003 року Тейлора вивезла з країни делегація очільників африканських держав, що серед них Джон Куфуор із Гани та Олусеґун Обасанджо з Нігерії. Таким було успішне (й дуже обмежене) застосування військової сили для досягнення змін.

За 23 роки перед тим військовий переворот започаткував десятиріччя громадянської війни й поганого правління. Тепер упродовж двох років під орудою ООН країною мав правити перехідний уряд із експертів і технократів. Це привело до обрання Джонсон-Серліф і початку проблем із управлінням на перспективу.

З чого почати?

Ліберійський приклад повчальний, бо наочно демонструє всі проблеми з управлінням у нових (і відновлених) демократіях. Ми мислимо демократичний перехід як творення політичних інститутів — конституції, парламенту, судової й виконавчої влади. Ми переймаємося захистом приватного простору для громадянського суспільства й преси. І ключова проблема, як ми побачили вище, — встановити рівновагу між цими частинами політичної системи, урядом і народом.

За даними «Фрідом гаус», 59 країн — «частково вільні». За нашою термінологією, це квазідемократичні держави. Вони склали перший іспит: люди можуть вільно обирати своїх лідерів і мирно їх змінювати. У більшості випадків у них вільна преса й дозволене громадянське суспільство. Але інститути слабкі, є чимало проблем з управлінням. Просування демократії має допомогти їм краще й більш демократично урядувати. Вибори виграють час, проте населення нетерпляче. Потрібна державна машина, яка забезпечуватиме основні товари й сервіси. Інколи це настільки ж важливо, як наявність питної води та надійного електропостачання.

Зрозуміло одне: багато країн не можуть без міжнародної допомоги забезпечувати свій народ. Що скрутніша ситуація, то більше потреба в міжнародній допомозі. Проте іноземна допомога не може й не повинна заступати національний уряд у забезпеченні людей товарами. Сприяння покликане одночасно покращувати життя людей і зміцнювати місцеві механізми забезпечення.

Пастка іноземної допомоги

Впродовж багатьох років критики іноземної допомоги зосереджувалися на марних витратах. Під час Холодної війни, як ми бачили у випадку Ліберії, суперництво наддержав вело до стратегічної допомоги. Метою була лояльність лідерів країн, що розвиваються, незважаючи на їхню корумпованість.

У своїй магістерській дисертації в Нотр-Дамі я хотіла зрозуміти мотивації США та СРСР у наданні допомоги країнам, що розвиваються, у 1961—1973 роках. Я тестувала кілька змінних: тип політичної системи, важливість географічного розташування, наявні історичні зв'язки. Найкращим поясненням було змагання з іншою наддержавою. Коли СРСР надавав допомогу одній державі, США надавали її сусідній. Зазвичай Корпус миру і Агенція міжнародного розвитку США (АМР США) визначали ширші цілі розвитку, але часто пріоритетом було врівноваження дій іншої сторони.

Не дивно, що іноземна допомога вважалася триньканням ресурсів — як кажуть, циндрили гроші. Чимало лідерів країн, що розвиваються, передусім в Африці, все тягли до своєї калитки, а їхні народи ледве зводили кінці з кінцями. Після розвалу СРСР аргумент стратегічної допомоги, що був евфемізмом для фінансування лояльності за часів Холодної війни, послабшав, хоча існували й інші причини, зокрема на Близькому Сході. Наприклад, Кемп-Девідські угоди запропонували формулу для допомоги Ізраїлю та Єгипту — доки вони дотримуватимуться мирних зобов'язань. Це стало предметом суперечок, бо уряд у Каїрі раз по раз відмовлявся реформуватися.

Проте за минулих двадцять років донори стали вимогливішими щодо використання іноземної допомоги, наполягаючи на звітах уряду. Зараз загальноприйнятою є прозорість ініціатив, що дає донорам змогу впливати на рівень корупції в країнах, що розвиваються. Відтепер іноземна допомога йде переважно на те, на що й виділялася.

Але досі залишається проблема ефективності. Показники бідності знизилися. Спостерігався поступ у програмі Цілі розвитку тисячоліття, яку ООН почала реалізовувати 2000 року для створення глобального партнерства в царині подолання бідності, покращення здоров'я жінок та тендерної рівності, скорочення захворюваності й дитячої смертності, глобалізації початкової освіти та підтримки стабільності довкілля. За 15 років програма має важливі досягнення: зменшення наполовину чисельності осіб, які живуть у злиднях, і випадків дитячої смертності.

Однак відчувається, що поступ надто повільний і забагато країн, деякі з яких мають поважні ресурси, назавжди лишаться споживачами міжнародної допомоги, бо нездатні забезпечити власний народ. Так іноземна допомога перетворюється на пастку. Якщо ще хтось — у цьому випадку міжнародна спільнота — постачає товари й послуги, державна машина одержувача ніколи не зміцніє і не вдосконалиться. Людей треба годувати, але краще, коли цим перейматиметься сільське господарство країни. Системи охорони здоров'я й освіти теж мають навчитися виконувати свої функції. Легіслатура зміцніла б, якби демократично приймала закони, що розв'язують соціальні проблеми. Добре, що послуги надають міжнародні неурядові організації, бо часто вони життєво необхідні. Але на якомусь етапі уряд і місцеві неурядові організації мусять перебрати на себе відповідальність за добробут народу.

Ми постійно бачимо, що люди покладають багато надій на лідерів, яких обирають. Вони хочуть, щоб життя покращилося, а якщо цього не трапляється, то звинувачують у всьому уряд. Цей факт є серйозним чинником нестабільності в нових демократіях. Уряди створюються і розпускаються з карколомною швидкістю, бо не можуть виправдати покладені на них сподівання. Коли Засновники Америки говорили не просто про гарантування життя й свобод, а й про «порив до щастя», вони визначили важливу проблему демократії.

Допомога через них, але не довкола них

Лідери, обрані в країнах, що розвиваються, мають продемонструвати, що вони здатні забезпечувати свій народ, вони мусять показати, що переймаються цим питанням. Їм треба навчитися уникати пасток іноземної допомоги. Впродовж останніх років країни-донори почали приділяти цьому питанню більше уваги. Національні й міжнародні агенції-донори відходять від традиційних підходів до іноземної допомоги у вигляді безумовних грантів та інших ініціатив, які обходять участь місцевих інститутів. Наприклад, АМР США обов'язково передбачає більше залучення країн — одержувачів допомоги для збільшення відповідальності й звітності в процесі розвитку. По той бік Атлантики ОБСЄ надала технічну допомогу країнам-учасницям у ключових царинах, пов'язаних із урядуванням, як-от планування, управління кордонами, вибори тощо. Міжнародні організації, приміром ООН, більше уваги приділяли впливу діаспорних спільнот, які часто роблять свій внесок в економічний та інституційний розвиток країн їхнього походження.

Одна з характерних програм, розпочатих адміністрацією Буша й підтриманих та продовжених президентом Обамою, була скерована на зміцнення демократичного урядування під час надання економічних вигод населенню. Ці аспекти були включені до концепції «Корпорації для розв'язання проблем тисячоліття» (КРПТ), як було оголошено 2002 року президентом Бушем і затверджено Конгресом у 2004-му. КРПТ — незалежна урядова агенція США, яка визначає в усьому світі кваліфіковані країни й виділяє їм поважні суми обумовленої в угодах допомоги, що називаються компактами[140]. Агенція використовує незалежні й вимірювані показники в трьох широких категоріях політики: справедливе правління, інвестування в людей, заохочення економічної свободи. «Контроль корупції» — ключовий елемент у показнику справедливого правління; після його прийняття КРПТ досягла рішучого поступу в стимулюванні політичних реформ у країнах — отримувачах компакту. Надаючи право країнам-реципієнтам проявляти ініціативу й подавати власні пропозиції щодо іноземної допомоги, КРПТ знайшла ефективніший підхід до стимулювання економічного та інституційного розвитку. Цей процес спонукання країн до ініціювання політичних реформ з метою відповідати вимогам для одержання допомоги продемонстрував можливість впливу на боротьбу з бідністю, ефективність бюрократії, розвиток інфраструктури навіть у тих країнах, із якими ще не укладено контракт.

Часто компакти КРПТ високо таргетовані. Наприклад, Малаві одержала 350 млн доларів на покращення роботи ГЕС. Значна частина гранту пішла на технічну допомогу в покращенні експлуатаційного й фінансового менеджменту Малавійської державної корпорації з електропостачання. Грузія отримала 140 млн доларів на покращення якості викладання таких академічних дисциплін, як наука, технологія, інженерна справа, математика. За підтримки Університету штату Каліфорнія в Сан-Дієго розпочато програми бакалаврату в Державному університеті Іллі, Тбіліському державному університеті та Грузинському технічному університеті. Республіка Ель-Сальвадор одержала 461 млн доларів на комплексний пакет інвестицій у логістичну інфраструктуру, освіту й регуляторну реформу для стимулювання приватного сектора. Проект здійснювався під орудою «ФОМІЛЕНІО II» — державної структури, відповідальної за реалізацію компакту.

Спосіб розроблення компакту — це теж своєрідна вправа в урядуванні. Перш ніж КРПТ розгляне заявку кваліфікованої країни, уряд повинен організувати залучення всіх зацікавлених сторін. У Йорданії був проект збільшення водопостачання для домашніх господарств і бізнесу; щоб розробити запит на фінансування, багато разів збиралися фермери, бізнес-лідери та місцеві урядовці. Йорданські посадовці сказали нам, що одержали гарну практику застосування демократії на низовому рівні, разом із розглядом з приводу консенсусу в справі того, що слід, а що не слід включати до вимог компакту.

Іноді процес спричинює істотні зміни у законодавстві. 2007 року я була держсекретарем, коли Лесото підписала компакт на 363 млн доларів для заохочення розвитку малого бізнесу й покращення охорони здоров'я. В 2013 році на ювілейному зібранні КРПТ я виступала разом із жінкою, що відповідала за реалізацію лесотівського компакту. У свої 33 роки вона була вдовою й мала чотирьох дітей. Вона успішно очолила проект на багато мільйонів доларів і навіть домоглася додаткового фінансування на 100 млн доларів від уряду Лесото для забезпечення ефективної роботи проекту. Я мала честь вручити їй нагороду КРПТ за виконання зобов'язань у конкретній країні. Після церемонії Софія підійшла до мене й подякувала за КРПТ. Вона сказала, що проект конкретно змінив ситуацію в Лесото. Коли КРПТ довідалася, що шлюбна жінка не може мати права власності на бізнес або землю в своїй країні, уряду довелося переглянути закон.

КРПТ, звісно, не панацея від проблем урядування. Реалізація компактів для кількох отримувачів була призупинена через погіршення показників: Мадагаскар і Малі припинили одержувати допомогу через військові перевороти. 2008 року фальшування сандиністами місцевих виборів у Нікарагуа змусило КРПТ призупинити дію компакту. Попри звернення окремих місцевих посадовців, керівництво країни відмовилося дотримуватися основ демократичного управління, і КРПТ наступного року розірвала контракт.

Жодних сумнівів, що такий підхід (великі пакети допомоги для проектів, розроблених урядом у співпраці з зацікавленими сторонами) ефективний. Ще довго треба буде вивчати, наскільки КРТП зміцнює демократичне урядування, але перші результати позитивні. Ефект КРТП цілком реальний[141].

У лютому 2007 року у Вашингтоні я разом із Еллен Джонсон-Серліф відвідала заходи, пов'язані з питаннями розвитку. «Як справи?» — поцікавилася я. Вона відповіла: «Нам треба стати країною КРТП». На той час Ліберія не відповідала критеріям, але ще до закриття заходу країні гарантували пороговий статус, аби в ній були проведені необхідні реформи. Нарешті 2015 року Ліберія одержала компакт для розв'язання проблеми ненадійного енергопостачання, через яке президент Буш застряг у ліфті в офісі Серліф під час візиту 2008 року.

До Ліберії я поїхала влітку 2013 року з делегацією Конгресу й Боно, котрий одним із перших підтримав КРТП. Того дня ми відвідали новітню медичну клініку — Медичний центр JKF у Монровії, який щойно отримав грант від ліберійського уряду. Молодий директор д-р Ввані Me Скот-Макдональд учився в США й повернувся до Ліберії після громадянської війни. Це був ще один приклад того, наскільки важливу роботу виконують люди з діаспори в країнах свого походження. Лабораторія була чистою, функціональною та сучасною. Такий поступ надихав. І я собі подумала: може, вони нарешті вийшли з лісу.

Через рік у Ліберії спалахнула ебола. Початкова система охорони здоров'я потрапила в глухий кут, і знову знадобилася значна іноземна допомога, аби підтримати країну в біді. Я відвідала Джонсон-Серліф, щоб подивитися, як їй ведеться. Президент була сповнена оптимізму, особливо за тих обставин. Вона пригадувала все, що зробили США, і все, чим допомагали зараз під час кризи. Через рік ВООЗ підтвердила, що еболу в Ліберії подолано. Лихо зачепило країну, але вона вижила.

Урядування — важка справа і в найбільш розвинутих демократіях. А особливо складно тоді, коли недорозвинені інститути надання послуг — державна служба, освітня система, система охорони здоров'я. Потрібен час на побудову інфраструктури демократії, на встановлення рівноваги в самому уряді й між урядом та народом. Якщо лідери доводять свою успішність у забезпеченні населення, вони одержують потрібний їм час.

Так було з Джонсон-Серліф, яку 2012 року ліберійці обрали на другий термін. Навіть зміцнюючи ліберійські інститути, вона не випускала з поля зору забезпечення потреб людей. У своїй другій інавгураційній промові вона сказала, що її країна заслужила на те, «аби стати маяком демократії» за всіх тих проблем, що лишалися. «Ще глибоко відчувалися розбіжності, які призвели до десятиріч війни. Але таке ж глибоке й бажання примирення, — сказала вона. — Справжнє примирення — це процес національного одужання. Щоб удосконалити нашу демократію, слід вивчити уроки минулого. Але понад усе це означає економічну справедливість для всіх громадян, щоб усі наші люди відчули прогрес». Така її думка.

Розділ 10

«Демократія — це найгірше... за винятком усієї решти»

Ці слова Черчилля слушні й сьогодні. І люди, хоч які вони бідні та ізольовані, здається, це усвідомлюють. «Афробарометр» — науково-дослідна організація, яка вивчає стосунки на африканському континенті, зокрема в кількох найбідніших у світі державах. Упродовж десятиріч вона фіксувала глибоке розуміння людьми засад демократії й непомильне бажання жити в умовах свободи.

Але зрозуміло, що демократії мають проблеми скрізь. Молоді демократії щосили намагаються задовольнити хоча б елементарні потреби народу. У сучасному світі миттєвого інформування та швидких рішень зрілі демократії прагнуть урядувати ефективно. І в обох випадках люди (незалежно від того, чи кілька сторіч вони жили за умов свободи, чи лише кілька років) висловлюють незадоволеність своїми лідерами й не вірять у наявні інститути. У цьому й проявляється геніальність слів Черчилля. Демократія була недосконалою спочатку й такою залишиться. Але люди все одно тягнуться до неї: лише вона дає їм гідність, якщо їхні правителі питатимуться в них згоди. Альтернативи немає.

При всіх своїх вадах демократія — справа необхідна й вартісна. Це тяжка праця, що супроводжується суперечностями й компромісами і яка, сподіваємося, спричинить щось краще. Її успіхи й невдачі слід розглядати в ширшому історичному контексті, а не тільки в залежності від заголовків у свіжій пресі.

Я сама це бачила під час зустрічі з лідерами Боснії-Герцеговини 2005 року. Країна з'явилася на руїнах Югославії внаслідок подальшого жорсткого конфлікту. Коли війна скінчилася, держава поділилася на три етнорелігійні групи, що не довіряли одна одній і не хотіли жити разом. Відповідь: три президенти, по одному на кожну групу.

Мені пояснили: «Якщо звертаєтеся до однієї групи, обов'язково звертайтеся і до решти, але не разом, а поодинці». Пригадую, мені усе це здавалося трохи смішним, проте якось воно працює. Країна досі накульгує, в ній немає об'єднаного парламенту. Вкрай потрібна конституційна реформа, а тим часом люди живуть за цією неприродною і складною формулою урядування. Урок полягає в тому, що в екстремальних випадках доводиться працювати з тим, що є, тулячи докупи недосконалі компроміси, аби країна і її народ могли прожити ще один день у боротьбі.

І справді, вчитися працювати з недосконалим — спільна тема розглянутих нами випадків. Конструювання демократії — копітка справа. Звичайно, в пристойних спільнотах має відбуватися постійний поступ у боротьбі з корупцією, насильством та нерівністю. Демократичні уряди і їхні народи повинні долати їх енергійно й рішуче. Зручно мислити процес побудови демократії як сходження крутими сходами: підіймайтеся, зупиніться, якщо треба зібратися, знову йдіть угору. Підкреслюючи попередню думку, скажу, що демократичні перетворення не передбачають негайного успіху або неуспіху. Це радше неспинна робота.

Урок перший: працюйте з тим, що є

Демократичні інститути створюються не у вакуумі. Спочатку ми ідентифікували чотири інституційні ландшафти: тоталітарний колапс, який залишає інституційну пустку; тоталітарний занепад, що залишає попередні інститути; авторитарні режими й боротьба за важливий політичний простір; квазідемократичні режими з крихкими й уразливими інститутами. В усіх варіантах є свої проблеми, але наші приклади демонструють, що треба враховувати особливості наявної організації.

Найважчі ситуації виникають за краху тоталітарних режимів, бо культ особи проникає в усі аспекти життя — totalitario, безсмертне слово Муссоліні — в безплідному ландшафті.

Але навіть у цьому випадку треба оцінити те, що є, аби не починати все заново. Ми бачили, що нездатність Америки зрозуміти інституційний ландшафт Іраку призвела до витрат додаткового часу на стабілізацію країни. Суніти мали свої інститути — племена, армію, — але їх недооцінили після падіння Саддама. Інакша стратегія могла б забезпечити хоч якісь підвалини для зруйнованої держави, а також зменшити насильство. Проте панацеєю це не було б. Повоєнна історія Афганістану — гарна ілюстрація такої тези.

Під час підготовки до війни та в умовах її наслідків США разом із союзниками докладали спеціальних зусиль, щоб будувати на основі наявних інститутів. Військові дії провадили мілітарні загони воєначальників з півночі й півдня країни. Американський внесок був незначним — ВПС і спецпризначенці. На відомих світлинах американські вояки у XXI сторіччі підтримують чоловіків на віслюках — атож, саме на віслюках.

Того дня нарада РНБ була бурхливою. Відбувалася вона через два тижні після нападів 9/11, коли наші військові й розвідка були ще не готові воювати із «Талібаном». Президент розхвилювався; він був стурбований тим, що «Аль-Каїда» могла вчинити ще один напад зі свого прихистку в Афганістані. «Чому ми не готові?» — розчаровано запитав він. Слово взяв Джордж Тенет. «Північний альянс [переважно таджицька й узбецька міліція, що протистояли „Талібану“] каже, що росіяни не надали обіцяне спорядження», — сказав він. Президент звернувся до мене: «Зараз же йдіть і зв'яжіться з Сєргєєм Івановим [російським міністром оборони] та з'ясуйте, чому вони не виконали свої зобов'язання».

Я відразу пішла з наради й подзвонила Сєргєю. «Знаю, Конді, — сказав він, — але важко знайти віслюків».

«Віслюків», — повторила я.

«Так. У високих горах пересуваються на них», — пояснив він.

З часом із нашою допомогою чоловіки на віслюках виграли війну з «Талібаном», вигнали з країни «Аль-Каїду». Лідери тих міліцейських загонів стали першими очільниками країни. Хамід Карзай зі своїми людьми очолив південь. Абдул Рашид Достум, Ісмаїл Хан та інші члени Північного альянсу очолили північ і захід. Через три роки Карзай стане президентом, Хан — владним губернатором провінції Герат. А Достум приїде до мене в Білий дім як заступник міністра оборони.

До мого кабінету ввійшов ставний чоловік, якому явно заважали його піджак і краватка. Я ще подумала: Цей чоловік ніколи не вдягав костюма. Достум докладав усіх зусиль, щоб найкраще виконати свою роль, розповідав про потреби Національної армії Афганістану й навчання збройних сил. Але, як і інші воєначальники, він був саме тим стовпом, на який слід зіперти демократичне майбутнє Афганістану. Країна мусила страждати й досі страждає від конфлікту між такими людьми і подібними до них, як і від їхнього зискування на наркоторгівлі. Вони входять до складу центрального уряду, але ревно оберігають свою територіальну незалежність. І хоча чимало міліціонерів демобілізувалося, окремі брутальні вояки лишились.

А проте з 2003 року в Афганістані відбулося п'ять виборів[142]. Національна армія контролює великі міста, але «Талібан», отримавши прихисток у Пакистані, цілком здатний здійснювати терористичні й насильницькі дії. Через п'ятнадцять років після війни країна нестабільна, але в ній більше свободи.

Афганська конституція 2004 року гарантує права жінок на освіту і зайнятість. У них ще є свої труднощі й дискримінація, але це анітрохи не схоже на темні дії за правління «Талібану». 2001 року в афганських школах було приблизно 1 млн учнів, але тільки чоловічої статі. Сьогодні — 8,4 млн учнів, із них 40 % — дівчата. За законом жінки мають 26 % місць у нижній палаті парламенту, що, відповідно, більше, ніжу Конгресі США. Афганська конституція обіцяє підтримувати й закони шаріату, і свободи особи, що є компромісом у вирішенні найнагальніших проблем країни. Вона ніби зависла між сучасними демократичними правилами і стародавніми соціальними звичаями, як-от убивства з помсти. 2009 року уряд нарешті поставив поза законом насильство над жінкою включно зі зґвалтуванням. Тепер жінки можуть подати на порушників до суду й навіть виграти справу.

У 2014 році мулла, який зґвалтував десятирічну дівчинку в мечеті, був засуджений до 20-річного ув'язнення. 2013 року молода жінка виграла справу проти своєї сім'ї, що спробувала силувати її до проституції. З іншого боку, були й невдалі вироки з огляду на права жінок, як-от легкі покарання учасникам групового вбивства молодої жінки 2015 року.

Тобто слабкі демократичні структури, що спиралися на традиційні побудови, ускладнювали поступ, особливо за ситуації з безпекою, яка погіршувалася через дірявий далекий кордон із Пакистаном. Однак Афганістан уже не та країна, де жінок у рамцях урядової політики б'ють і страчують за безсоромність. Закінчився психоз, пов'язаний із правлінням «Талібану». Коли їх спитали, чому вони страчували людей на футбольному полі, побудованому на кошти ООН, речник «Талібану» відповів руба: «Нам потрібен інший стадіон для ігор. А цей ми використовуємо для страт». Афганістану ведеться краще, але з 2001 року є осторога, що виявляються вади будівництва на основі існуючих інститутів, навіть якщо інакше не виходить.

Проте там, де інституційна інфраструктура багатша, є рація її розвивати. Польща показує, що робота з наявними інститутами — навіть якщо вони тимчасово підпільні — покращує можливість успішного переходу в потрібний час. «Солідарність» зростала й міцнішала під час воєнного стану. Цьому прислужилися США, АФП-КВП й католицька церква. Завдяки цій допомозі 1989 року Лех Валенса та його товариші готові були вести країну вперед. Це дає надію, що такі «зелені пагони» можуть ідентифікуватися й підтримуватися ще до появи можливостей. Освічені жінки Тунісу, активні профспілки й групи громадянського суспільства забезпечили країні гарні стартові позиції.

У Колумбії був багатий ландшафт: відносно вільна преса, функціональний парламент, своя схема змагальних, хоч і небезпечних, виборів. Урібе зміг пожвавити ці інститути. Кенія трохи експериментувала з багатопартійними виборами, але процес перервали Кеніатта, а потім Мої. Там був парламент, із якого за період демократизації вийшли важливі опозиціонери. Кенійці поволі відбудовували створювані оспалі інститути. Кенія — відносно рідкісний випадок сильного й бадьорого громадянського суспільства, яке розвивалося навіть за авторитарного правління. Це звело міцні підвалини для пізнішого демократичного поступу.

Перехід Росії, за великим рахунком, не вдався, хоча й існувала пристойна інституційна інфраструктура завдяки реформам Горбачова і Єльцина. Проте їх не живили і, зрештою, подолали. Власне, міжнародна спільнота не переймалася тим, що там діялось, і реформи змела швидка приватизація й «шокова терапія». Та й самі росіяни проігнорували власні інститути. І в цьому полягає другий урок.

Урок другий: важливо, хто стає першим президентом

Урівноваження владних повноважень між урядовими інститутами — найважливіший ключ до успішного переходу. Критичним елементом рівноваги є обмеження повноважень виконавчої влади. Президентство слід вбудувати в систему обмежень: незалежна судова влада, ефективна легіслатура і часом владний прем'єр-міністр. Саме цей аспект інституційної схеми для молодих демократій найважчий, бо з'являються сильні особистості й люди жадають негайних результатів. Окрема постать — президента — може стати символом стабільності під час розрух. Парламенти й прем'єр-міністрів можуть потрактувати як перешкоди на шляху поступу.

На папері Росія та Україна мали рівновагу між парламентом, прем'єром і президентом. Але під тиском баланс не втримався. Власне, 1993 року Єльцин порушив баланс нападом на парламент і своєю нетерплячістю, через яку почав керувати указами. Перші президенти задають тон.

Я пригадую першу зустріч із Нельсоном Манделою. Він прийшов до президента Буша в Овальний кабінет. Мандела критикував війну в Іраку, і президент хотів під час зустрічі дійти порозуміння. Я запропонувала: «Пане президенте, поговоріть із ним про допомогу в боротьбі зі СНІДом. Це ваша спільна тема».

Коли обидва чоловіки посідали для розмови, президент вирішив вдатися до іншого підходу. «Чому ви не пішли на другий термін?» — спитав він Манделу. Обличчя південноафриканця було пооране, але благочестиве: в ньому відчувалася гідність. Але президентське питання його розсмішило. «Я хотів, аби африканські брати знали, що йти з посади можна», — відповів він. Я згадала тоді про Джорджа Вашингтона і його відмову навіть думати про те, щоб стати американським королем. Ще й подумала: важливо, хто стає першим президентом. Південноафриканцям і американцям пощастило.

Перший президент Польщі пішов після першого терміну — його змінив колишній комуніст Александер Квасьнєвський, який мав сильні демократичні інстинкти. Полякам теж пощастило. І хоча на це пішов час, низка кенійських президентів також ішла з посади за волевиявленням виборців, а конституційні реформи дали реальну владу прем'єру. Еллен Джонсон-Серліф виявилася невтомною пропагандисткою демократії для ліберійців.

Росіянам так не плужило. Після розвалу СРСР Борис Єльцин мав величезну довіру і владу. Але він цим не скористався для створення сильного президентства у збалансованому уряді. Інші інститути — парламент і судова гілка — його не подужали, бо проти гори піском не сипати. Він правив указами й навіть вивів на вулицю проти них армію. Президентство було надто сильне й безконтрольне: ця проблема доби Єльцина перетворилася на погребальний дзвін для свободи, коли Владімір Путін став до керма. Очільники мають бути обмеженими у праві контролювати людей — і ті, що мають добрі наміри, й ті, що мають погані наміри.

Урок третій: вей-цзи

Китайські ієрогліфи для терміна «криза» добре описують ключовий урок побудови демократії. Вважається, що вей означає «небезпека», а цзи — «можливість». Криза характеризується небезпекою і можливістю. Молоді демократії стикаються з багатьма кризами; кожна з них — це шанс зміцнити інституційну інфраструктуру країни. Родзинка в тому, що в лідерів має бути бажання використовувати інститути для розв'язання проблем. Дуже гарним прикладом цього є колумбійська «демократична безпека» за Альваро Урібе. Десятиріччя громадянської війни перетворили Колумбію на невдатну державу. Її інститути опинилися під загрозою — судова гілка і армія; поліція виявилася неефективною і вважалася корумпованою співучасницею насильства. Уряд не мав монополії на застосування зброї: воєнізовані групи і ФАРК домінували у великих регіонах країни. Подолання повстанців і завершення громадянської війни відбувалися одночасно з відбудовою цих інститутів.

З цього погляду особливо важливо було відновити довіру до судової влади. Громадяни повинні знати, що справедливість сліпа і що всі підлягатимуть верховенству права. Конституційний суд також показав свій характер, коли сказав Урібе, що він не може йти на третій термін.

Сьогодні тестуються польські інститути в боротьбі за контроль над судами. Досвід Урібе показує, чому так важливо захищати незалежність судової влади.

Підгрупа проблем: електоральні кризи

Кенія дає схожий урок з іншої перспективи. Змагальні вибори 2007 року призвели до поширення насильства й заперечення результатів чималою кількістю населення. Для кенійців усе завершилося розподілом влади, організованим чужинцями. Але вони врахували цей досвід і покращили інституційну інфраструктуру шляхом конституційних реформ. Результат наступних виборів теж виявився 50/50, але цього разу кандидати покладалися на виборчком: ті, хто програв, погодилися з підрахунком голосів, і країна рушила далі. Немає гарантій, що кожні змагальні вибори так завершуватимуться, але, один раз так учинивши, кенійці мають шанс робити це й далі.

Інститути можуть існувати на папері, та реальної влади вони не матимуть, доки люди їм не повірять. Ніхто не знає, наскільки інститут сильний, поки його не перевірять у дії. Якщо складено суворий іспит і установа вижила, то далі піде перевірка на ефективність, і лише тоді люди почнуть регулярно звертатися до цих інститутів. Бо так вони стають реальними, а не паперовими інстанціями.

Урок четвертий: політика повинна перейматися людьми

Інститути покликані мінімізувати вплив індивідуальних примх на курс країни. Але ми бачили, що політики можуть займатися перетягуванням канату. В Україні персональна політика заважала країні щось робити, особливо після Помаранчевої революції. Для населення стан справ був прикрим. Люди вважали, що їхні лідери весь час дбають лише про себе.

Якщо громадяни втрачають цікавість до політики в країні, демократична система опиняється під загрозою. З цього випливає наступний урок: політика в демократичній державі повинна перейматися інтересами й турботами людей.

Це особливо слушно для політичних партій. Нещодавно я зустрічалася з грузинським членом парламенту й американцем, який допомагає налагодити там вибори. Розмова перейшла на проблеми політичних партій, які не мають реальних платформ управління, принаймні тих, що прислухаються до думок виборців. І це відразу нагадало мені проблему ліберальних політичних партій в Україні та Росії. Платформи рідко промовляють до вдів у занепалих містах російської глибинки, які втратили пенсії, або робітників, що їхні фабрики закрили.

Проблема поглиблюється через те, що вплив багатьох ліберальних партій не виходить за межі великих міст. А от «Єдина Росія» (партія Путіна) має представництва в кожному районі. Перевага ісламістських партій, як-от «Хезболли» в Дівані, в тому, що вони звертаються до бідних і селян. Доки це демонструє й успіх Тунісу. Широка мережа профспілок і звертання до пересічних виборців (подібно до «Солідарності» в Польщі) допомогли приборкати дії ісламістів.

Якщо демократія має працювати, то людям слід якось громадити свої інтереси й подавати їх потенційним урядовцям. А потенційні урядовці повинні ці інтереси представляти.

Частково цим переймаються групи громадянського суспільства, але вони зосереджуються на конкретній проблемі — правах людини, судовій реформі, охороні довкілля, правах жінок. А потрібно прив'язати ідеї до повсякденна людей і політики їхніх очільників. Мабуть, це не так важко зробити в добу смартфонів та Інтернету. І так поволі відбувається.

Технології — це палиця на два кінці для поширення демократії. З одного боку, вони допомогли людям мобілізуватися в боротьбі зі старим у Єгипті, Росії, Україні. В Кенії та Колумбії вони дозволяють людям ділитися інформацією про поточні події і протестувати в разі незгоди. Є кілька прикладів того, як технології зміцнюють самі інститути. Україна експериментувала з упровадженням е-урядування, намагаючись викоренити корупцію й підвищити ефективність. Такі самі цілі має система біометричної ідентифікації в Індії. Кілька урядів, як-от у Естонії, використовують Інтернет у якості демократичного форуму, постячи для населення бюджети для обговорення.

Попри такі приклади поточний моніторинг не свідчить про серйозні перспективи. Технології виявилися набагато успішнішими для подолання старого, ніж для творення нового.

Політичні партії повинні представляти інтереси людей, але ж ми бачили й нібито невідпорну привабливість сектантських партій. Багато кенійських клопотів зумовлені партійним трибалізмом. Це нагадує про те, що в етнічно розділеній країні проблемою може виявитися баланс між децентралізацією й центральною владою. Схоже, що в Кенії федералізм лише посилив трибалізм. У Росії за Єльцина регіони стали надто незалежними, що послаблювало державу. Нині Владімір Путін повернув курс навспак, і федералізм більше не впливає на центральний уряд. Децентралізація може наблизити уряд до людей, але інколи це породжує нові проблеми. Федералізм — здорове явище у більшості випадків, але не завжди. Про останнє слід пам'ятати чужинцям, які хочуть допомогти з інституційним дизайном у місцевих умовах. Один розмір підходить не всім.

Урок п'ятий: на все потрібен час

Це найважливіший урок: слід бути терплячим. Плутанина, смиканина, недоробки — усе це частини процесу і в США, і в кожній країні, яка виходить на шлях демократії. Великій Британії знадобилося 240 років після революції 1688-го і до 1928 року, щоб встановити загальне виборче право. Тоді під час багатьох повстань і громадянської війни ледве не перемогли абсолютисти. У жодній країні не було легкого шляху до демократії. Варто пригадати, що написав Медісон у «Федералісті»: «Я ніколи не сподіваюся побачити досконалу роботу недосконалої людини». Пам'ятаймо: якою б недосконалою не була демократія, це єдина система, що цілком відповідає «необговорюваним запитам людської гідності»[143].

Епілог

Вони звертатимуться до Америки

«Чи воно того варте?» — студент на моєму курсі з закордонної політики США запитав неохоче, але чітко. Він мав на увазі війни в Афганістані та Іраку, і відповісти на це питання було непросто. Стільки було кривавих і коштовних офір! Ми повалили запеклих і небезпечних диктаторів, які загрожували нашій безпеці. Без режимів «Талібану» і Саддама Хусейна світ став кращим. Ліквідувавши загрози безпеці, ми почали ширше трактувати захист свободи в тих країнах і на Близькому Сході. Це була боротьба, і задовільного завершення поки не видно.

Випробування і злигодні Іраку, Афганістану, Лівії зробили нас нетерплячими до людей, що прагнуть привілеїв, якими ми тішимося. Ми почали асоціювати демократизацію з насильством і нестабільністю. Військова сила — не найкращий спосіб творення демократичних можливостей. Я в таке ніколи не вірила й не повірю. Проте це не означає, що Америка може відступити в підтримці демократичних змін іншими способами. Мені шкода, що у випадку Іраку та Афганістану цю ідею не було викладено зрозуміло.

Демократичні інститути — найкраща надія людства, зокрема Близького Сходу. Стабільність, забезпечена тиранією, — фальшива. Це нерівна оборудка, в якій один виграє за рахунок іншого. Коли люди не можуть мирно поміняти своїх правителів, єдиний вихід — революція. Реформа краща, і варто робити все, що може заохотити чи наполягти на зміні.

Підтримка демократії має моральний і практичний аспекти. З історії ми знаємо, що демократії не воюють одна з одною. «Демократичний мир» можна побачити. Ніхто нині не шкодує, що після Другої світової війни США допомогли побудувати демократичні Німеччину та Японію. Обидві були агресорами проти сусідів, і не існувало гарантії, що ситуація не повториться. В обох бракувало досвіду демократії, і потрібен був час, щоб нові інститути вкоренилися. Але ми були напохваті, і тепер вони допомагають створювати підвалини міжнародного миру та процвітання.

Ніхто сьогодні не сумнівається, що поширення демократії в Латинській Америці, Африці та Азії й поява вільних країн у Східній Європі — це добре для світу. За даними «Фрідом гауз», 2016 року 145 зі 195 країн були вільними або «частково вільними». Це вже привід для святкування, хоча траплялися й невдачі, і повернення до старого.

Добре, що стільки країн поважають свої народи й надають їм право вибору у своїх справах. Ще краще те, що ці країни переважно мирні: Японія не нападає на сусідів, віддаючи перевагу участі в міжнародних організаціях. Нині Токіо — один із найбільших ініціаторів допомоги іншим країнам. Бразилія не надає притулок терористам, Гана не рекрутує дітей до війська, Південна Корея не підтримує торгівлю людьми. Ці та інші демократичні держави вірять у міжнародну систему на основі верховенства права і підтримують її.

США справді зацікавлені в примноженні таких держав. Підтримка демократії успішна й рентабельна. Запитайте людей, скільки ми витрачаємо на закордонну допомогу, і у відповідь почуєте дуже завищені дані. За останнім опитуванням, пересічний респондент гадає, що це 26 % федерального бюджету[144]. А насправді менше 1 % (тобто близько 35 млрд доларів на рік). З цього близько половини йде на покращення урядування й підтримку борців за свободу.

Нам асистували ефективні й результативні організації, як-от Національний фонд на підтримку демократії, створений 1983 року президентом Роналдом Рейґаном. Він складається з чотирьох центрів, які проводять двопартійну експертизу поборників демократії в усьому світі. Американський центр міжнародної солідарності робітників пов'язаний із робітничими рухами на кшталт тих, що відіграли ключову роль у Польщі й Тунісі. Міжнародний центр приватного підприємництва працює з бізнес-спільнотами, які бувають противагою урядам в автократичних країнах і тих, що демократизуються. Національний демократичний інститут і Міжнародний республіканський інститут репрезентують дві наші найбільші політичні партії в роботі з громадянами усього світу, навчаючи їх, як створювати партії й проводити кампанії. У нас є чимало інших неурядових організацій, що підключаються до моніторингу виборів і навчання правозахисників, парламентарів, журналістів тощо, які захищають у своїх країнах свободу. Ці заходи дають змогу підтримувати прибічників релігійної та політичної свободи в країнах, де досі правлять тирани.

Якщо демократія в усьому світі перебуває в занепаді, нам слід її підбадьорити. Хоча я й підозрюю: зловісні застереження щодо її майбутнього частково породжуються невиправданими очікуваннями, а поступ демократії буде лінійним — прямою лінією прогресу. Натомість на цьому шляху є злети й падіння.

Але загальну тенденцію варто вітати. Ще кілька десятиріч тому Східна Європа перебувала за залізною завісою, і свобода здавалася віддаленою перспективою. Домінантною формою урядування в Латинській Америці була військова хунта. Кілька багатопартійних систем було в Африці на південь від Сахари. І майже ніхто — ні вчені, ні лідери, ані народ у регіоні — не говорив про демократію на Близькому Сході.

І тоді як Росія, Туреччина та Єгипет нас розчаровують, Чилі, Ліберія й Туніс надихають. Ми можемо визнати, що на місці кожного ув'язненого дисидента в Китаї чи Ірані з'являються ті, хто попри все хоче піднести свій голос.

Надання голосу безголосим — моральна основа країни США, що спирається на ідею: свобода людини — джерело її гідності й поступу. Це істина — і для нас, і для них.

«Америко, нехай твої слова не розбігаються із ділом»

Наприкінці 1940-х суддя Вотіз Вейринґ висловив різку окрему думку у справі про право голосу в Південній Кароліні. Його хвилювали наслідки вироку для правовідносин удома і для морального позиціювання Америки у світі. «Якщо наша країна стає на чолі демократичного процесу й намагається показати світу, що американський уряд і американський спосіб життя найсправедливіші й найкращі з усіх існуючих, то час оцінити стан справ у країні», — сказав він.

Сьогодні оцінка стану справ у країні виявляє потворну правду. У американців є криза довіри до власної демократії — до того, хто ми, і до того, що ми цінуємо.

«Ми — народ» — не ексклюзивний концепт. Це не релігійне, не національне і не етнічне визначення. Він спирається на ідею: рівність за законом і рівність можливостей. Американці і їхні предки прибули з усіх куточків земної кулі, і вони збагатили свою нову країну власною енергією й рішучістю. Американці не вважають себе в'язнями класу, до якого належать від народження. Вони гуртуються за своїм кредо — вірою. Я зазвичай підсумовувала це так: байдуже, звідки ви прибули, важливо те, куди ви прямуєте.

В американців є чудові інститути, які допомагають їм здійснити свою мрію. Історія США певною мірою є історією довгого демократичного переходу, щоб зробити концепт «Ми — народ» якомога інклюзивнішим. Громадяни звернулися до уряду, аби до конституції було включено всіх — жінок, чорних, геїв... Це прекрасна історія демократичної стабільності, що народилася з відкритості до змін.

Проте сьогодні посутня роль інститутів — каналізувати потребу змін — перебуває під тиском. Пропадає віра в наші політичні інститути[145]. Дехто вважає їх несправедливими. Інші бачать їх фальшивими. Ще іншим вони байдужі. І нагромаджуються проблеми урядування — від зупиненої соціальної мобільності до трагічного стану освіти для бідних, особливо для дітей у меншинах, і до найгірших за багато десятиріч міжрасових відносин. Тривожні тренди й питання затьмарюють майбутнє американської демократії.

Нині Америка бореться за те, щоб слова відповідали діям, і ми можемо розповісти одну важливу історію — не про досконалість, а про невпинну потребу оновлення. Мені це неодноразово пригадувалося в житті.

1979 року я навчалася в Москві в аспірантурі; до мене на вулиці звернулася жінка середнього віку: «Ви звідки?»

«Я американка», — була моя відповідь.

«Але ж темношкірі мають лише внутрішні паспорти й не можуть виїздити з Америки», — сказала вона дуже впевнено.

«Ні, — заперечила я. — То так у Південній Африці».

Жінка, впевнена у своїй правоті, чмихнула, вважаючи мене африканкою, а не американкою. Я хотіла захистити свою країну й поступ, якого ми досягай, але їй це було невтямки. Я дала їй спокій.

Через кілька років на нашій першій зустрічі з Тоні Блером мене дуже підбадьорили його слова: «Дивлюся я на вас обох і запитую себе, чи могло таке статися у Великій Британії. І відповідаю собі: ще ні». Він мав на увазі афроамериканця Коліна Павелла, держ-секретаря, і афроамериканку Конді Райс, радницю з питань національної безпеки, які сиділи обіруч президента США.

Зауважив це не тільки Блер. Президент Бразилії Лула да Сілва говорив зі мною про поїздку до Америки. «Я хотів би мати афро-бразильців у своєму кабінеті», — сказав він. Обійнявши посаду, він призначив чотирьох до свого кабінету і першого до Верховного суду. Коли Лула 2008 року призначив Едсона Сантоса міністром з питань расової рівності, він попросив мене зустрітися з ним і укласти угоду про расову гармонію. То були часи, коли демократична виправа Америки давала людям позитивний приклад.

А потім настав день стояння на подіумі в елегантній рожево-кремовій Залі Франкліна в Держдепартаменті. Було 28 січня 2005 року. Поруч зі мною стояли дядько Алто, якого я закидала питаннями про необхідність голосування в Алабамі, тітки Метті й Ґі. Я відчувала присутність своїх батьків Анджеліни й Джона; вони давно спочили в Возі, але їхній дух був поруч зі мною. А також інші родичі, які були не зовсім вільними людьми в глибинці на півдні, і ті, що так і померли рабами.

І був Вен Франклін, який споглядав на нас із величного портрета пензля Девіда Мартіна 1767 року. Що подумав би про це старий Бен? — снувала я припущення, у той час як виступав президент Буш. Тоді Рут Бейдер Ґінзберґ, єврейка і суддя Верховного суду, сказала мені підняти руку. «Я урочисто присягаю захищати й боронити Конституцію США від ворогів зовнішніх і внутрішніх... І нехай Бог мені допомагає».

США були провідною зіркою для спраглих свободи не тому, що вони досконалі, а тому що вони були народжені недосконалими й досі поборюють цю недосконалість. Це завжди промовляло на користь прикладу Америки та її справи. Ми — живий доказ того, що робота в ім'я демократії ніколи не припиняється. Початківців, які зашпортуються й починають знову, це обнадіює і надихає. І це достатня підстава для того, щоб стати їхнім голосом, коли вони продовжують боротьбу в умовах свободи, як і ми, аби накреслити краще майбутнє.

2016

Нам обридла еліта, яка нас не слухає.

Поборниця «Брекситу» [146]

Історія демократії постійно розвивається. З'являються нові виклики, нові відповіді, нові можливості — і гарні, й погані. Це можна сказати про 2016-й — рік зростання популізму, нативізму з домішками ізоляціонізму. Бунт проти політичних та економічних еліт, їхніх інститутів, поглядів на глобалізацію і моральність порушив статус-кво, і лишається тільки питання «А що далі?»

Не дивно, що цей землетрус торкнувся таких молодих демократій, як Польща. Але вражає те, що він збурює найбільш зрілі демократії — Велику Британію, США та значну частину Європи. 2016 року трохи більше половини виборців у Великій Британії проголосували за вихід із ЄС. Прихильники «Брекситу» виступили проти економічних обмежень, накладених призначенцями ЄС, і закликали до відновлення контролю над кордонами власної країни. Вони вважали, що Брюссель відірвався від своїх планів на майбутнє та побоювань населення.

У США обрано нового президента, який не має жодного досвіду урядування, що в нашій історії сталося вперше. Він відверто висловив свою думку про політичні еліти Америки незалежно від їхньої ідеології. З точки зору очільника, вони припинили представляти американський народ, його надії на майбутнє та його страхи.

Такі ж побоювання поширилися всім європейським блоком, у тому числі Францією й Німеччиною, де, схоже, крайні ліві та крайні праві об'єдналися в боротьбі з істеблішментом.

Одні натякають на те, що ці тенденції загрожують демократії або й ведуть до смерті тієї демократії, яку ми знаємо[147]. Це схоже на завчасну паніку. Насправді конструкція демократії передбачає можливість розриву з її інститутами, і для цього створено систему стримувань і противаг, а також амортизатор у вигляді здатності людей мирно змінювати свої обставини. Люди реалізують це право у виборчій кабіні, в судах, а іноді й просто на вулиці.

Проте більше тривожить питання, чи загрожуватиме звернення до націоналізму та нативізму глобальному ладу — балансу сил, що прагнуть свободи. Тут можна запитати, чи не повторюється історія. Або, як сказав Марк Твен, це буде принаймні нова рима.

Державні діячі, що успадкували післявоєнний світ 1945 року в руїнах, збудували систему, яка довірила створення нової світової економіки вільним ринкам і вільній торгівлі. Вони не забули про 1930-ті роки, коли торговельна політика «зроби сусіда злидарем», протекціонізм і конфлікту через ресурси призвели до Великої депресії та Другої світової війни. Цього разу вони наполягали на тому, що міжнародна економіка не буде грою з нульовою сумою. Країни знайдуть порівняльну перевагу, вільно торгуватимуть, і всім це буде корисно. Здебільшого їм удалося відновити економіку як переможців, так і переможених та забезпечити процвітання сотням мільйонів людей у всьому світі.

Вони також уважали, що демократичні уряди Німеччини і Японії ніколи більше не воюватимуть. Західна частина Німеччини увійшла до ЄС і стала потужною, але не небезпечною. Там вона чекала, поки розвалиться комунізм і можна буде об'єднати всю територію як стабільну демократію. Японія теж стане конституційною монархією, процвітаючою і вільною, і не становитиме загрози сусідам. Вільні ринки й вільних людей захищатиме американська військова сила. Цього разу Америка не вийде і не покине світ напризволяще. США пообіцяють Європі: «Напад на одного — напад на всіх». Узявши зобов'язання перед Японією, а згодом і перед Південною Корею, США стануть щитом Азії проти агресії.

Демократія здобула прихильників у контексті такого глобального ладу, хоча сам процес і був нерівномірним. Чи залишиться все на своєму місці, якщо Америка та інші відмовляться від відповідальності за систему, яку вони створили? Що станеться з тими, хто все ще шукає свободи у світі, покинутому напризволяще? Що станеться з тими, хто ще живе за тиранії, якщо ми припинимо говорити іншим, що демократія є вищою формою урядування і що її засади універсальні?

Ми не можемо знати відповіді на ці питання, але точно знаємо, що чотири вершники Апокаліпсису — популізм, нативізм, протекціонізм, ізоляціонізм — останнім часом не сприяли ані демократії, ані миру.

Ми можемо втішатися тим, що нині демократичні інститути сильніші. Німеччина та Японія не тяжіють до агресії, а є стабілізаторами добра. Але про Росію і, можливо, Китай такого сказати не можна, бо це авторитарні держави, націлені на порушення світового порядку, хоча й не з такою жорстокістю, як їхні попередники.

Перемога демократії полягає в тому, що ті, хто прагнув змін, зробили це за її допомогою, а не в її обхід. Уроки 2016 року полягають у тому, що і порушники, і захисники світового ладу повинні відступити й прийняти деякі дуже тяжкі істини.

Стягоносці тих, хто голосував за перетрушування системи, мають зрозуміти й смиренно прийняти парадокс демократії: її сутність — у відкритості до змін, але її стабільність встановлюється інститутами, які втілюють обмеження та відкидають абсолютну владу. Вони дійдуть висновку, що простіше зруйнувати демократичні інститути, аніж створити їх і працювати через них. Тепер вони повинні дати справжнє процвітання тим, хто їм повірив, а не просто перекладати провину на чужинців та іммігрантів, які «забирають у них робочі місця».

З іншого боку, ті, хто захищатиме статус-кво — повоєнний світовий лад, — мають визнати, що існують ті, кого оминуло процвітання і які стурбовані неприйняттям більш традиційних цінностей. У зв'язку з цим поділ людей на ще дрібніші групи, кожна з яких має власні нарікання та наратив, відбувається за рахунок об'єднавчої ідентичності, якої потребують усі демократії. Це особливо стосується США, де формула «Ми — народ» не має етнічної, національної або релігійної основи. Ми збільшуємо цей поділ на свій страх і ризик.

Глобальні лідери мають погодитися, що зростає розрив між тими, кому комфортно ліквідовувати кордони та бар'єри між народами, і тими, хто вважає це приголомшливими і навіть загрозливими діями.

На своїх лекціях у Вищій школі бізнесу в Стенфорді я бачу студентів із такими характеристиками: народився, скажімо, в Бразилії, до школи ходив у Лондоні, його перша гіпотетична студентська робота була в Шанхаї, а після аспірантури в Пало-Альто він поїде працювати до Дубаю.

Тим часом багато людей живе неподалік від місця народження. Не дивно, що їхній досвід, прагнення й страхи різні. Дедалі відмін ніші в них і можливості для продуктивного життя.

Отці-засновники Америки розуміли, що свобода для громадян є необхідною умовою самореалізації. Проте цього недостатньо. Людям слід мати можливість розвивати свій потенціал через освіту. Країна, яка не може дати громадянам рівний доступ до освіти, точно стане місцем жорсткої нерівності. У цьому відношенні жодна іноземна держава не завдасть нам більшої шкоди, аніж ми самі.

Настанови Засновників можна реалізувати: право на життя, свободу та прагнення щастя. Але для цього слід тверезо подивитися на реалії життя багатьох американців і взяти на себе зобов'язання брати участь у їхній долі. Лише після цього прийде упевненість, що ми як нація зможемо втілити всі ці настанови не тільки для нас, але й для всього людства.

Подяки

Зернини цього проекту були зронені в мене ще замолоду — досвідом зростання в Бірмінгемі, штат Алабама, і прикладами моїх предків. Великою мірою батьки, родичі та навіть прапредки завжди вірили в Конституцію попри часом неприхильну долю. Отож їхня віра в обіцянку демократичних інститутів сформувала мої власні погляди, відображені на цих сторінках і в праці мого життя. Тому їм моя найперша дяка.

Я б не завершила цю книжку без допомоги й підтримки Інституту Гувера та Стенфордського університету. Особлива подяка Роберті та Стівену Деннінґам, що професорство їхнього імені я маю в Стенфордській Вищій школі бізнесу; директору Інституту Гувера Тому Ґілліґану і його багаторічному попереднику на цій посаді Джону Рейсяну; моїм дорогим друзям та прихильникам Тому й Барбарі Стефенсонам, що їхню катедру я очолюю в Інституті Гувера. Немає кращого місця для викладання й дослідницької роботи, ніж Стенфордський університет.

Багато хто у Стенфорді й деінде — друзі, експерти, колишні колеги — знайшли час попри всю свою зайнятість допомогти мені з цією книжкою. Тому я дуже зобов'язана Ненсі Біффар, Наял Ферґюсон, Мері Мікер та Джанін Захарії, які зробили ласку й перечитали весь рукопис. Їхні відгуки були надзвичайно корисними.

Інші поділилися думкою про різні частини чи розділи — це, зокрема, Кароліна Барко, Джендей Фрейзер, Стів Гедлі, Стів Краснер, Анджа Мануель та Девід Велч, котрі брали участь у надзвичайних подіях, згаданих у цій книжці.

Інші учасники цих подій допомогли, відповідаючи на питання або даючи інтерв'ю; це Боб Ґейтс, Альберто Ґонзалес, Джим Джеффрі, Залмай Халилізад, Девід Кремер, Баррі Ловенкрон, Діна Павелл, Джек Стров, Ширін Тахир-Хелі та колишній президент Колумбії Альваро Урібе. Кілька колег зі Стенфорду зробили послугу й прочитали частини рукопису або відповіли на питання; це Ренді Він, Чіп Блекер, Кейт Кейсі, Ларрі Даямонд, Лазар Фляйшмен, Френсіс Фукуяма, Аяан Хірсі Алі, Девід Голловей, Девід Кеннеді, Майк Макфол, Аббас Мілані, Сара Шираз'ян та Емі Зеґарт. Я дуже захоплююся вами й ціную вашу готовність допомогти.

У процесі написання книжки я покладалася на підтримку багатьох талановитих і відданих людей. Чарлз Нікас, керівник наукової роботи в Стенфорді, був моїм партнером протягом усього періоду. Упродовж останніх років ми відстежували розвиток демократії від арабських повстань до агресії Росії проти України й президентських виборів у США 2016 року. І під час цих подій, і на кожному етапі написання я покладалася на поточну інформацію Чарлза. Він був для мене платформою для апробування ідей, його зауваги та поради були вкрай важливі.

Однією з найкращих особливостей перебування в Стенфорді була наша робота з найкращими студентами, і разом ми зібрали групу, ліпшу за дослідницьку команду, створену для цієї книжки. Багато наукових співробітників були студентами на моєму курсі; інші починали інтернатуру в моєму офісі. Усі вони старанно працювали над якісним дослідженням, не забуваючи про свої курсові та діяльність поза інститутом, зокрема участь у Першій лізі з легкої атлетики. У літні місяці науковими співробітниками на повну ставку з нами працювали: Патріка Сірензу, Джека Геннессі, Роберта Купстаса, Метью Леві, Гео Саба, Зака Соренсона, Еліота Столлера та Адитью Тоді. Під час навчального року з нами були наукові співробітники на півставки: Брендон Остін, Джозеф Беґовіч, Метью Колфорд, Коннер Крейн, Наталі Девіс, Метью Декер, Дейрдр Геґарті, Джессіка Реньє, Кейті Ровелстад, Кона Шен, Вейн Тейлор, Моллі Велч, Мередит Вілер.

Мені дуже пощастило мати підтримку відданого персоналу, який щосили допомагав писати книжку, і це дозволяло знайти у моєму графіку час для роботи над нею. Особлива подяка моєму чудовому керівнику апарату Джорджії Ґодфрі, яка впродовж усього періоду надавала мені інформацію й дружні поради. Хочу також подякувати стійким членам моєї прекрасної команди — начальниці організаційного відділу Шеннон Йорк (і її попередниці Елізабет Садлер); офіс-менеджеру Жуль Томпсон (і її попередниці Керолайн Бесвік), які знаходили спосіб залагоджувати мої численні зобов'язання, щоб я могла визначити пріоритети написання книжки. Я також вдячна моїй багаторічній помічниці Мерилін Стенлі за невтомну роботу від мого імені. Вейн Кабак з Управління «ВСК» був джерелом мудрих порад та уважним читачем; він сприяв створенню і поширенню цієї книжки.

І останнє, але не менш важливе, — це мої партнери у видавництві «Твелв», які допомагали довершити книжку. Шон Десмонд, мій винятковий редактор, допоміг подумати над багатьма складними проблемами, беручи до уваги різні читацькі аудиторії. Спасибі, Шоне, за те, що за вашої участі книжка стала кращою. Він та інші співробітники видавництва, зокрема Каролін Курек та Рейчел Камбурі, наполегливо працювали над поліпшенням змісту й форми «Демократії».

Дуже дякую всім вам за поради, дружбу та терпіння!

Бібліографія

Beeman, Richard. Plain, Honest Men: The Making of the American Constitution. New York: Random House, 2010.

Bowen, Catherine Drinker. Miracle at Philadelphia: The Story of the Constitutional Convention, May to September 1787. Boston: Little, Brown, 1966.

Brown, Dee. Bury My Heart at Wounded Knee: An Indian History of the American West. New York: Picador, 2007; originally published in 1970.

Brown, Michael, Sean Lynn-Jones, and Steven Miller. Debating the Democratic Peace. Cambridge: MIT Press, 1996.

Bushnell, David. The Making of Modem Colombia: A Nation in Spite of Itself Berkeley: University of California Press, 1993.

Collier, Christopher. Decision in Philadelphia: The Constitutional Convention of 1787. New York: Ballantine, 1986.

de Tocqueville, Alexis. Democracy in America. Translated and edited by Harvey C. Mansfield and Delba Winthrop. Chicago: University of Chicago Press, 2002.

Diamond, Larry. «Facing Up to the Democratic Recession.» Journal of Democracy 26, no. 1 (January 2015): 141-55.

Ellis, Joseph J. Founding Brothers: The Revolutionary Generation. New York: Alfred A. Knopf, 2000.

Finer, Samuel E. The Man on Horseback: The Role of the Military in Politics. London: Pall Mall, 1962.

Fukuyama, Francis. Political Order and Political Decay: From the Industrial Revolution to the Globalization of Democracy. New York: Macmillan, 2014.Getty, John Arch. Origins of the Great Purges: The Soviet Communist Party Reconsidered, 1933—1938. Cambridge: Cambridge University Press, 1985.

Hornsby, Charles. Kenya: A History Since Independence. London: I. B. Tauris, 2012.

Kline, Harvey F. Historical Dictionary of Colombia. Lanham, MD: Scarecrow Press, 2012.

Linz, Juan J., and Alfred Stepan. «Toward Consolidated Democracies», Journal of Democracy 7, no. 2 (April 1996): 12—33.

McFaul, Michael. Russia's Unfinished Revolution: Political Change from Gorbachev to Putin. Ithaca, NY: Cornell University Press, 2001.

Magocsi, Paul R. A History of Ukraine: The Land and Its Peoples. Toronto: University of Toronto Press, 2010.

Manuel, Anja. This Brave New World: India, China, and the United States. New York: Simon & Schuster, 2016.

North, Douglass C. Institutions, Institutional Change and Economic Performance. Cambridge: Cambridge University Press, 1990.

Pevar, Stephen. The Rights of Indians and Tribes. New York: Oxford University Press, 2012; originally published in 1983.

Prucha, Francis Paul. The Great Father: The United States Government and the American Indians. Lincoln: University of Nebraska Press, 1986.

Rakove, Jack N. Original Meanings: Politics and Ideas in the Making of the Constitution. New York: Alfred A. Knopf, 1996.

Rashid, Ahmed. Descent into Chaos: The US and the Disaster in Pakistan, Afghanistan, and Central Asia. New York: Penguin Books, 2009.

Rosefielde, Steven. Russia in the 21st Century: The Prodigal Superpower. Cambridge: Cambridge University Press, 2005.

Sheldon, Garrett Ward. The Political Philosophy of James Madison. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2001.

Stalin, Josef. On the Opposition, 1921—1927. Peking: Foreign Language Press, 1974.

Stewart, David O. The Summer of 1787: The Men Who Invented the Constitution. New York: Simon & Schuster, 2007.

Zunz, Olivier. Philanthropy in America: A History. Princeton, NJ: Princeton University Press, 2012.

Про автора

Кондоліза Райс — професор-стипендіат фонду Деннінга на кафедрі глобального бізнесу та економіки в Стенфордській вищій школі бізнесу та професор політології в Стенфордському університеті. З січня 2005-го до 2009 року Райс працювала шістдесят шостим держсекретарем США; вона стала другою жінкою та першою афроамериканкою на цій посаді. Райс також працювала помічником президента Джорджа В. Буша з питань національної безпеки (радник із питань національної безпеки) з січня 2001-го до 2005 року (теж верша жінка на цій посаді). Райс народилася в Бірмінгемі, штат Алабама, і отримала ступінь бакалавра з політології — cum laude і Фі-Бета-Каппа — в Денверському університеті; ступінь магістра — в Університеті Нотр-Дам і докторський ступінь — у Вищій школі міжнародних досліджень в Університеті Денвера. Райс є членом Американської академії наук та мистецтв і має 11 почесних докторських звань. Живе в Стенфорді, штат Каліфорнія.

Бестселер THE NEW YORK TIMES

Кондоліза Райс — американський політик та дипломат, лідер Республіканської партії, Державний секретар США (2005—2009), Радник Президента США Джорджа Буша з національної безпеки, одна з найвідоміших політиків сучасності.

Чого можуть навчити минулі події, чим вони були і є корисні для розвитку демократії? Чи дійсно індивідуальна свобода відступає нині на другий план? Що зобов'язана давати демократія? Одна з найсильніших, найавторитетніших політиків сучасності ділиться спогадами та порадами, як рухатися до справжньої демократії. Книжка містить аналіз ситуації у світі, думки щодо вибору шляху країн, які розвиваються, пояснення політичних процесів недалекого минулого та їхнього впливу на наше майбутнє. Кондоліза Райс висуває ідеї, що ґрунтуються на її досвіді як політика, науковця та громадянки. Це уроки демократії для всіх країн світу, що її потребують, — від Роси, Польщі та України до Кенії, Колумбії та Близького Сходу.

Свобода не втратила своєї привабливості. Але завдання встановлення і підтримки демократичних інститутів для її захисту важке й потребує чимало часу. Поступ рідко буває дорогою в одному напрямку. Авторитарне правління може закінчитися раптово, а встановлення демократичних інститутів — ні.

Кондоліза Райс

Примітки

1

У Карла Маркса та Фрідріха Енгельса це гасло звучало трохи інакше: «Пролетарі всіх країн, єднайтеся!» (Тут і далі прим, перекл., якщо не вказано інше.)

2

Larry Diamond, «Facing Up to the Democratic Recession», Journal of Democracy, January 2015 (Vol. 26, No. 1), 141—155. (Прим, авт.)

3

Багато видатних учених підкреслювали роль інститутів у політичному й економічному розвитку, навіть якщо не сходилися на деталях самих процесів. Концепція демократії в цій книжці, а також різних типів недемократичних режимів, на яких ми зупинилися у вступі, спирається саме на ці підвалини. Використовуючи визначення інститутів Дуґласа Норта як «правил гри», що «структурують стимули», роль інститутів у книжці потрактована як механізм для переговорів. У ній також визначено їхнє відношення до спроможності держави, що перегукується з працями Семюела Гантінгтона і Френсіса Фукуями, які зосередилися на тому, як інститути допомагають владнанню, без чого неможливий ні політичний, ні економічний розвиток. Типологія книжки велику вагу покладає на інституціональний простір, що надається різним діячам і визначає ступінь, до якого вони можуть перейматися політичними проблемами. У цьому питанні є схожість із працями Дуґласа Норта, Джона Джозефа Волліса та Баррі Р. Вайнґеста, які протиставляли суспільства «вільного доступу» суспільствам «обмеженого доступу», а також із роботами Дарона Ейсмоґлу й Джеймса А. Робінсона, які писали про «інклюзивні» та «екстрактивні» інститути. Такі концепції назагал вкладаються в значення термінів «демократія» і «не-демократія», що використовуються в цій книжці. (Прим, авт.)

4

Douglass С. North, Institutions, Institutional Change and Economic Performance (Cambridge: Cambridge University Press, 1990), 3. (Прим, авт.)

5

Тотальний, тоталітарний.

6

Нацистська Німеччина використовувала здобутки британських і американських учених.

7

Цю фразу спопуляризували Хуан Хосе Лінц та Алфред Степан у вид. «Toward Consolidated Democracies», Journal of Democracy, April 1996 (Vol. 7, No. 2), 12— 33. Вислів належить Джузеппе ді Палма. (Прим, авт.)

8

Більше про Конституційний Конвент 1787 року див. Catherine Drinker Bowen, Miracle at Philadelphia: The Story of the Constitutional Convention, May to September 1787 (Boston: Little, Brown, 1966); Richard Beeman, Plain, Honest Men: The Making of the American Constitution (New York: Random House, 2010); David O. Stewart, The Summer of 1787: The Men Who Invented the Constitution (New York: Simon & Schuster, 2007); Jack N. Rakove, Original Meanings: Politics and Ideas in the Making of the Constitution (New York: Alfred A. Knopf, 1996); Christopher Collier, Decision in Philadelphia: The Constitutional Convention of 1787 (New York: Ballantine, 1986). Про ширший деталізований контекст періоду заснування й перші роки республіки див. Joseph J. Ellis's Founding Brothers: The Revolutionary Generation (New York: Alfred A. Knopf, 2000). (Прим, авт.)

9

Четвертою владою зазвичай називається утворення поза традиційною структурою влади в суспільстві, вільна преса. Іншими «трьома владами» за старого режиму в дореволюційній Франції були аристократія, духівництво й маси. Згідно з Томасом Карлайлом, цей термін увів Едмунд Берк, спостерігаючи 1787 року за парламентськими дебатами. Карлайл писав: «Берк сказав, що в парламенті представлено три влади, але ж там на галереї для репортерів сиділа й четверта влада, набагато за всіх них важливіша». (Прим, авт.)

10

David М. Kennedy, «The American Presidency: A Brief History», lecture at Stanford University, fall 2016. (Прим, авт.)

11

Повноваження шерифа округу (лат.).

12

Закон про Posse Comitatus було ухвалено 1878 року, аби федеральне військо більше не використовувалося з внутрішньою правоохоронною метою. Єдиний виняток випливає із закону про повстання 1807 року, який дозволяв президенту розгорнути федеральне військо в Сполучених Штатах у разі «повстання або обструкції законам». Після урагану Катріна закон про повстання було доповнено у 2006 році, аби дозволити президенту розгорнути федеральне військо для відновлення порядку після стихійного лиха, терористичного нападу чи іншої надзвичайної ситуації. Ця поправка прискорила б федеральну реакцію на ураган Катріна, якби вона діяла на час шторму, однак поправка викликала скарги від губернаторів і правозахисників штатів, тому була скасована у 2008 році. (Прим, авт.)

13

Семюел Е. Файнер порушив це питання у своєму класичному творі про військово-цивільні відносини «Вершник: роль військових у політиці» (Лондон: Полл Молл, 1962 р.), с. 5. Він пише: «Замість того щоб питати, чому військові займаються політикою, нам кратне поцікавитись, чому вони чинять інакше. Бо, на перший погляд, політичні переваги військовиків візаві інших і цивільних груп беруть гору. У військових набагато краща організація. І вони мають зброю» (курсив автора). (Прим, авт.)

14

Між 1786 і 1787 роками колишній капітан Континентальної армії Деніел Шейс очолив військо із чотирьох тисяч заколотників у серії повстань проти високих податкових ставок, зокрема намагаючись захопити американський арсенал. Хоча повстання було зрештою придушене, це стимулювало економічні реформи і що важливіше, сформувало порядок денний щодо сфери дії нового уряду США, підкресливши слабкість обмеженого національного уряду, який діяв на підставі Статей Конфедерації. (Прим, авт.)

15

Один із наставників Медісона в Принстоні, доктор Джон Візерспун, обстоював свою думку про вигоди релігії від поширення політичної волі: «Знання Бога і його істин було від початку призначене для тих частин землі, де мала з'явитися якась міра свободи й політичної справедливості... Свобода поширювала знання божественної істини...» (Garrett Ward Sheldon, The Political Philosophy of James Madison [Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2001], p. 28, де цитується: Jeffery Hays Morrison, «John Witherspoon» and «The Public Interest of Religion», Journal of Church and State, Vol. 41, Summer 1999, p. 597.) (Прим, авт.)

16

U.S. Bureau of Economic Analysis, «Value Added by Industry as a Percentage of Gross Domestic Product», 2015, http://www.bea.gov/iTable/iTableHtml.cfm?reqid=51&-step=51&isuri=l&5114=a&5102=5. Те саме демонструє порівняння урядових витрат у відсотках до ВВП. За даними Світового банку за 2015 рік, урядові витрати у відсотках до ВВП у Сполучених Штатах (14,4 %) були набагато нижчі, ніж у низці інших країн, зокрема Франції (23,9 %), Канаді (21,2 %), Японії (20,4 %), Бразилії (20,2 %) та Великій Британії (19,4 %). Див.: World Bank, «General Government Final Consumption Expenditure (% of GDP)», 2016, http://data. worldbank.org/indicator/NE.CON.GOVT.ZS. (Прим, авт.)

17

Olivier Zunz, Philanthropy in America: A History (Princeton, NJ: Princeton University Press, 2012), 8. (Прим, авт.)

18

Ken Stem, «Why the Rich Don't Give to Charity», Atlantic, April 2013.

19

Arthur С. Brooks, «А Nation of Givers», American, American Enterprise Institute, March/April 2008, https://www.aei.org/publication/a-nation-of-givers/. (Прим, авт.)

20

Alexis de Tocqueville, Democracy in America, vol. I, ch. XIV. (Прим, авт.)

21

Закони про чужинців і заколоти були чотирма юридичними документами, і лише перший із них — Закон про заколоти — стосувався свободи слова. Він забороняв «писати, друкувати, висловлювати й публікувати фальшиві, скандальні й підступні твори й твори антиурядові». В законі вказувався термін його чинності, який завершився 1801 року. Інші три закони стосувалися трактування й націоналізації неамериканських громадян на теренах Сполучених Штатів. (Прим, авт.)

22

Як зауважує мій колега Френсіс Фукуяма, попри поступ за часів Тедді Рузвельта «кінець протекціонізму як системи на федеральному рівні настав лише в середині XX ст.», див.: Political Order and Political Decay: From the Industrial Revolution to the Globalization of Democracy (New York: Macmillan, 2014), 160. (Прим, авт.)

23

Dred Scott υ. John F. A. Sandford (1857), opinion of Chief Justice Taney, Supreme Court of the United States, available at: http://memory.loc.gov/cgi-bin/query/ r?ammem/llst:@field(DOCID+@lit(llst022div3))). (Прим, авт.)

24

Frederick Douglass, «The Dred Scott Decision», speech before the American Anti-Slavery Society, May 14, 1857, available at: https://www.lib.rochester.edu/index.cfm?PAGE=4399. (Прим, авт.)

25

На початку XX ст. ККК було перезасновано; він мав чимало послідовників на Середньому Заході. (Прим, авт.)

26

Сьогодні в країні працює понад сто історичних коледжів для чорних, які видають дипломи бакалавра і вчені ступені студентам усіх рас. (Прим, авт.)

27

Один суддя із Алабами наводить приклад незалежності суддів. Суддя Френк М. Джонсон, призначений до федеральної системи судочинства президентом Айзенгавером 1955 року, відігравав головну роль у подоланні законів Джима Кроу в Алабамі, хоча йому самому це дорого коштувало у вигляді переслідування й остракізму з боку сусідів-сегрегаціоністів. На своїй посаді він інтерпретував закони згідно зі своїм розумінням, постійно ухвалював постанови на користь рівноправності, застосовуючи засади, підтримані Верховним судом у справі «Браун проти Управління освіти», не тільки щодо шкіл, але й щодо всіх сфер громадського життя. (Прим, авт.)

28

Докладніше про історію американських тубільців див.: Francis Paul Prucha, The Great Father: The United States Government and the American Indians (Lincoln: University of Nebraska Press, 1986); Dee Brown, Bury My Heart at Wounded Knee: An Indian History of the American West (New York: Picador, 2007; перше видання — 1970 p.); Stephen Pevar, The Rights of Indians and Tribes (New York: Oxford University Press, 2012; перше видання — 1983 p.). (Прим, авт.)

29

Власне, суд розглядав два питання: одне — про зарахування на бакалаврат у Мічиганському університеті (що зрештою визнані неконституційними), інше — про вступ до Юридичного інституту цього університету (що неконституційним не визнано). (Прим, авт.)

30

Josef Stalin, On the Opposition, 1921—1927 (Foreign Language Press, 1974). (Прим, авт.)

31

Наприклад, СОІ — система протиракетної оборони з базуванням на супутниках, що мала захистити Америку від ядерного нападу. Вона так і не була реалізована на практиці, але на мислення радянців справила великий вплив. Вона підвищила ставки в гонці озброєнь і переконала багатьох радянських військових, що підтримання технологічного паритету зі США або неможливе, або нерентабельне. Докладніше про ці проблеми див. у моїх ранніх статтях: «The Party, the Military, and Decision Authority in the Soviet Union», World Politics, 40, no. 1 (October 1987), 55—81; «The Military-Technical Revolution and the General Staff in the Soviet Union» у вид.: Herbert Goodman, Science and Technology in the Soviet Union (Stanford Conference Report on Soviet Technology, 1984). (Прим, авт.)

32

John Arch Getty, Origins of the Great Purges: The Soviet Communist Party Reconsidered, 1933—1938 (Cambridge: Cambridge University Press, 1985), 8. (Прим, авт.)

33

Уперше п'єсу дав зли перед царем Миколою І у 1836 році; події цієї сатиричної комедії на п'ять дій відбуваються в провінційному містечку під Санкт-Петербургом. Колезького реєстратора на ім'я Іван Хлестаков міські чиновники помилково приймають за ревізора, якого очікують із такою тривогою. Хлестаков цю помилку помічає й бере хабарі від чиновників в обмін на обіцянку не доповідати про корупцію в місті. Попри різку сатиру на російську державну службу цар Микола І п'єсу сприйняв добре і наполягав на тому, аби її поставили в Імператорському театрі. В наш час історію спопуляризував Денні Кей у головній ролі в однойменному фільмі. (Прим, авт.)

34

Michael McFaul, Russia's Unfinished Revolution: Political Change from Gorbachev to Putin (Ithaca, NY: Cornell University Press, 2001), 65. (Прим, авт.)

35

Там само. (Прим, авт.)

36

Насправді Микита Хрущов говорив про комунізм.

37

Гросмейстером Фішер став набагато раніше після югославських матчів; вигравши у Спаського, він став чемпіоном світу.

38

Справжня назва конкурсу: Міжнародний конкурс імені Π. І. Чайковського. На першому конкурсі змагалися піаністи й скрипалі.

39

Steven Rosefielde, Russia in the 21st Century: The Prodigal Superpower (Cambridge University Press, 2005), 41. (Прим, авт.)

40

«Чотиристороння угода щодо Берліна» про статус Східної та Західної Німеччини та розділений на сектори Берлін була укладена після Другої світової війни між США, Великою Британією, Францією та Радянським Союзом. (Прим, авт.)

41

Майкл Макфол, користуючись мовою Французької революції, говорив доречно про три російські «республіки» в цей період, що перша з них включала горбачовські реформи, аналітично поєднуючи зміни в реформах останніх років Радянського Союзу з першими роками російської незалежності. Насправді ж цей зв'язок було розірвано, розітнуто хаотичністю подій, що супроводжувала народження нової Росії. (Прим, авт.)

42

Branko Milanovic, «Income, Inequality, and Poverty during the Transition from Planned to Market Economy» (World Bank, February 1998), 12. (Прим, авт.)

43

Milanovic, 9. (Прим, авт.)

44

Milanovic, 68. (Прим, авт.)

45

Matthew Johnston, «The Russian Economy Since the Collapse of the Soviet Union», Investopedia, January 21, 2016, http://www.investopedia.com/articles/invest-ing/012116/russian-economy-collapse-soviet-union.asp. (Прим, авт.)

46

Це кількість смертей у результаті нападу. World Health Organization Mortality Database, http://www.who.int/healthinfo/mortality_data/en. (Прим, авт.)

47

Ці федеральні інтервенції, які містили зняття губернаторів та розпуск законодавчих органів, могли ініціюватися в два способи. Президент міг діяти спільно з Думою і судами або ж самостійно, якщо він мав підтримку Генеральної прокуратури. (Прим, авт.)

50

Для тих, хто не обізнаний із цими подіями: путінська Росія має історію підтримки сепаратистських груп у сусідніх країнах, зокрема колишніх громадян Радянського Союзу. У Грузії, на півдні Росії підтримка Росією сепаратистських регіонів Абхазії та Південної Осетії призвела до конфлікту в серпні 2008 року. Грузинська влада зіграла свою роль у провокуванні насильства, але маленькій країні забракло сил для наступних інтенсивних бойових дій. Мирна угода формально завершила конфлікт через кілька днів, але були розірвані дипломатичні відносини між Грузією та Росією, напруженість залишається високою, і грузинський уряд, схоже, далекий від намірів повернути сепаратистські регіони. Схожі події відбулися в Україні. У лютому 2014 року антиурядові протести змусили проросійського президента до втечі, а Росія відповіла санкціонуванням прихованого вторгнення на Кримський півострів. Незабаром вона офіційно анексувала Крим, що, можливо, є найбільшим порушенням міжнародного порядку в Європі з часів Другої світової війни. Підтримані Росією сепаратисти відтоді поширили конфлікт на кілька областей Східної України, які залишаються в глухому куті й сум'ятті, і кінця тому не видно.

51

1954 року в СРСР святкували трьохсотріччя Возз'єднання України з Росією. Цей публіцистичний термін виник у радянській історіографії в 20-х роках XX сторіччя. Насправді ж ідеться про приєднання частини України до Московії.

52

Партія в Польщі називалася так: Польська об'єднана робітнича партія.

53

«Źусіе Warszawy Scores Solidarity Declarations», Źycie Warszawy, December 2, 1981, Foreign Broadcast Information Service, Daily Report, Eastern Europe, FBIS-EEU-81-235, December 8, 1981, p. G10, infoweb.newsbank.com/iw-search/we/HistArchive/?p_product=FBISX&p_theme=fbis&p_nbid=U68N52XQMTQ4NTE50-DIwOC4zMTkxNTc6MToxNDoxNzEuNjYuMjA4LjEzNA&p_action=doc&p_docref=v2: 11C33B0D5F860D98@FBISX-1256BBA5C44C47E0@2444947-1256BBA-F0A60D088-1256BBAF2A5EF838. (Прим, авт.)

54

Були ще й інші партії — усього в 1991 році їх налічувалося 29. Деякі виражали інтереси конкретних галузей (наприклад, недавно реформована Польська селянська партія), інші орієнтувалися на регіони (наприклад, Рух за автономію Сілезії), ще інші зосереджувалися на конкретних питаннях (як-от Союз жінок проти труднощів). У наступні роки політичне поле консолідувалося, а в 2011 році тільки 5 партій потрапили до парламенту. (Прим, авт.)

55

Так було з Хорватією в 2005 році, коли переговори про її приєднання було відкладено у зв'язку з побоюваннями щодо готовності хорватської влади переслідувати втікачів, звинувачених у військових злочинах. Хорватам довелося зробити конкретні кроки, щоб дати раду цим проблемам, і до кінця року вони затримали головного втікача. Але навіть коли почалися переговори, Хорватії довелося розв'язувати й інші проблеми, від судових реформ до боротьби з корупцією, перш ніж вона одержала членство. (Прим, авт.)

56

Згідно з теорією демократичного світу, демократичні держави не воюють з іншими демократичними державами. Уперше цю концепцію сформулював Іммануїл Кант, який стверджував в есе 1795 року, що «вічний мир» може запанувати, коли кожна держава матиме республіканську конституцію, бо «якщо згода громадян потрібна, щоб ухвалити оголошення війни, вони будуть дуже обережними, починаючи таку погану гру, бо матимуть затвердити для себе всі лиха війни». У другій половині XX ст. демократія утвердилася в достатній кількості країн, щоб перевірити теорію Канта, яка стала предметом ґрунтовних академічних досліджень. З усіх теорій міжнародних відносин мало які мають більшу емпіричну підтримку. Більше див. у вид.: Michael Brown, Sean Lynn-Jones, and Steven Miller, Debating the Democratic Peace (Cambridge: The MIT Press, 1996). (Прим, aвт.)

61

Anna Grzymala-Busse, «Why Would Poland Make Its Already Strict Abortion Law Draconian?», Washington Post, April 18, 2016, https://www.washingtonpost.com/news/ mon-key-cage/wp/2016/04/18/why-would-poland-make-its-already-strict-abortion-law-draconian. Крім цього див. її книжку Nations Under God: How Churches Use Moral Authority to Influence Policy (Princeton, NJ: Princeton University Press, 2015). (Прим, авт.)

62

Цит. за: Svetlana Alexievich, Voices from Chernobyl: The Oral History of a Nuclear Disaster, trans. Keith Gessen (New York: Picador, 2006), 32. (Прим, авт.)

63

Тут і далі авторка подає власну версію історії України на підставі, очевидно, дуже застарілих російських джерел.

64

Paul R. Magocsi, A History of Ukraine: The Land and Its Peoples (Toronto: University of Toronto Press, 2010), 722. (Прим, авт.)

65

Авторка має на оці 300-ту річницю Переяславської ради, а не дружби народів.

66

Авторка має на увазі скандали, пов'язані з виборами у Мукачевому, але факти викладено на основі недостовірних джерел, див.: https://uk.wikipedia.org/wiki/ %D0 %92 %D0 %В8 %D0 %B1 %D0 %ВЕ %D1 %80 %D0 %В8_ %D0 %В2_ %D0 %9С %D1 %83 %D0 %ВА %D0 %В0 %D1 %87 %D0 %В5 %D0 %В2 %D0 %ВЕ %D0 %ВС %D1 %83_2004 (Прим, перекл.)

67

Авторка має на увазі знаменитий Трояндовий сад біля Білого дому.

68

Organization for Security and Cooperation in Europe, «Widespread Campaign Irregularities Observed in Ukrainian Presidential Election», November 1, 2004, www. osce.org/odihr/elections/56894. (Прим, авт.)

69

Charles Hornsby, Kenya: A History Since Independence (London: I. B. Tauris, 2012), 30.

70

Hornsby, 47—48. (Прим, авт.)

71

Hornsby, 60. (Прим, авт.)

72

Джендаї на цю тему писала докторську. Вона доводила, що кенійська поліція та інші парамілітарні організації, створені ще до незалежності (1952—60), стали противагою військовикам, давши досвід цивільним лідерам у справах безпеки, що привело до стабільних стосунків цивільних і військових та налаштування цивільного контролю після незалежності 1963 року. Див.: Jendayi Elizabeth Frazer, «Sustaining Civilian Control: Armed Counterweights in Regime Stability in Africa» (PhD dissertation, Stanford University, March 1994). (Прим, авт.)

73

Hornsby, 96. (Прим, авт.)

74

«Kenya: GDP Per Capita (Current US$)» (World Bank, 2016), http://data.world-bank.org/indicator/NY.GDP.PCAP.CD?locations=KE&view=chart. (Прим, авт.)

75

«Вашингтонський консенсус» передбачає комплекс із десяти вільноринкових економічних реформ, на якому наполягали розташовані у Вашингтоні агенції (МВФ, Світовий банк, міністерство фінансів США), що підтримував економічну експансію та лібералізацію торгівлі в країнах, які розвиваються. Ці засади сформульовано наприкінці 1980-х; вони були покликані викласти змінні глобальні норми для політики розвитку. (Прим, авт.)

76

Jane Perlez, «U.S. Forgives Portion Of Kenya's Loan Debt», New York Times, January 10, 1990, www.nytimes.eom/1990/01/10/business/us-forgives-portion-of-ken-ya-s-loan-debt.html. (Прим, авт.)

77

Hornsby, 472. (Прим, авт.)

78

«Five More Reported Killed in Kenya Unrest», Associated Press, July 10, 1990, www.nytimes.com/1990/07/ 10/world/5-more-reported-killed-in-kenya-unrest. html. (Прим, авт.)

79

Jane Perlez, «Rising Political Discontent in Kenya Is Tarnishing Its Progressive Image», New York Times, July 29, 1990, www.nytimes.com/1990/07/29/world/ rising-political-discontent-in-kenya-is-tamishing-its-progressive-image.html?pag-ewanted=all. (Прим, авт.)

80

Hornsby, 481. (Прим, авт.)

81

Jane Perlez, «Stung by Protest Over Crackdown, Kenya Calls U.S. Envoy a Racist», New York Times, November 19, 1991, www.nytimes.com/1991/11/19/world/stung-by-protest-over-crackdown-kenya-calls-us-envoy-a-racist.html. (Прим, авт.)

82

Hornsby, pp. 486—487. (Прим, авт.)

83

Jane Perlez, «Kenya, a Land That Thrived, Is Now Caught Up in Fear of Ethnic Civil Weir», New York Times, May 3, 1992, http://www.nytimes.com/1992/05/03/world/kenya-a-land-that-thrived-is-now-caught-up-in-fear-of-ethnic-civil-war. html. (Прим, авт.)

84

James С. McKinley Jr., «Sworn for 5th Term, Kenya's President Vows to Fight Corruption and Poverty», New York Times, January 7, 1998, www.nytimes.com/1998/01/06/world/swom-for-5th-term-kenya-s-president-vows-to-fight-corruption-and-poverty.html. (Прим, авт.)

85

Marc Lacey, «Kenya Joyful as Moi Yields Power to New Leader», New York Times, December 31, 2002, www.nytimes.com/2002/12/31/world/kenya-joyful-as-moi-yields-power-to-new-leader.html. (Прим, авт.)

86

Marc Lacey, «Kenya's Judiciary Thrown Into Disarray by Inquiry», New York Times, October 23, 2003, www.nytimes.com/2003/10/23/international/africa/kenyas-judiciaiy-thrown-into-disarray-by-inquiiy.html. (Прим, авт.)

87

Marc Lacey, «Debate on Kenya's Future: Serious Talk and Fruit Tossing», New York Times, October 16, 2005, http://www.nytimes.eom/2005/10/16/world/afri-ca/debate-on-kenyas-future-serious-talk-and-fruit-tossing.html. (Прим, авт.)

88

Marc Lacey, «Debate on Kenya's Future: Serious Talk and Fruit Tossing», New York Times, October 16, 2005, www.nytimes.com/2005/10/16/world/africa/de-bate-on-kenyas-future-serious-talk-and-fruit-tossing.html. (Прим, авт.)

89

Marc Lacey, «Kenya Government Opponents Reject Protest Ban», New York Times, November 29, 2005, www.nytimes.com/2005/11/29/world/africa/kenya-govem-ment-opponents-reject-protest-ban.html. (Прим, авт.)

90

Jeffrey Gettleman, «Turmoil Grows in Kenya, with More Than 100 Dead», New York Times, December 31, 2007, http://www.nytimes.eom/2007/12/31/world/africa/3lcnd-kenya.html. (Прим, авт.)

91

Jeffrey Gettleman, «Kenya Crisis Worsens as Opposition Cools to Talk», New York Times, January 9, 2008, www.nytimes.corn/2008/01/09/world/africa/09kenya.html. (Прим, авт.)

92

«Kenyan Leaders in Call for Peace», BBC News, April 24, 2008, news.bbc.co.uk/2/hi/africa/7364273.stm. (Прим, авт.)

93

Jeffrey Gettleman, «Kenyan Court Upholds Election of Candidate Facing Charges in The Hague», New York Times, March 30, 2013, www.nytimes.com/2013/03/31/world/africa/in-tense-kenya-court-upholds-election-results.html. (Прим, авт.)

94

«Kenya: President Kenyatta's Inauguration Speech», April 9, 2013, allafrica.com/stories/201304091200.html. (Прим, авт.)

95

Утеча Рохаса була результатом серйозного громадянського протистояння складних та важких переговорів між лідером ліберальної партії Альберто Льє-рас Камарґо і лідером консерваторів Аавреано Ґомесом, що розробив Бенідормську угоду, котру підписали 24 липня 1956 року і за котрою в березні 1957 року оприлюднено Сіджаську декларацію. У ній визначено правила Національного фронту, які окреслювали структуру, що дозволила б країні повернутися до мирного правління. Домовилися: партії по черзі висуватимуть президентів упродовж чотирьох каденцій: спочатку ліберальна партія, а потім консервативна, знову ліберальна і знову консервативна (насправді цей механізм працював довше). Половина кабінету мала складатися з лібералів, а половина — із консерваторів. Половина губернаторів — ліберали, а половина — консерватори. Партії працювали, щоб усунути Рохаса і створити тимчасову хунту на час до виборів. Хунта угоди дотримала. (Прим, авт.)

97

Declaration of Sitges, July 20, 1957, http://college.cengage.com/history/world/keen/latin_america/8e/assets/students/sources/pdfs/119declaration_sitges.pdf. (Прим, авт.)

98

Natalia Springer, «Colombia: Internal Displacement — Policies and Problems», United Nations High Commissioner for Refugees, Status Determination and Protection Information Section, June 2006, 1, www.refworld.org/pdfid/44bf463a4.pdf. (Прим, авт.)

99

Juan Forero, «Administration Shifts Focus on Colombia Aid», New York Times, Kebruary 6, 2002, http://www.nytimes.eom/2002/02/06/world/administration-shifts-focus-on-colombia-aid.html. (Прим, авт.)

100

«Reaction of Sen. Patrick Leahy to the White House Budget for Fiscal Year 2003 (Including Budget Highlights)», press release, Office of Senator Patrick Leahy, February 4, 2002, http://lobby.la.psu.edu/_107th/123_Farm_Bill/Congressional_Statements/Senate/S_Leahy_020402.htm. (Прим, авт.)

101

Harvey F. Kline, Historical Dictionary of Colombia (Scarecrow Press: Lanham, Maryland), 2012, 515. (Прим, авт.)

102

Alvaro Uribe, Interview with Charles Nicas, May 23, 2016. (Прим, авт.)

103

Усі дані в цьому фрагменті надано Світовим банком за курсом долара станом на 2013 рік. (Прим, авт.)

104

Claudia Palacios, «Colombians Debate Third Term for President», CNN, December 4, 2008, http://www.cnn.eom/2008/WORLD/americas/12/04/colombia.presi-dent. (Прим, авт.)

105

Andre Viollaz, «UN to Monitor End of Colombia-FARC Conflict», Agence France-Presse, January 26, 2016, https://www.yahoo.com/news/un-monitor-end-colombia-rebel-conflict-resolution-21424622l.html?ref=gs. (Прим, авт.)

106

«Lebanon», CIA World Factbook, https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/geos/le.html.

107

Насправді це не іранська ідея. Вже майже сторіччя в етнологів і етнокульту-рологів ця зона називається «життєвим півмісяцем».

108

Усі ці дані походять зі щорічного опитування Берсона-Марштеллера, виданого в 2016 році. Більше див. у вид.: The Arab Youth Survey 2016, www.arabyouthsur-vey.com. (Прим, авт.)

109

Для написання доповіді з цього питання за Програмою розвитку ООН було залучено незалежну групу експертів із арабського світу. Провідним автором став єгипетський економіст Надер Ферґані, який працював із такими арабськими вченими: М. Abido, А. А. Аіі, N. Аіі, Μ. М. Al-Imam, М. Al-Khalidi, F. Al-Allaghi, Μ. К. Al-Sayed, М. Badawi, G. Corm, M. Dewidar, I. Elbadawi, A. El-Bayoumi, O. El-Kholy, F. ElZanaty, M. Amin Fans, Salim Jahan, T. Kanaan, A. Mahjoub, S. Morsy, N. Mosa'ad, M. A. Nassar, S. Ben Nefissa, H. Rashad, M. Gawad Redha, F. Sarkis, M. Za'alouk, A. Zahlan, H. Zurayk. (Прим, авт.)

110

«How the Arabs Compare: Arab Human Development Report 2002», Middle East Quarterly 9, no. 4 (Fall 2002): 59—67, http://www.meforum.org/513/how-the-ar-abs-compare. (Прим, авт.)

111

Condoleezza Rice, No Higher Honor: A Memoir of My Time in Washington (New York: Crown, 2011), 166ff. (Прим, авт.)

112

«Iraq's Continuing Program for Weapons of Mass Destruction», U.S. National Intelligence Estimate, October 2002; Rice, No Higher Honor, 166—71. (Прим, авт.)

113

Thomas Wagner, «Iraq Vice-President's Sister Gunned Down», Associated Press, April 27, 2006. (Прим, авт.)

114

2002 року модель ГППП розроблялася для Афганістану, маючи на меті те саме: покращити місцеве урядування. 2005 року вона адаптувалася до умов Іраку. (Прим, авт.)

115

Haider Ala Hamoudi, «Post-War Iraq: Slow and Steady Progress», Jurist, December 13, 2011, www.jurist.org/forum/2011/12/haider-hamoudi-iraq-withdrawal.php. (Прим, авт.)

116

Bob Gates, Interview with Bret Baier, «Fox News Reporting: Rising Threats, Shrinking Military», Fox News, May 10, 2016, video.foxnews.com/v/4887449378001. (Прим, aвm.)

117

Dr. Tahani Alsandook, Government of Iraq Ministry of Higher Education, presentation at the NAFSA 2016 Annual Conference, June 1, 2016, https://www.nafsa.org/_/File/_/iem_spotlight_augl6_iraqihighered.pdf. (Прим, авт.)

118

Hafez Ghanem, «The Role of Micro and Small Enterprises in Egypt's Economic Transition», Brookings Institution, 2013, 5, https://www.brookings.edu/wp-con-tent/uploads/2016/06/01-egypt-economic-transition-ghanem.pdf. (Прим, авт.)

119

Paolo Verme et al., Inside Inequality in the Arab Republic of Egypt: Facts and Perceptions Across People, Time, and Space (World Bank, 2014), 47, http://www.world-bank.org/content/dam/Worldbank/egypt-inequality-book.pdf. (Прим, авт.)

120

Michael Slackman, «In Egypt, Mixed Views of Politics with a Field of Choices», New York Times, September 4, 2005, http://www.nytimes.eom/2005/09/04/world/af-rica/in-egypt-mixed-views-of-politics-with-a-field-of-choices.htmi. (Прим, авт.)

121

Condoleezza Rice, «Remarks with Egyptian Foreign Minister Ahmed Ali Aboul Gheit After Meeting», State Department, February 21, 2006, https://2001—2009.state.gov/secretary/rm/2006/61811.htm. (Прим, авт.)

122

Middle East Monitor, as quoted in «British Foreign Policy and the Arab Spring'», UK House of Commons Foreign Affairs Committee, 2012, 17, http://www.publications.parliament.uk/pa/cm201213/cmselect/cmfaff/80/80.pdf. (Прим, авт.)

123

Sharan Grewal, «Why Tunisia Didn't Follow Egypt's Path», Washington Post, February 4, 2015, https://www.washingtonpost.com/blogs/monkey-cage/wp/2015/02/04/why-egypt-didnt-follow-tunisias-path. (Прим, авт.)

124

Marina Ottaway, «Egypt and Tunisia: Democratic Transitions and the Problem of Power», Woodrow Wilson Center, April 18, 2014, https://www.wilsoncenter.org/article/egypt-and-tunisia-democratic-transitions-and-the-problem-power. (Прим, авт.)

125

Sarah Drury, «Education: The Key to Women's Empowerment in Saudi Arabia?», Middle East Institute, July 30, 2015, http://www.mei.edu/content/article/educa-tion-key-women%E2%80%99s-empowerment-saudi-arabia. (Прим, авт.)

126

Jonathan Chew, «Women Are Taking Over Saudi Arabia's Workforce», Fortune, August 10, 2015, http://fortune.com/2015/08/l0/women-saudi-arabia/ (Прим, авт.)

127

В Іспанії король Хуан Карлос допоміг запровадити демократичне правління після смерті багаторічного диктатора Франциско Франко в 1975 році. Король перебрав владу після смерті Франко і працював із різними групами, що конкурували, для полегшення вільних виборів у 1977 році і прийняття нової конституції 1978 року. На той час успіх Іспанії в переході від диктатури до демократії без громадянської війни або насильства був безпрецедентним. (Прим, авт.)

128

Процес роззброєння і демобілізації — стандартний складник миротворчих зусиль, що відбувався в різних контекстах як передумова участі у виборах, зокрема в Афганістані, Північній Ірландії та Колумбії. (Прим, авт.)

129

Більше про це див.: Madeleine К. Albright and Stephen J. Hadley, Middle East Strategy Task Force: Final Report of the Co-Chairs (Atlantic Council, November 2016),http://www.atlanticcouncil.org/images/publications/MEST_Final_Report_web_1130.pdf/(Прим, авт.)

130

West Bank and Gaza: Towards Economic Sustainability of a Future Palestinian State: Promoting Private Sector-Led Growth (World Bank, April 2012), 39, http://siteresources.worldbank.org/INTWESTBANKGAZA/Resources/GrowthStudyEng-corrected.pdf. (Прим, авт.)

131

Jacob J. Lew, «Remarks of Secretary Jacob J. Lew at the Washington Institute for Near East Policy 30th Anniversary Gala», April 29, 2015, https://www.treasury.gov/press-center/press-releases/Pages/jl0040.aspx. (Прим, авт.)

132

«Afghanistan's Election: Taliban? What Taliban?», Economist, October 14, 2004, www.economist.com/node/3291641. (Прим, авт.)

133

«Afghanistan Goes to Polls», Associated Press, October 10, 2004, www.thehindu.com/2004/10/10/stories/2004101004500100.htm. (Прим, авт.)

134

Ahmed Rashid, Descent Into Chaos: The US and the Disaster in Pakistan, Afghanistan, and Central Asia (New York: Penguin Books, 2009), 260. (Прим, авт.)

135

Там само. (Прим, авт.)

136

John F. Bums, «For a Battered Populace, a Day of Civic Passion», New York Times, January 31, 2005, www.nytimes.com/2005/01/31/world/middleeast/for-a-bat-tered-populace-a-day-of-civic-passion.html. (Прим, авт.)

137

Потужний позаконкурентний продукт.

138

Цю цифру подає китайський учений Сунь Ліпінь, за даними від 2010 року; їх наводить у своїй книжці моя стенфордська колега Анджа Мануель: This Brave New World: India, China, and the United States (New York: Simon & Schuster, 2016), 191. (Прим, авт.)

139

Manuel, This Brave New World. (Прим, авт.)

140

Компакт — комплексна угода.

141

Bradley С. Parks and Zachary J. Rice, «Measuring the Policy Influence of the Millennium Challenge Corporation: A Survey-Based Approach», Institute of Theory and Practice of International Relations: The College of William and Mary, February 2013, http://www.wm.edu/offices/itpir/_documents/reform-incentives-report-mcc.pdf. (Прим, авт.)

142

Афганістан дотримувався графіку регулярних виборів, але парламентські вибори 2016 року заперечувалися, бо потрібні електоральні реформи не пройшли; врешті вибори відклали. (Прим, авт.)

143

George W. Bush, The National Security Strategy for the United States of America, September 2002, https://www.state.gov/documents/organization/63562.pdf. (Прим, авт.)

144

Bianca DiJulio, Jamie Firth, and Mollyann Brodie, «Data Note: Americans' Views on the U.S. Role in Global Health», Henry J. Kaiser Family Foundation, January 23, 2015, http://kff.org/global-health-policy/poll-finding/data-note-americans-views-on-the-u-s-role-in-global-health. (Прим, авт.)

145

«Americans' Confidence in Institutions Stays Low», Gallup, June 13, 2016, www. gallup.com/poll/192581/americans-confidence-institutions-stays-low.aspx; «Public Trust in Government: 1958—2015», Pew Research Center, November 23, 2015, http://www.people-press.Org/2015/11/23/public-trust-in-government-1958—2015. (Прим, авт.)

146

Sarah Marsh, «Ί Am Fed Up with the Elite Ignoring Us': Leave Voters on Article 50 Ruling», Guardian, November 4, 2016, https://www.theguardian.com/poli-tics/2016/nov/04/leave-voters-on-article-50-ruling-brexit. (Прим, авт.)

147

Fareed Zakaria, «America's Democracy Has Become Illiberal», Washington Post, December 29, 2016, https://www.washingtonpost.com/opinions/america-is-becoming-a-land-of-less-liberty/2016/12/29/2a91744c-ce09-11e6-a747-d03044780a02_story.html?utm_term=.7bcd039036ed. (Прим, авт.)

Content

Кондоліза Райс
Демократія

Пролог

Вступ Чи відступає свобода?

Риштовання демократії

Міф про «демократичну культуру»

Усе залежить від того, з чого почати

Чим можуть допомогти люди поза системою?

Важкий шлях до демократії

Розділ 1 Американський досвід

«Ми вважаємо ці істини самоочевидними»

Зведення підвалин

«Червономундирникам тут не місце»

«Конгрес не повинен встановлювати закони»

Куди уряд не повинен втручатися

Дух конституціоналізму

Друге демократичне відкриття Америки

Використання Конституції для підтримки демократичних змін

Розділ 2 Росія і значення історії

Перший вихідний пункт: «Я хочу, щоб Радянський Союз став нормальною країною»

Підняття залізної завіси

Друге відкриття: народилася нова російська держава

Хто винний?

Приголомшена російська держава

Третє відкриття: вибори 1993 року

Початок переходу до демократії завершується

«Україна — штучна країна»

Чи так усе має бути?

Розділ 3 Воєнний стан і початок польської демократії

Довга дорога до вільної Польщі

Скільки підрозділів є у Папи?

Демократія переважає

Нові «особливі стосунки»

Скільки партій потрібно державі?

Чи перебуває польська демократія в небезпеці?

Розділ 4 Україна: «штучна країна»?

Шанс України на демократизацію

Незалежна, але досі розділена

«Голосуйте за нас, і більше вам голосувати не доведеться»

«Познайомтеся з Віктором Януковичем»

Помаранчева революція на спаді

Третя революція в Україні

«Ще одна революція не потрібна»

Розділ 5 Кенія: «Рятуйте нашу улюблену країну»

Важка дорога Кенії до демократії

Перша можливість для демократії в Кенії

Кінець багатопартійного правління

Ще один шанс, але Кибакі розчаровує

«Врятуйте нашу улюблену країну»

Розділ 6 Колумбія: доба демократичної безпеки

Розроблення й перероблення «Плану Колумбія»

«Демократична безпека» Урібе

Проблема справедливості

Партнерство, а не патерналізм

«Пане президенте, вам час піти»

Усі війни мають завершитися

Розділ 7 Близький Схід: чи може демократія існувати в казані?

Ірак: коли падають тирани

Інституційний ландшафт як темний бік Місяця

Під американським стягом

Невдоволені суніти

Мимовільні помилки

«Ви наказ бачили?»

Племена

Промінець надії

«Ірак суверенний»

«Я стомилася виконувати за них брудну роботу»

«Невдовзі ви всі висітимете на ліхтарях»

Ще один шанс покерувати: насильство спадає

Ва-банк

Після перемоги над Ісламською державою

Єгипет і Туніс: Коли діди зазнають поразки

«Пане президенте, починайте реформи, доки ваш народ не вийшов на вулиці»

Бабине літо свободи

Мубарак відкриває шлях до змін: події 2005 року

Другий шанс для демократії

Туніс торує шлях

Чи можуть реформуватися арабські монархії?

Чи є реформа освіти заміною політичних прав?

Приборкання пожежі до наступного разу

Особлива проблема виборів

Зелена революція, і що могло б бути

Розділ 8 Чи такі вже погані прихильники авторитаризму?

Розділ 9 Що зобов'язана давати демократія?

З чого почати?

Пастка іноземної допомоги

Допомога через них, але не довкола них

Розділ 10 «Демократія — це найгірше... за винятком усієї решти»

Урок перший: працюйте з тим, що є

Урок другий: важливо, хто стає першим президентом

Урок третій: вей-цзи

Урок четвертий: політика повинна перейматися людьми

Урок п'ятий: на все потрібен час

Епілог Вони звертатимуться до Америки

«Америко, нехай твої слова не розбігаються із ділом»

2016 Нам обридла еліта, яка нас не слухає. Поборниця «Брекситу»

Подяки

Бібліографія

Про автора

Примітки