Дуґлас Адамс

Довге темне передвечір'я душі

«Зрештою, найважче йому було терпіти другу половину дня неділі й ту жахливу апатію, що починає з’являтися приблизно о 2:55, коли розумієш, що приймати сьогодні ще одну ванну вже немає сенсу, і що як би довго ти не витріщався на абзац у газеті, прочитати його все одно не зможеш, а отже й не скористаєшся тим новітнім революційним методом підрізання кущів, про який у ній ідеться, і що коли ти дивитимешся на годинник, його стрілки невідворотно наближатимуться до четвертої години, після якої потрапляєш у довге темне передвечір’я душі».

Дуґлас Адамс, книга «Життя, Всесвіт і все на світі».

Розділ 1

Навряд чи є збігом те, що в жодній мові Землі ніколи не з'являвся вираз «красивий як аеропорт». Аеропорти потворні. Деякі з них дуже потворні. Деякі мають таку потворність, якої можна було досягти лише навмисне доклавши до цього зусиль. Причиною їхньої потворності є те, що в аеропортах дуже багато людей, які втомлені, сердиті, щойно дізналися, що їхній багаж приземлився в Мурманську (аеропорт Мурманська — єдине виключення з цього непогрішимого правила) і більшість архітекторів намагаються відобразити це в своїх проектах. Брутальними формами і кольорами, що дратують нерви, вони прагнуть підкреслити мотив утоми й роздратованості; вони прагнуть полегшити остаточне розлучення мандрівника з його багажем, заплутати мандрівника стрілками, що вказують на вікна, на далекі вішалки для одягу або на поточне розташування Малої Ведмедиці на нічному небі; за будь-якої нагоди демонструють трубопроводи на підставі того, що це функціонально, але приховують розташування виходів до літаків (напевно, на підставі того, що вони не функціональні).

Оточена з усіх боків морем нечіткого світла й морем нечіткого шуму, Кейт Шехтер стояла й сумнівалася.

Від сумнівів вона страждала всю дорогу з Лондона до аеропорту Хітроу. Вона не була забобонною, ба навіть віруючою. Просто вона була жінкою, яка не була певна в тому, що їй слід летіти в Норвегію. Але чим далі, тим легше їй було повірити в те, що Бог, якщо він існує (і якщо є хоч якась імовірність того, що божественна істота, яка змогла вишикувати частинки під час створення Всесвіту, могла також зацікавитися впливом на транспортний рух по шосе М4) не хоче, щоб вона летіла в Норвегію. Усі ці клопоти з квитками, пошук сусідки, яка зможе доглянути за кішкою, потім пошук кішки, щоб сусідка змогла за нею доглянути, раптове протікання даху, зникнення гаманця, погода, несподівана смерть сусідки, вагітність кішки — все це було схоже на добре організовану кампанію, що починала набирати божественних масштабів.

Навіть таксист — коли вона зрештою знайшла таксі — спитав:

— Норвегія? Навіщо ви туди летите?

А коли вона не відповіла миттєво «Північне сяйво!» або «Фіорди!», а натомість на мить спантеличилась і прикусила губу, він знову заговорив:

— Зрозуміло. Б'юсь об заклад, що вас туди хлопець тягне. Ось що я вам скажу: скажіть йому, щоб ішов до дідька. Летіть краще на Тенерифе.

А це непогана думка!

На Тенерифе.

Або навіть, — на мить наважилася подумати вона, — додому.

Вона мовчазно дивилася крізь вікно таксі на розлючений рух транспорту й думала про те, що якою б холодною та жалюгідною не була погода тут, це ніщо проти погоди в Норвегії.

Або, дійсно, вдома. Вдома зараз такий самий мороз, як у Норвегії. Мороз, а посеред нього гейзери з пари, що виривається з-під землі, стикається з крижаним повітрям і розчиняється поміж стрімчаками Шостої Авеню.

Навіть поверховий погляд на життєвий шлях, яким Кейт слідувала впродовж своїх тридцяти років, без жодного сумніву викриє в ній жительку Нью-Йорка. Але жила вона в цьому місті недовго, більшу частину свого життя вона провела деінде. Лос-Анджелес, Сан-Франциско, Європа та ще й період блукань Південною Африкою, що трапився п'ять років тому, після того, як під час нещасного випадку при викликанні нью-йоркського таксі вона втратила Люка, з яким вони були щойно одружені.

Їй подобалося вважати, що Нью-Йорк — її дім, що вона сумує за ним, але насправді вона сумувала лише за піцою. І не просто за якоюсь піцою, а за тією піцою, яку привозять тобі додому, якщо зателефонуєш і попросиш про це. Лише така піца була справжня. Піца, заради якої треба виходити з дому й сидіти за столом, дивлячись на червоні паперові серветки — це несправжня піца, хоч скільки б пепероні та анчоусів на неї не клали.

Жити в Лондоні їй здебільшого подобалося; за винятком, звісно, проблеми з піцою, через яку вона скаженіла. Ну чому ніхто не доставляє піцу? Чому ніхто не розуміє, що фундаментальною особливістю самої природи піци є те, що її приносять до твоїх дверей у гарячій картонній коробці, щоб ти витягнув її з жиронепроникного паперу та їв згорнутими скибками, сидячи перед телевізором? Який фундаментальний недолік мають ці дурні, пихаті, ледачі англійці, через який вони не можуть втелепати таку просту річ? З якоїсь дивної причини це було єдине розчарування, яке вона не могла прийняти, з яким не могла навчитися жити, і приблизно раз на місяць її охоплювала сильна депресія, і тоді вона телефонувала до якої-небудь піцерії, замовляла там найбільшу, найдорожчу піцу, яку могла описати — по суті піцу з піцою — а потім ввічливо просила доставити її додому.

— Що зробити?

— Доставити. Запишіть, будь ласка, адресу…

— Я не розумію. Ви що, не прийдете, щоб забрати її?

— Ні. А ви її не привезете? Я живу на…

— Емм… Ми цього не робимо, пані.

— Чого ви не робите?

— Емм… Не привозимо…

— У вас немає доставки? Я правильно вас розчула?..

Далі розмова швидко опускалася до бридкого обміну жаргонними виразами, після якого Кейт почувалася спустошеною та знесиленою, але вже наступного ранку їй було набагато краще. А з будь-якого іншого боку вона була однією з наймиліших людей, яких ви можете сподіватися зустріти.

Але сьогоднішній день випробовував межу її терпіння.

На шосе були жахливі затори, а коли далекі спалахи блакитних проблискових маячків недвозначно натякнули, що причиною заторів є нещасний випадок попереду, Кейт напружилася, повернулася до протилежного вікна й не відверталася від нього, доки вони зрештою не проповзли повз те місце.

Привізши її до пункту призначення, таксист сердився, бо в неї не було потрібних грошей, і він довго бурчав і нишпорив по кишенях обтислих штанів, доки зрештою не знайшов, чим дати їй решту. Атмосфера була похмура й загрозлива, і тепер, стоячи посеред залу реєстрації Другого Терміналу в аеропорті Хітроу, вона не могла знайти столик реєстрації на свій рейс до Осло.

Якусь мить вона стояла на місці, дихаючи глибоко та спокійно й намагаючись не думати про Жана-Філіпа. Саме Жан-Філіп, як правильно здогадався таксист, був причиною її подорожі до Норвегії, але водночас саме він був причиною її переконання в тому, що Норвегія — не те місце, куди їй треба. Від думок про нього її голова почала коливатися, тому вона вирішила, що буде краще взагалі не думати про нього, а просто полетіти в Норвегію так, ніби вона в будь-якому разі збиралася туди летіти. А потім вона жахливо здивується, раптово зіткнувшись із ним у тому готелі, назву якого він написав на листівці, що наразі була в боковий кишені її сумочки.

Насправді вона дуже здивується, якщо взагалі знайде його там. Зі значно більшою ймовірністю вона знайде там його повідомлення, в якому він писатиме про те, що його несподівано викликали в Гватемалу, Сеул або на Тенерифе, і що він зателефонує їй звідти. Жан-Філіп був одним із найчастіше відсутніх людей, яких вона коли-небудь знала. У цьому він був неперевершений. Після того, як Люк став жертвою жовтого Шевроле, вона мала дивну залежність від досить пустих емоцій, які в неї викликали постійно змінювані самозакохані чоловіки.

Вона спробувала на мить відмежувати свій розум від усього цього і навіть заплющила на секунду очі. Вона побажала, щоб коли вона їх розплющить, перед нею був дороговказ «До Норвегії — сюди», за яким вона зможе просто піти, не маючи потреби більше ніколи думати ні про нього, ні про щось інше. «Напевно, саме так, — думала вона, продовжуючи свої попередні міркування, — і починаються релігії, і саме тому так багато сект шукають на новонавернених в аеропортах. Вони знають, що тут люди найбільш вразливі й спантеличені, готові прийняти будь-які вказівки».

Кейт знову розплющила очі та, звісно, розчарувалася. Але через секунду або дві в довгому потоці сердитих німців у незбагнених жовтих футболках на мить з'явився проміжок, у який вона мигцем побачила столик реєстрації на рейс до Осло. Повісивши на плече важку дорожню сумку, вона пішла туди.

У черзі до столика перед нею була лише одна людина, яка, як виявилося, мала шанси не потрапити в літак.

Це був великий чоловік, разюче великий і добре збудований — навіть професійно збудований — а ще він мав безумовно дивний вигляд, який Кейт не могла збагнути. Вона навіть не могла сказати, що саме в ньому було дивним, окрім того, що вона відчула миттєву потребу не додавати його до списку того, про що вона зараз думатиме. Вона згадала, як колись читала статтю про те, що центральний процесор людського мозку має лише сім регістрів пам'яті, а це означає, що якщо ви думаєте про сім речей одночасно, а потім думаєте ще про одну, то про одну з семи перших миттєво забуваєте.

В її голові промайнула швидка послідовність думок: чи встигне вона сісти в літак; чи це дійсно винятково кепський день або ж їй це тільки здається; про персонал авіакомпаній — чарівні усмішки та приголомшлива грубість; про магазини дьюті-фрі, які здатні брати за свої товари значно менші гроші, але загадковим чином не роблять цього; чи не написати їй статтю про аеропорти, яка могла б компенсувати витрати на цю подорож; чи не стане легше, якщо перевісити сумку з речами на інше плече; і, зрештою, попри всі її наміри цього не робити — про Жана-Філіпа, який сам-один був набором з щонайменше семи тем.

Чоловікові, що сперечався перед нею, місця в її думках не знайшлося. І лише коли з гучномовців аеропорту пролунало оголошення з останнім закликом до пасажирів, що летять до Осло, вона була змушена повернути свою увагу до того, що відбувалося перед нею.

Великий чоловік висловлював своє незадоволення тим, що йому не давали місце в першому класі. Щойно виявилося, що причиною цієї відмови була відсутність у нього квитка в перший клас.

Дух Кейт занепав до самих глибин її сутності й тихо стогнучи повзав там по дну.

А тепер з'ясувалося, що чоловік перед нею взагалі не мав жодного квитка, й відтоді суперечка легко почала змінювати тему на зовнішність дівчини-реєстраторки, риси її характеру, припущення щодо її предків, спекуляції про сюрпризи, які можуть чекати в майбутньому на неї та на авіакомпанію, на яку вона працює, і, зрештою, за щасливим випадком, мова зайшла про кредитну картку чоловіка.

У нього її не було.

Це спричинило новий виток суперечок, що стосувалися чеків і того, чому авіакомпанія їх не приймає.

Кейт кинула довгий вбивчий погляд на годинник.

— Перепрошую, — сказала вона, перебиваючи розмову. — А це довго триватиме? Мені треба встигнути на літак до Осло.

— Я зараз займаюся цим паном, — сказала дівчина. — Зачекайте, лише секундочку.

Кейт кивнула і ввічливо дозволила сплинути рівно одній секунді.

— Річ у тому, що цей рейс зараз уже відлітає, — сказала вона. — У мене лише одна сумка, я маю квиток, місце заброньоване. Це відніме у вас приблизно тридцять секунд. Мені дуже неприємно перебивати вас, але спізнитися на літак через ці тридцять секунд буде ще більшою неприємністю. Мова йде про справжні тридцять секунд, а не про тридцять «лише секундочок», які могли б затримати нас тут на всю ніч.

Дівчина-реєстраторка спрямувала на Кейт весь блиск своєї корпоративної губної помади, але перш, ніж вона встигла заговорити, великий білявий чоловік озирнувся, і вираз його обличчя дещо бентежив.

— Я теж хочу полетіти в Осло, — сказав він повільним, сердитим скандинавським голосом.

Кейт подивилася на нього. В аеропорті він виглядав абсолютно недоречним; а точніше, аеропорт навколо нього виглядав абсолютно недоречним.

— Що ж, — сказала вона, — зважаючи на поточне становище, туди не потрапить жоден з нас. Може, вам чимось допомогти? Яка причина затримки?

Реєстраторка посміхнулася їй чарівною усмішкою мерця й сказала:

— Наша авіакомпанія не приймає чеки, такі правила.

— А я приймаю, — сказала Кейт, дістаючи свою кредитну картку. — Візьміть гроші за квиток джентльмена звідси, а я візьму в нього чек.

— Добре? — додала вона великому чоловікові, який дивився на неї, поступово дивуючись.

Його очі були великі та блакитні; дивлячись у них, думалося про те, що вони за своє життя бачили багато льодовиків. Вони були надзвичайно зарозумілі, а ще… спантеличені.

— Добре? — швидко повторила вона. — Мене звати Кейт Шехтер. Дві «е», «ш», «х», «т», «р». Не пропустіть жодної літери, і тоді в банку не сперечатимуться, навіть якщо ці літери йтимуть не в тому порядку, бо правильний порядок вони й самі не знають.

Чоловік дуже повільно нахилив свою голову до неї — подоба вдячного уклону. Він подякував їй за її доброту, люб'язність і за якесь норвезьке слово, якого вона не зрозуміла; сказав, що вже дуже давно він не стикався ні з чим схожим, що вона жінка духу та ще одного норвезького слова, і що він їй зобов'язаний. А ще він, трохи подумавши, додав, що в нього немає чекової книжки.

— Добре! — сказала Кейт, маючи рішучий намір не відхилятися від обраного курсу.

Вона вийняла з сумочки папірець, взяла зі столика реєстраторки ручку, щось написала на аркуші й вручила чоловікові.

— Це моя адреса, — сказала вона. — Надішліть мені гроші. Заставте свою шубу, якщо доведеться, але гроші пришліть. Добре? Я ризикну повірити вам.

Великий чоловік взяв папірець, з нескінченною повільністю прочитав ті кілька слів, що були там написані, потім надзвичайно обережно склав його й поклав у кишеню своєї шуби. Він ще раз легко вклонився їй.

Кейт раптом збагнула, що дівчина-реєстраторка мовчки чекає на повернення ручки, без якої вона не могла заповнити бланк оплати кредитною карткою. Кейт роздратовано повернула їй ручку, дала свій квиток і напустила на себе крижаний спокій.

Гучномовець аеропорту оголосив про відліт їхнього рейсу.

— Ваші паспорти, будь ласка, — неспішно попросила дівчина.

Кейт дала їй свій паспорт, але чоловік паспорта не мав.

— Що?! — вигукнула Кейт.

Працівниця авіакомпанії просто припинила рухатися, мовчки втупила погляд у випадкову точку на столі й чекала, доки хтось щось зробить. Її ця проблема не стосувалася.

Чоловік сердито повторив, що в нього немає паспорта. Він прокричав це й так сильно гупнув кулаком по столу, що трохи ушкодив його.

Кейт взяла свій квиток, свій паспорт і свою кредитну картку, повісила на плече свою дорожню сумку.

— На цьому я вас залишу, — сказала вона й пішла звідти.

У неї було відчуття, що вона доклала всіх розумних зусиль до того, щоб встигнути на літак, але все одно не судилося. Вона надішле Жану-Філіпові повідомлення, що не змогла прилетіти, і воно, напевно, лежатиме поруч із його повідомленням для неї, в якому він повідомляє, що він також не зміг. Вперше вони будуть відсутні в однаковій мірі.

А наразі вона піде відпочити.

Вона пішла шукати спочатку газету, потім каву, але йдучи за стрілками дороговказів не змогла знайти ні те, ні інше. Потім вона не змогла знайти телефон, щоб залишити повідомлення, і вирішила взагалі піти з аеропорту. «Геть звідси, — казала вона собі, — знайди таксі та повертайся додому».

Вона знову пішла через зал реєстрації, і вже майже дійшла до виходу, коли випадково ще раз подивилася на стіл реєстраторки, що став для неї нездоланною перешкодою, і саме цієї миті стіл обгорнувся кулею помаранчевого полум'я, злетів і пробив дах.

Лежачи під купою уламків, оточена болем, темрявою та задушливим пилом, намагаючись відчути свої кінцівки, Кейт нарешті з полегшенням подумала, що їй таки не здалося, це дійсно поганий день. З цією думкою вона знепритомніла.

Розділ 2

Відповідальність намагалися взяти на себе ті самі, що й завжди. Спочатку Ірландська Республіканська Армія, потім Організація Визволення Палестини та газовий департамент. Навіть Британська компанія ядерної енергетики поспішила виступити з заявою, що ситуація під контролем, що таке буває лише один раз на мільйон, що викиду радіоактивних речовин майже не було, і що епіцентр вибуху стане чудовим місцем для пікніків і прогулянок із дітьми… але потім усі вони були змушені визнати, що насправді вони не мали до цього жодного відношення.

Ніякої причини вибуху знайти не вдавалося. Здавалося, що він відбувся спонтанно, з власної волі. Були запропоновані певні пояснення, але більшість із них були просто фразами, які називали проблему іншими словами, керуючись тими самими принципами, що подарували нашому світові «втому металу». Взагалі-то, дуже схожу фразу було винайдено для опису раптового переходу в вибуховий стан деревини, металу, пластику й бетону, а саме «нелінійне катастрофічне структурне роздратування» або ж, як сказав наступного вечора на телебаченні заступник міністра (і ця фраза переслідуватиме його впродовж усієї його кар'єри), «столу реєстраторки до біса остогидло бути там, де він був».

Як завжди під час таких катастрофічних подій, оцінки кількості жертв сильно варіювалися. Почалося з сорока семи загиблих і вісімдесяти дев'яти сильно поранених, потім оцінка збільшилася до шістдесяти трьох загиблих і ста тридцяти поранених, а коли кількість загиблих зросла до ста сімнадцяти, цифри почали перевіряти та зменшувати. За остаточною оцінкою, коли були враховані всі, кого можна було врахувати, кількість загиблих виявилася нульовою. Невелику кількість людей було госпіталізовано з подряпинами, синцями й різними ступенями посттравматичного шоку, але окрім них постраждалих не було, якщо тільки хтось не мав інформацію про чиєсь зникнення.

Це було ще одним непоясненим аспектом цієї справи. Сила вибуху була достатньою для того, щоб залишити від передньої частини Другого Терміналу самі лише уламки, але попри це всім, хто був там на той момент присутній, або дуже пощастило вчасно впасти, або один з великих уламків захистив їх від падіння інших уламків, або ж ударну хвилю вибуху поглинув їхній багаж. Багажу вціліло дуже мало. У Парламенті були висунуті щодо цього певні питання, але не дуже цікаві.

Перш ніж Кейт Шехтер дізналася про все це й узагалі хоча б про щось, що відбувалося навколо неї, минуло два дні. Протягом цього часу вона тихо перебувала у власному світі, в якому, скільки сягало око, її оточували старі валізи зі спогадами про минуле, в яких вона нишпорила з великою цікавістю, а іноді дещо спантеличено. Точніше, приблизно кожна десята з тих валіз містила в собі яскраві, часто болісні або неприємні спогади про її минуле життя, а в інших дев'яти десятих, на подив Кейт, були пінгвіни. Оскільки вона збагнула, що бачить сон, то зрозуміла, що оглядає свій підсвідомий розум. Вона колись чула, ніби вважається, що люди користуються лише приблизно однією десятою свого мозку, і що ніхто не був певний, навіщо потрібні решта дев'ять десятих; але вона безумовно ніколи не чула припущень, що ця решта потрібна для збереження пінгвінів.

Поступово валізи, спогади та пінгвіни ставали нечіткими, білішали, розпливалися, потім перетворилися на білі розпливчасті стіни, а зрештою стали просто стінами, які були просто білими, а точніше жовтувато-зеленого відтінку білого, і вони утворили навколо неї маленьку кімнату.

У кімнаті була напівтемрява. Лампа біля ліжка була ввімкнена, але на найнижчу потужність, тож світло вуличного ліхтаря знайшло собі шлях поміж шторами й відкинуло на протилежну стіну оранжеві візерунки. Кейт почала розрізняти темну фігуру власного тіла, що лежало під світлою ковдрою й білим простирадлом. Якийсь час вона боязко дивилася на нього, переконуючись, що воно виглядає цілим, а потім обережно спробувала поворушити якоюсь його частиною. Вона спробувала праву руку — з нею, начебто, все було гаразд. Боліла й трохи затерпла, але всі пальці рухалися, все здавалося правильної довжини й товщини, гнулося де треба й туди, куди треба.

Свою ліву руку вона з першої спроби не знайшла, на секунду злякалася, але потім виявила, що та лежить у неї на животі й чимось її дратує. Зосередившись ще на секунду або на дві, Кейт дала ладу кільком неприємним відчуттям і збагнула, що до руки бинтом примотано голку. Це її прикро вразило. Від голки звивалася довга тонка прозора трубка, що виблискувала в жовтому світлі вуличного ліхтаря й елегантним завитком звисала з товстого пластикового пакета, який був підвішений на високій металевій підставці. Через цей апарат у голові жінки промайнула послідовність жахливих образів, але придивившись до пакета вона побачила слово «глюкоза». Кейт змусила себе знову заспокоїтися й кілька секунд просто тихо полежала, перш ніж продовжити свою розвідку.

Її грудна клітина здавалася неушкодженою. Забита, торкатися боляче, але ніякого різкого болю, що свідчив би про те, що щось зламано. Її стегна боліли й заклякли, але серйозних ушкоджень не було. Вона напружила м'язи правої ноги, а потім — лівої. Їй здалося, що ліва щиколотка розтягнута.

Іншими словами, сказала вона собі, з нею все гаразд. У такому разі, що вона робить у цій… лікарні, якщо вона правильно впізнала колір фарби?

Вона нетерпляче сіла й одразу на кілька веселих хвилин повернулася до пінгвінів.

Прийшовши до тями знову, вона поставилася до себе обережніше й лежала тихо, почуваючись трохи млосно.

Кейт обережно понишпорила в своїй пам'яті, шукаючи, що з нею сталося. Спогади були темні й розрізнені, вони набігали на неї важкими брудними хвилями, наче Північне море. З цих хвиль виринали грудкуваті речі, які повільно складалися у вигляді аеропорту. Аеропорт був огидний, він болів у її голові, а посеред нього пульсував як мігрень спогад про миттєву зливу світла.

Їй раптом стало очевидно, що в зал реєстрації Другого Терміналу аеропорту Хітроу влучив метеорит. Силуетом посеред спалаху була вдягнута в шубу фігура великого чоловіка, який, напевно, зазнав удару повної сили й був миттєво розпилений на хмарку атомів, які отримали можливість летіти куди їм заманеться. Від цієї думки по її тілу пройшло глибоке жахливе тремтіння. Той чоловік був нестерпний і пихатий, але їй він чимось сподобався. Було в його впертій незговірливості щось дивно шляхетне. А потім Кейт збагнула, що їй, либонь, приємно вважати вперту незговірливість шляхетною тому, що це виправдовувало її власні спроби замовити доставку піци в чужому, ворожому світі, де доставки піци не було. «Шляхетність» було лише одним зі слів, яким можна було назвати галас, який здіймають щодо неминучих проявів життя, але ж були й інші.

Вона відчула раптовий напад страху й самотності, але він швидко минув, після чого вона стала більш зібраною, розслабленою й забажала піти в туалет.

Згідно з її годинником був початок третьої, а згідно з усім іншим це була ніч. Вона, напевно, могла покликати санітарку й дати світові знати про своє повернення. У бічній стіні кімнати було вікно, крізь яке вона бачила темний коридор, де стояли носилки на коліщатках і високий чорний балон з киснем, а більше не було нічого. Там, за вікном, було дуже тихо.

Оглядаючи свою маленьку палату, вона побачила білу фанерну шафу, два стільця зі сталевих трубок і вінілу та білу фанерну тумбочку біля ліжка, на якій стояла маленька миска, в якій лежав банан. По інший бік ліжка стояла її крапельниця. На стіні з того боку ліжка була металева пластина з двома ручками налаштування, а з них висіли старі навушники. А навколо металевої трубки бильця огортався провід, на кінці якого була кнопка; намацавши її, Кейт вирішила не натискати.

З нею все гаразд. Вона сама дасть собі ради.

Повільно, відчуваючи слабке запаморочення, вона підвелася на ліктях і опустила ноги з-під ковдри на холодну на дотик підлогу. Вона відразу збагнула, що їй не слід було цього робити, бо кожна частинка ступень її ніг волала про те, яким був на дотик кожний міліметр підлоги, неначе це був якийсь дивний і страшний предмет, з яким вони досі ніколи не стикалися. Не зважаючи на це, Кейт сіла на краю ліжка й змусила ступні ніг змиритися з тим, що підлога — це те, з чим вони мають жити.

Персонал лікарні вдягнув її в щось велике, мішкувате, смугасте. Оглянувши цей одяг уважніше, вона вирішила, що він не мішкуватий, а дійсно є мішком. Великим мішком з блакитно-білої смугастої бавовни. На спині він був розкритий і впускав холодні нічні протяги. Подоби рукавів прикривали її руки до ліктів. Вона поворушила руками під світлом, оглянула на них шкіру, потерла, пощипала — особливо навколо бинтів, що тримали на місці голку крапельниці. Зазвичай її руки були гнучкі, шкіра — пружна й податлива. Але сьогодні вони були схожі на шматки курятини. Якийсь час вона розгладжувала передпліччя руками, а потім рішуче знову підвела очі.

Кейт простягнула руку, схопилася за стійку крапельниці, і завдяки тому, що стійка хиталася трохи менше, ніж вона, змогла спертися на неї й повільно встати. Вона стояла, її висока струнка фігура тремтіла, а через кілька секунд жінка посунула стійку крапельниці трохи вперед, наче ціпок.

До Норвегії вона не дісталася, але принаймні могла стояти.

Стійка крапельниці котилася на чотирьох маленьких незалежних і примхливих коліщатках, які поводилися як четверо верескливих дітлахів у супермаркеті, але попри це Кейт змогла спрямувати крапельницю поперед себе до дверей. Ходіння посилило запаморочення, але також посилило бажання не здаватися. Кейт дійшла до дверей, відчинила їх, штовхнула поперед себе стійку крапельниці й визирнула в коридор.

Ліворуч від неї коридор закінчувався подвійними дверима з круглими вікнами-ілюмінаторами, а за ними, схоже, було більше приміщення — можливо, палата відкритого типу. Праворуч від неї в коридорі були кілька менших дверей, а трохи далі був різкий поворот. Одні з цих дверей, напевно, мають бути туалетом. Інші? Що ж, це вона з'ясує, поки шукатиме туалет.

Перші двоє дверей виявилися стінними шафами. За третіми дверима ніша була трохи більша, у ній стояв стілець, тож напевно вона вважалася кімнатою, бо більшість людей не захочуть сидіти в шафі — навіть санітарки, яким доводиться робити такі речі, які більшість людей робити не хочуть. Також там були пластикові мензурки, багато напівскам'янілого сухого молока для кави, стара кавоварка — всі вони стояли на маленькому столику, нещадно заливаючи примірник «Івнінг Стендард».

Кейт взяла в руку темну вологу газету й спробувала дізнатися з неї що-небудь про кілька минулих днів. Але через те, що її стан був досить хиткий, а стан газети — липкий і розмоклий, жінці вдалося дізнатися лише те, що ніхто впевнено не знав, що сталося. Серйозно поранених начебто не було, але співробітницю однієї з авіакомпаній досі не могли знайти. Цей інцидент тепер був офіційно визнаний «діянням Бога»[1].

— Молодець, Боже — подумала Кейт.

Вона поклала залишки газети на місце й зачинила ті двері.

За наступними дверима вона знайшла ще одну маленьку бічну палату, схожу на ту, в якій прокинулася. Біля ліжка стояв столик, а на ньому була миска з єдиним бананом.

У ліжку хтось лежав. Вона швидко потягнула двері, щоб зачинити, але недостатньо швидко. На жаль, щось дивне встигло привернути її увагу, але хоча вона й відчула дивність, вона не могла зрозуміти, в чому саме та полягала. Кейт стояла біля майже зачинених дверей, дивилася на них і розуміла, що їй не слід знову зазирати, але вона все одно зазирне.

Кейт обережно знову прочинила двері.

У кімнаті було дуже темно й холодно. Ця холоднеча не давала їй багато сподівань щодо стану того, хто лежав у ліжку. Вона прислухалася. Тиша звучала теж недобре. Це не була тиша здорового глибокого сну; це була тиша, в якій не було нічого, крім тихого звуку далекого автомобільного руху.

Ще якийсь час вона не наважувалася нічого зробити, стояла в дверях, дивилася й слухала. Вона думала про те, який великий той, хто лежить у ліжку, і як йому має бути холодно під однією тонкою ковдрою. Біля ліжка стояв маленький вініловий стілець із ніжками з металевих труб, який було майже не видно під величезною важкою шубою, що висіла на ньому, і Кейт подумала, що цією шубою краще було б накрити того, хто лежав у ліжку.

Зрештою вона тихо та якомога обережніше зайшла в кімнату й підійшла до ліжка. Вона стояла й дивилася на обличчя великого скандинава. Його лице попри те, що воно було холодне, а очі заплющені, неначе злегка супилося, ніби чоловіка досі щось турбувало. Це вразило Кейт, їй це здалося невимовно сумним. За життя цей чоловік справляв таке враження, ніби натрапив на величезні труднощі, що збивали його з пантелику, і що це життя докучало йому, здавалося йому надто незначним, щоб думати про нього.

Кейт вразило, що зовні він здавався анітрохи не пораненим. На його шкірі не було жодної подряпини, вона була груба та здорова; принаймні, ще зовсім недавно. Прискіпливий огляд виявив мережу тонких зморшок, а це казало, що йому було більше, ніж тридцять п'ять років, як вона припустила спочатку. Він міг бути чоловіком за сорок, що мав гарну фізичну форму й стежив за своїм здоров'ям.

Збоку від дверей біля стіни стояло дещо несподіване. Це була велика машина для продажу Кока-Коли. Судячи з усього, вона не мала стояти саме там: до штепсельної розетки вона не була під'єднана, а спереду на ній була наклейка з повідомленням, що апарат тимчасово не працює. Було таке враження, ніби хтось її залишив тут ненавмисно і, можливо, саме зараз намагається згадати, де ж вона стоїть. Її велика червоно-біла нерівна панель оскляніло витріщалася на кімнату й нічого не пояснювала. Єдиним, чим ця машина могла спілкуватися із зовнішнім світом, були щілина, в яку треба було вставляти монети різних номіналів, і отвір, з якого мали б з'являтися різні бляшанки, якби ця машина працювала. А ще біля машини стояла сперта на неї стара кувалда, що теж було дивно.

Слабкість почала долати Кейт, кімната стала потроху обертатися навколо неї, а у валізах її розуму почулося неспокійне шарудіння.

А потім вона збагнула, що це шарудіння не є вигадкою її уяви. У кімнаті точно був якийсь шум: важкий стук, дряпання, приглушене тріпотіння. Шум зростав і стихав, наче вітер, але через свій напівнепритомний стан Кейт не відразу змогла зрозуміти, звідки він лунає. Зрештою її очі зупинилися на шторах. Вона дивилася на них насупленим поглядом п'яниці, що намагається зрозуміти, чому танцюють двері. Звук надходив від штор. Вона непевно підійшла до них і розсунула. Величезний орел, на крилах якого були намальовані кола, грюкав, б'ючись об вікно, зазирав у нього великими жовтими очима й шалено дзьобав скло.

Кейт відсахнулася, розвернулася й спробувала піти з цієї кімнати. У кінці коридору різко розчинилися подвійні двері з ілюмінаторами й з-за них з'явилися двоє людей. Їхні руки простягнулися до неї, бо вона безпорадно заплуталася в крапельниці й почала повільно падати на підлогу.

Коли вони обережно знову клали її в ліжко, вона була непритомна. Непритомною вона була й півгодини по тому, коли неприємно низенька фігура в моторошно довгому білому халаті лікаря прийшла, викотила великого чоловіка на носилках з коліщатками, а через кілька хвилин повернулася по машину для продажу Кока-Коли.

Кейт прокинулася через кілька годин, коли у вікно зазирнуло зимове сонце. День здавався дуже тихим і звичайним, але Кейт досі тремтіла.

Розділ 3

Згодом те саме сонце пробилося крізь верхні вікна будинку в Північному Лондоні й влучило в чоловіка, який мирно спав. Кімната, в якій він спав, була велика й брудна, тому вторгнення світла її не дуже прикрасило. Сонце повзло по постільній білизні повільно, неначе боячись того, що можна знайти під нею; воно сповзло по боковій стороні ліжка, дещо перелякано пройшло по всіляких предметах, що були розкидані по підлозі, нерішуче погралося порошинками, ненадовго освітило опудало кажана, що висіло в кутку, а потім втекло.

Довшої присутності сонця тут годі було й чекати; вона тривала близько години, впродовж якої сплячий чоловік майже не ворухнувся.

Об одинадцятій задзвонив телефон, але чоловік відреагував на це анітрохи не більше, ніж коли телефон уже дзвонив о шостій двадцять п'ять, а потім за двадцять хвилин до сьомої, потім за десять хвилин до сьомої, потім десять хвилин безперервно, починаючи за п'ять хвилин до сьомої, після чого настала довга значуща тиша, яку порушували лише виття поліцейських сирен на сусідній вулиці приблизно о дев'ятій, доставка великого клавесина вісімнадцятого сторіччя о дев'ятій п'ятнадцять і судові виконавці, які забрали клавесин на початку десятої. Ця послідовність подій не була чимось незвичайним — усі, хто брав у ній участь, звикли брати ключ під килимком для витирання ніг, а чоловік у ліжку звик у цей час спати. Навряд чи можна було сказати, що він спить сном праведника, але це безумовно був сон людини, яка лягаючи вночі в ліжко й вимикаючи світло анітрохи не жартувала.

Кімната була не з тих, що тішать душу. Луї Чотирнадцятому, приміром, вона б не сподобалася; він висловив би думку, що вона недостатньо сонячна, що в ній бракує дзеркал. Він забажав би, щоб хтось підібрав шкарпетки, прибрав платівки та, можливо, спалив би всю будівлю вщент. Мікеланджело був би неприємно вражений її пропорціями, які не створювали відчуття піднесеності, не мали якоїсь помітної внутрішньої гармонії або симетрії, якщо не вважати симетрією те, що всі частини кімнати були однаково наповнені старими чашками з-під кави, туфлями й переповненими попільничками, при чому більшість з цих предметів використовувалися за однаковим призначенням. Стіни були пофарбовані саме таким відтінком зеленого, що Рафаель Санті радше відгриз би собі руку, ніж скористався б таким; а Геракл, побачивши цю кімнату, пішов би з неї, а за півгодини повернувся б озброєний судноплавною рікою. Якщо коротко, це була діра, і вона, напевно, залишатиметься такою й далі, поки нею володіє пан Свлад (або Дірк) Джентлі (або Челлі).

Зрештою Джентлі поворушився.

Простирадла та ковдри були туго насунуті на його голову, але десь приблизно посередині ліжка з-під ковдр повільно висунулася рука; її пальці обережно намацували дорогу вздовж підлоги. Маючи в цьому великий досвід, пальці вправно обійшли навколо миски з чимось дуже бридким, що стояла там з кінця вересня, і зрештою дісталися до напівпорожньої пачки сигарет і коробки з сірниками. Пальці витрусили з пачки м'яту білу трубку, схопили її та коробку сірників, а тоді почали тикатися в сплутану постільну білизну там, де мала бути голова, неначе якийсь фокусник тикав у хусточку, з якої мав намір випустити зграю голубів.

Зрештою сигарета була встромлена в діру. Сигарета була запалена. Якийсь час здавалося, ніби все ліжко глибоко затягується. Воно довго й гучно кашляло, здригаючись, а потім, зрештою, почало дихати більш розміреним ритмом. У такий спосіб Дірк Джентлі прийшов до тями.

Якийсь час він лежав там, страждаючи від жахливої тривоги та почуття провини через якийсь тягар, що гнітив його. Він побажав забути про це, і відразу забув. Він важко підвівся, і через кілька хвилин побрів на кухню.

Пошта, що лежала на килимку перед його дверима, складалася зі звичайних речей: нечемний лист, що погрожував скасувати його картку American Express, запрошення подати заяву на картку American Express і кілька рахунків більш істеричного й нереалістичного характеру. Він не розумів, навіщо вони досі надсилали це йому. Не отримавши від нього гроші, вони ще й на послуги пошти витрачалися. Дивуючись недоброзичливій некомпетентності цього світу, він похитав головою, викинув пошту, зайшов у кухню й боязко наблизився до холодильника.

Той стояв у куті.

Кухня була велика й огорнута глибоким мороком, який не зник, а лише трохи пожовтів, коли було ввімкнуто світло. Дірк присів перед холодильником і обережно оглянув край дверей. Він знайшов те, що шукав. Взагалі-то, він знайшов навіть більше, ніж шукав.

Біля нижнього краю дверей, впоперек заповненого сірою гумою вузького проміжку між дверима й корпусом холодильника висіла людська волосина. Вона була приліплена там висохлою слиною. Це було те, що він шукав. Три дні тому він приліпив її там власноруч і перевіряв її після того вже кілька разів. Але він не очікував знайти там ще одну волосину.

Він стривожено нахмурився. Друга волосина?

Вона була приліплена впоперек проміжку так само, як і перша, але біля верхнього краю дверей, і він її туди не ліпив. Він уважно розглянув її, навіть не полінився відкрити старі жалюзі, щоб впустити в кухню більше світла.

Денне світло грубо, як загін полісменів, пропхнулося всередину, обшукало всю кухню, яка так само, як і спальня, створила б певні труднощі для будь-кого, хто не був позбавлений естетичного смаку. Як і більшість інших кімнат у будинку Дірка, ця була велика, загрозлива й неохайна. Вона просто глумилася над будь-якими спробами прибрати її, глумилася та відкидала їх убік, як он ту маленьку купку дохлих закатованих мух, що лежала під вікном на стосі коробок з-під піци.

Світло виявило природу другої волосини: пофарбована в насичений металево-оранжевий, біля кореня сива. Дірк закопилив губу й глибоко замислився. Так сильно він напружив мозок не для того, щоб зрозуміти, кому належить ця волосина — до кухні регулярно заходила лише одна особа, чия голова мала такий вигляд, ніби нею екстрагували металеві окиси з промислових відходів. Але йому було потрібно серйозно зважити все, що витікало з того, що ця особа ліпить свої волосини до дверей його холодильника.

Це означало, що мовчазний конфлікт між ним і його прибиральницею здійнявся до нового, жахливого рівня. За оцінкою Дірка наразі минуло вже три місяці відтоді, як двері холодильника відчинялися востаннє, і ні він, ні прибиральниця не хотіли бути першим, хто це зробить. Холодильник у кутку кухні вже не просто стояв, він зачаївся там, підстерігаючи. Дірк дуже добре пам'ятав той день, коли домашній прилад почав підстерігати його. Це було приблизно тиждень тому, коли Дірк зробив спробу простого виверту з метою обдурити Елену — стару каргу звали Еленою — щоб та відкрила двері холодильника. Виверт було вправно відхилено й віддачею мало не вразило Дірка.

Він тоді обрав таку стратегію: пішов до місцевого міні-маркету й купив продукти. Нічого незвичайного: молоко, яйця, бекон, трохи шоколадного крему й півфунта звичайного масла. Він невинно поклав їх на холодильник, ніби кажучи: «Якщо матимете вільну хвилинку, покладіть це, будь ласка, всередину».

Коли він того вечора повернувся додому, його серце аж затріпотіло, бо продуктів на холодильнику вже не було. Вони зникли! Їх не просто пересунули або поставили на полицю — їх не було. Напевно, вона зрештою здалася й прибрала їх. У холодильник. А відкривши його, вона безумовно мала його вимити. Це був перший і єдиний раз, коли його серце сповнилося теплотою та вдячністю до неї, і він хотів був уже полегшено й тріумфально розкрити двері, аж раптом восьме почуття (останнього разу, коли Дірк рахував, їх у нього було одинадцять) попередило його, що треба бути дуже, дуже обережним, і що спочатку треба подумати, куди Елена могла діти те, що прибрала зсередини холодильника.

Невимовний сумнів катував його розум, коли він безшумно наближався до відра зі сміттям, що стояло під раковиною. Затамувавши подих, він підняв кришку й зазирнув усередину.

Там, серед складок нового чорного пластикового пакета для сміття лежали яйця, бекон, шоколадний крем і півфунта звичайного масла. Дві пляшки з-під молока стояли вимиті й акуратно вишикувані біля раковини, в яку, напевно, було вилито їхній вміст.

Вона все викинула.

Замість того, щоб відкрити двері холодильника, вона повикидала його їжу. Він повільно озирнувся на брудний кремезний білий моноліт, і саме тієї миті він без жодного сумніву зрозумів, що цей холодильник почав серйозно підстерігати.

Він заварив собі міцну каву й сів, злегка тремтячи. Хоча він і не дивився прямо на раковину, було зрозуміло, що скоріше за все він підсвідомо помітив дві вимиті пляшки з-під молока, що стояли там, і якусь працьовиту частину його розуму вони стривожили.

Наступного дня він усе собі пояснив. У нього був напад безпідставної параної. Це безперечно була ненавмисна помилка Елени через недбалість. Вона, напевно, розсіяно думала про те, що в її сина напад бронхіту, дратівливості, гомосексуальності, чи що там у нього регулярно траплялося й заважало їй вийти на роботу або залишити по собі в квартирі Дірка помітні зміни. Вона італійка, тож, напевно, через неуважність сплутала його їжу зі сміттям.

Але ця волосина все міняла. Вона не залишала жодного сумніву в тому, що жінка знала, що робила. Тепер вона ні за яких обставин не відчинить холодильник перша, доки цього не зробить він, а він ні за яких обставин не відкриє холодильник перший, доки цього не зробить вона.

Було очевидно, що його волосину вона не помітила, бо інакше з її боку було б найрозумнішим просто зірвати її, щоб він подумав, що вона відкривала холодильник. Напевно, йому тепер слід прибрати волосину Елени, сподіваючись провернути цей трюк з нею, але він розумів, що з якихось причин це ні до чого не призведе, що вони навіки зчепилися в спіралі не-відкривання-холодильника, яка зрештою приведе їх або до божевілля, або до загибелі.

Він подумав, чи не може він найняти когось, хто прийде й відчинить холодильник?

Ні. Він не міг собі дозволити найняти когось. Він не міг собі дозволити навіть сплатити Елені за останні три тижні. Єдиною причиною, чому він досі її не звільнив, було те, що після звільнення він мусив сплатити їй, а він не міг собі цього дозволити. Його секретарка Джаніс зрештою залишила його з власної ініціативи й пішла в туристичний бізнес займатися чимось вартим осуду. Дірк спробував дорікнути їй за те, що вона віддає перевагу монотонності платні замість… «Регулярній зарплатні», — спокійно виправила вона його…замість задоволення роботою. Вона мало не сказала «Замість чого?!», але тієї ж миті збагнула, що якщо вона це скаже, їй доведеться вислухати його відповідь, яка обов'язково розлютить її і змусить теж відповісти. Їй вперше спало на думку, що єдиним способом уникнути цього було просто не вплутуватися в ці суперечки. Якщо вона цього разу просто не відповість, вона зможе піти. Вона спробувала це. Вона відчула раптову свободу. Вона пішла. Тиждень по тому, приблизно в такому ж настрої вона одружилася зі стюардом на прізвище Сміт. Дірк копнув ногою її стіл, перевернувши його, але потім, коли вона не повернулася, був змушений підняти його сам.

Наразі детективний бізнес своєю жвавістю нагадував гробницю. Було таке враження, що ніхто не хотів, щоб йому або їй щось знайшли. Останнім часом, щоб якось звести кінці з кінцями, Дірк по четвергах виконував роль хіроманта, але почувався при цьому незручно. Він міг би це витримати — до ненависної жалюгідної принизливості цього він уже різними способами звик, до того ж він був досить безликий у своєму маленькому наметі в задньому садку паба — він міг би все це витерпіти, якби йому не вдавалося це робити так жахливо, до болю добре. Через це він вкривався потом огиди до себе. Він усіма способами намагався брехати, ошукувати, поводитися навмисно й цинічно погано, але хоч до якого б махлювання він не вдавався, зрештою він завжди неодмінно казав правду.

Найгірший випадок трапився тоді, коли одного вечора до його намету завітала бідолашна жінка з Оксфордширу. Маючи тоді дещо жартівливий настрій, він порадив їй не зводити очей зі свого чоловіка, бо той, судячи з її лінії заміжжя, пурхає наче пташка. Виявилося, що її чоловік був пілотом літака-винищувача, і що його літак лише два тижні тому зник над Північним морем.

Збентежений цим Дірк безглуздо намагався втішити жінку. Він сказав, що переконаний, що згодом її чоловік до неї повернеться, що все буде добре, що все в них складеться якнайкраще, тощо. Жінка відповіла, що це було малоймовірно, зважаючи на те, що рекорд тривалості виживання в Північному морі був менше одної години, і що оскільки жодного сліду її чоловіка не було знайдено впродовж двох тижнів, вважати, що він досі не помер — тішити себе уявою, і що вона намагається примиритися з утратою, дякую за співчуття. Останнє вона сказала досить їдко.

Тієї миті Дірк утратив самоконтроль і почав верзти казна-що. Він сказав, що з ліній на її долоні цілком очевидно, що та велика сума грошей, яку вона отримає, не втішить її після утрати коханого чоловіка, але що її може втішити те, що той відправився до великого як-його-там у небі, і тепер літає поміж пухнастими хмаринками, що чоловікові дуже личать його нові крильця, а йому, Діркові, жахливо шкода, що він верзе такі приголомшливі дурниці, але ж вона захопила його зненацька. Чи не хоче вона трохи чаю, або горілки, або супу?

Жінка відмовилася. Вона сказала, що забрела в його намет випадково, що насправді шукала туалет, і про які це гроші йдеться?

— То повна нісенітниця, — пояснив їй Дірк. Він зазнавав неабияких труднощів, намагаючись говорити фальцетом. — Я все це на ходу вигадував, — сказав він. — Будь ласка, вибачте мене за таке неоковирне втручання у ваш приватний траур і дозвольте мені провести вас до… гм, тобто, вказати вам дорогу до… ну, до того, що за таких обставин я можу назвати лише туалетом. Він одразу ліворуч, як вийдете з цього намету.

Дірка дуже засмутила ця зустріч, але кілька днів по тому він був просто в шоці, виявивши, що ранком наступного дня та бідолашна жінка дізналася, що виграла в розіграші державних облігацій 250 тисяч фунтів стерлінгів. Тієї ночі він кілька годин стояв на даху свого будинку, грозив небу кулаком і кричав «Припини це!», доки сусід не поскаржився поліції, що не може заснути. Поліція приїхала на виклик на машині з верескливою сиреною, яка розбудила весь квартал.

Сьогодні, цього ранку, Дірк сидів у себе на кухні й пригнічено дивився на свій холодильник. Уперта кипучість, завдяки якій він зазвичай проживав ще один день, була придушена в зародку цією справою с холодильником. Там, усередині була ув'язнена його воля, замкнена єдиною волосиною.

Він подумав, що йому потрібен клієнт. «Будь ласка, Боже, — думав він, — якщо існує який-небудь бог, будь-який, дай мені клієнта. Звичайнісінького простого клієнта, чим простіше, тим краще. Довірливого та багатого. Когось такого, як той чувак учора». Він постукав пальцями по столу.

Проблема була в тому, що чим довірливішим був клієнт, тим гірше зрештою почувався Дірк через свою добру натуру, яка постійно ставала дибки, роблячи з нього дурня в найменш слушні моменти. Дірк часто погрожував кинути свою добру натуру на землю й притиснути її горлянку коліном, але зазвичай вона перемагала його, перевдягнувшись відчуттям провини або самокатуванням, а в такому костюмі вона могла легко викинути його з рингу.

Довірливого та багатого. Хоча б настільки, щоб Дірк зміг сплатити деякі, ну хоча б один зі своїх найбільших боргів.

Він запалив сигарету. Дим кружляв у ранковому світлі й причіплявся до стелі.

Як той чувак учора…

Він завмер.

Чувак учора…

Світ затамував свій подих.

Тихо та обережно до Дірка доходило, що десь відбулося щось страшне. Відбулося щось жахливо погане. Він відчував, що навколо нього в повітрі висить катастрофа. Його коліна затремтіли.

Він думав, що йому потрібен клієнт. Він думав про це за звичкою, бо саме про це він думав о цій годині ранку кожного дня. Але він забув, що в нього вже є клієнт!

Він шалено подивився на годинник: майже пів на дванадцяту. Він труснув головою, намагаючись прогнати мовчазне дзвеніння між вухами, потім істерично кинувся до свого капелюха та шкіряного плаща, що висіли за дверима.

П'ятнадцять секунд по тому він вийшов з будинку, спізнившись на п'ять годин, але рухаючись дуже швидко.

Розділ 4

Хвилину або дві по тому Дірк зупинився, щоб подумати, як йому діяти. Замість того, щоб з'явитися на п'ять годин пізніше захеканим, буде краще, якщо він з'явиться через п'ять годин і кілька хвилин, але тріумфально. «Боже, хоч би я не надто рано прийшов!» було б слушною початковою реплікою, але вона вимагала якогось продовження, а йому на думку нічого не спадало.

Можливо, було б швидше, якщо він повернеться додому й поїде на машині, але йти до клієнта було недалеко, а сидячи за кермом він мав надзвичайну схильність до блукання. Здебільшого вона була пов'язана з його методом дзен-навігації, який полягав у тому, що він знаходив перше-ліпше авто, яке виглядало так, ніби знає, куди їде, і просто їхав за ним слідом. Результати були частіше дивовижні, ніж успішні, але він вважав, що це було варто продовжувати хоча б заради тих небагатьох випадків, коли результати виявлялися дивовижно успішними.

Більш того, він не мав певності щодо працездатності своєї машини. Це був старенький «Ягуар», виготовлений у той особливий період історії цієї компанії, коли вони робили машини, що мусили заїжджати на СТО частіше, ніж на заправку, а між двома поїздками часто потребували кількох місяців відпочинку. Втім, тепер, трохи подумавши, Дірк був упевнений, що бензобак пустий, а щоб наповнити його, у нього не було ані готівки, ані пластикової картки.

Він облишив ці думки як абсолютно безперспективні.

Міркуючи над своїм становищем, він зупинився, щоб купити газету. Годинник на магазині показував одинадцяту тридцять п'ять. Прокляття. Він подумав, чи не облишити йому цю справу. Просто піти й забути про неї. Пообідати. Бо в будь-якому разі ця справа чревата труднощами. Точніше, вона чревата однією конкретною трудністю: як за таких обставин зберегти обличчя. Уся ця справа була повною нісенітницею. Клієнт вочевидь був не сповна розуму, і Дірк не став би навіть думати про те, щоб взятися за цю справу, якби не одна важлива річ.

Триста фунтів стерлінгів на день плюс витрати.

Клієнт погодився на це без торгу. А коли Дірк почав свою звичайну промову про те, що його методи, які базуються на фундаментальному взаємозв'язку всього з усім, часто призводять до витрат, які недосвідченому оку можуть видатися недоречними, клієнт просто відмахнувся від цього, як від якоїсь дрібниці. Такі клієнти подобалися Діркові.

Єдина річ, на якій клієнт наполіг під час нападу майже надлюдської розсудливості, полягала в тому, що Дірк мав прибути, просто мусив, мусив, мусив прибути й бути готовим, пильним і уважним, обов'язково, не спізнившись ні на секунду, о шостій тридцять ранку. Неодмінно.

Що ж, просто клієнтові доведеться визнати, що в цьому він теж помилився. Пів на сьому вранці — це просто абсурдний час, і він, клієнт, не міг казати це серйозно. Від половини на сьому до дванадцятої — ось що він, напевно, мав на увазі, а якщо він сваритиметься через це, то Дірк не матиме іншого вибору, окрім як послатися на серйозні статистичні дані. Нікого ніколи не вбивають до обіду. Нікого. Люди на це ще не здатні. Спочатку треба добряче попоїсти, щоб підвищити в крові рівень цукру та рівень кровожерливості. Дірк мав цифри на доказ.

Чи знає Енсті (його клієнта звали Енсті — дивний, напружений чоловік віком за тридцять років, з пильними очима, вузькою жовтою краваткою та з одним з великих будинків на Лаптон Роуд; Діркові він не дуже сподобався, бо виглядав так, ніби намагався проковтнути рибу) чи знає він, що 67 відсотків усіх відомих убивць, яких про це питали, вважали за краще обідати печінкою та беконом? Що інші 22 відсотки не могли вибрати між омлетом і пловом з креветками? Це відразу відкидало 89 відсотків загроз, а на той час, коли викреслиш зі списку також салатоїдів і шанувальників сендвічів з шинкою й почнеш оцінювати кількість людей, які здатні вдатися до таких дій натщесерце, потрапиш у царину незначної мізерності на грані фантазії.

Приблизно о пів на третю, або навіть о третій, треба було вже починати пильнувати. Серйозно. Навіть у хороші дні. Навіть якщо ви не отримували смертельних погроз від дивних велетнів з зеленими очима, після обіду все одно треба пильнувати. Реально небезпечний час починається з четвертої години, коли на вулиці виходять хижі зграї видавців і агентів, які шалено намагаються зупинити таксі, доведені до нестями італійською локшиною з вином. Ось це години, що випробовують душу. А шоста тридцять вранці? Забудьте. Дірк забув.

Набравшись таким чином рішучості, Дірк вийшов з магазину на морозне повітря вулиці й пішов далі.

— Я гадаю, ви хочете сплатити за газету, пане Дірк! — сказав газетяр, підтюпцем наздоганяючи його.

— Ах, Бейтсе, — гордовито сказав Дірк, — ви та ваші вигадки. То одне собі гадаєте, то інше. Дозвольте порекомендувати вам спокій. Життя, яке сповнене очікувань — важке життя. Воно веде до смутку й розчарування. Навчіться насолоджуватися радістю теперішньої миті.

— Здається, вони коштують двадцять пенсів за штуку, пане, — спокійно сказав Бейтс.

— Зважаючи на те, що це ви, Бейтсе, зробімо ось що. У вас є при собі ручка? Простої кулькової ручки буде достатньо.

Бейтс вийняв зі внутрішньої кишені ручку й простягнув її Діркові, а той відірвав куточок газети, на якому була надрукована ціна, й написав над нею «я вам винен». Він простягнув клаптик паперу чоловікові.

— Мені покласти його разом із іншими, пане?

— Покладіть його туди, де вам найбільш приємно, любий Бейтсе, іншого я вимагати у вас не можу. А поки що бувайте, добродію!

— Я гадаю, що ви маєте повернути мені ручку, пане Дірк.

— Відразу, як для такої операції настане сприятливий час, мій любий Бейтсе, — сказав Дірк. — Можете на це розраховувати. А поки що є більш важливі справи. Радість, Бейтсе, думайте про велику радість! Бейтсе, будь ласка, відпустіть мене.

Мляво смикнувши його востаннє, маленький чоловічок знизав плечима й почапав назад до своєї крамниці.

— Гадаю, ми з вами ще побачимося, пане Дірк! — гукнув він через плече без особливого ентузіазму.

Дірк люб'язно вклонився спині газетяра, а потім поспішив далі, на ходу розгортаючи газету на сторінці гороскопів. «Практично всі ваші сьогоднішні рішення будуть помилковими», — безцеремонно було написано там. Дірк буркнув і перегорнув сторінку. Він жодної секунди не думав, що великі каменюки, що вертяться в кількох світлових роках звідси, можуть знати про його день щось таке, чого не знає він. Просто «Великий Заґанза» був старим другом Дірка й знав день його народження, а тому завжди писав для його знаку Зодіаку такий прогноз, щоб дошкулити. Відтоді як він почав писати гороскопи для цієї газети, обсяги її продажу знизилися приблизно на одну дванадцяту, і причину цього знали лише Дірк і Заґанза.

Дірк поспішав далі, швидко гортаючи решту сторінок. Як і завжди, там не було нічого цікавого. Багато йшлося про пошуки Джаніс Сміт, зниклої працівниці авіакомпанії в Хітроу, і про те, як вона могла так просто зникнути. Вони надрукували її останнє фото: вона сиділа на гойдалці, волосся заплетене в косу, вік — шість років. Її батько, пан Джім Пірс, сказав, що на фото вона як жива, але відтоді вже сильно виросла й зазвичай була в фокусі. Дірк нетерпляче сунув газету під пахву й ішов далі — його думки надавали перевагу більш цікавій темі.

Триста фунтів за день. Плюс витрати.

Він думав про те, як довго він зможе підтримувати в панові Енсті дивні переконання в тому, що того незабаром уб'є волохате чудовисько з рогами та зеленими очима, зростом понад два метри, яке мало звичку махати в нього перед носом різними предметами, як-то підписаним кров'ю контрактом, написаним на незрозумілій мові, або чимось на кшталт коси. Ще однією вартою уваги рисою цієї істоти було те, що ніхто, крім клієнта, її не бачив; пан Енсті вважав це грою світла.

Три дні? Чотири? Дірк сумнівався, що зможе слухати все це з серйозним обличчям цілий тиждень, але вже тішився наперед тисячею фунтів за свої турботи. А в список побічних витрат, які не обговорюються, він впише новий холодильник. Це буде добре. Викидання старого холодильника безумовно є частиною взаємозв'язку всього з усім.

Насвистуючи та уявляючи, як він найме людей, які приїдуть і заберуть старий мотлох, він повернув на Лаптон Роуд і з подивом побачив там поліцейські машини. І швидку допомогу. Йому не сподобалося, що вони там стоять. Це здавалося неправильним. Це погано узгоджувалося з його мріями про новий холодильник.

Розділ 5

Дірк знав Лаптон Роуд. Це була широка вулиця з дорогою на три смуги та з великими терасовими будинками пізньої вікторіанської доби, що стояли високі та непохитні, роздратовані поліцейськими машинами. Роздратовані тим, що ті понаїхали у великій кількості та ще й проблисковими маячками своїми спалахували. Мешканці Лаптон Роуд віддавали перевагу гарній, охайній, одній-єдиній поліцейській машині, яка патрулювала, їздячи вулицею туди-сюди, радісна та надійна, бо ціни на нерухомість тоді теж викликали радість і надію. Але коли проблискові маячки починали спалахувати блакиттю, вони відкидали свою хворобливу блідість не тільки на охайно відновлені цегляні стіни, повз які вони проїжджали, але й на цінність, яку ці стіни собою являли.

З-за шибок вікон сусідніх будівель визирали роздратовані блакитними спалахами стривожені обличчя.

Машин було три; три поліцейські машини, залишені навкіс так, що це не можна було назвати паркуванням. Цим вони надсилали всьому навколишньому світові сигнал про те, що сюди прибув закон, що він бере ситуацію під свій контроль, і що всі, хто до цього займався на Лаптон Роуд нормальними, добрими, радісними справами, можуть іти лісом.

Дірк швидко йшов вулицею, вкриваючись під цупким шкіряним плащем потом. Попереду височів полісмен-констебль; він розставив руки, уявляючи себе, напевно, бар'єром, але Дірк відкинув його вбік потоком слів, на який констебль не зміг вчасно дібрати слушну відповідь. Дірк ринувся в будинок.

Біля дверей його зупинив інший полісмен, і Дірк уже відмахнувся був від нього простроченою дисконтною карткою з супермаркету (вправним рухом руки, який він репетирував перед дзеркалом багато годин у ті довгі вечори, коли йому нічим було зайнятися) аж раптом офіцер сказав:

— Агов! А вас, бува, не Джентлі звати?

Дірк боязко кліпнув на нього очима. Він видав тихий нерозбірливий звук, що залежно від обставин міг означати «так» або «ні».

— Бо вас шеф шукає.

— Шеф шукає? — спитав Дірк.

— Я впізнав вас за його описом, — сказав офіцер, оглядаючи Дірка з голови до п'ят і самовдоволено посміхаючись.

— Взагалі-то, — продовжував офіцер, — він згадував ваше ім'я таким чином, який деякі люди вважають образливим. Він навіть відправив на машині Великого Боба-Шукача, щоб той знайшов вас. Судячи з того, що ви маєте досить непоганий вигляд, Боб вас ще не знайшов. Ті люди, яких Великий Боб-Шукач знаходить, потім не дуже добре почуваються. Їм ледве стає сил на те, щоб на наші питання відповісти. Заходьте. Краще ви, ніж я, — тихо додав він.

Дірк глянув на будинок. На всіх вікнах були закриті жалюзі з нефарбованої сосни. Хоча в усіх інших відносинах будинок здавався добре доглянутим, вичищеним до стану очевидної, підкресленої заможності, закриті жалюзі створювали атмосферу раптової розрухи.

Дивно, але з підвального поверху лунала музика, а точніше одна обірвана фраза з емоційної пісні, яка повторювалася знов і знов. Було таке враження, що голка програвача застрягла в доріжці платівки, і Дірк не розумів, чому ніхто її не вимкне, або ж хоча б не штовхне голку, щоб пісня продовжилася. Пісня здавалася йому смутно знайомою, тож Дірк припустив, що чув її нещодавно по радіо, хоча й не міг цього згадати. Слова, що співалися, були чимось на кшталт:

«Не бери її, не бери, не бери…

Не бери її, не бери, не бери…

Не бери її, не бери, не бери…» — і так знову й знову.

— Вам треба йти в підвал, — байдуже сказав офіцер таким тоном, ніби піти в підвал було останнім, що могло спати на думку людині зі здоровим глуздом.

Дірк коротко кивнув йому і швидко зійшов сходами до вхідних дверей, що були трохи прочинені. Він похитав головою й стиснув плечі, щоб його мозок не тремтів.

Він зайшов.

Передпокій казав про заможність, яка зустрілася зі смаком, сформованим під час студентського життя. Дошки підлоги замість фарби були вкриті поліуретановим лаком, стіни біліли розвішаними по них грецькими килимами — дорогими грецькими килимами. Дірк був готовий побитися об заклад (але не ставити на це гроші), що ретельний обшук цього будинку виявить (окрім бозна-яких інших темних секретів) п'ятсот акцій British Telecom і повну збірку альбомів Боба Ділана до «Blood on the Tracks» включно.

У передпокої стояв ще один полісмен. Він виглядав жахливо молодим; він трохи притулився спиною до стіни й витріщався на підлогу, притиснувши до живота свій шолом. Обличчя в нього було бліде й блискуче. Він тупо подивився на Дірка й ледь помітно кивнув у напрямку сходів, що вели вниз.

Звідти лунали повтори музики:

«Не бери її, не бери, не бери…

Не бери її, не бери, не бери…»

Дірк тремтів від люті, що борсалася всередині нього, шукаючи, кого б їй вдарити або задушити. Йому хотілося палко заявити, що він не має до цього жодного відношення, але він не міг цього зробити, бо поки що ніхто не висунув йому таких звинувачень.

— Ви тут давно? — коротко спитав він.

Щоб відповісти, молодому полісменові довелося взяти себе в руки.

— Ми прибули приблизно півгодини тому, — сказав він хрипким голосом. — Пекло, а не ранок. Суцільна біганина.

— Мені про біганину можете не казати, — абсолютно недоречно сказав Дірк і ринувся сходами вниз.

«Не бери її, не бери, не бери…

Не бери її, не бери, не бери…»

Внизу був вузький коридор. Головні двері з нього були розбиті й висіли на петлях. За ними була велика кімната. Коли Дірк уже майже входив у неї, звідти вийшов великий чоловік і заступив йому дорогу.

— Мені огидно, що в цю справу вплутаний ти, — сказав чоловік. — Невимовно огидно. Розкажи мені, як ти з цим пов'язаний, що б я знав, що саме викликає в мене огиду.

Дірк ошелешено дивився на охайне худе лице.

— Ґілксе? — спитав він.

— Не стій тут як переляканий… як їх звати?.. Тварини, що не тюлені? Набагато гірші за тюленів. Великі та жирні. Дюгоні! Не стій тут, наче переляканий дюгонь! Чому в того… — Ґілкс указав на кімнату позаду себе. — Чому в того чоловіка є твої ім'я та номер телефону, написані на конверті з грошима?

— А як… — спробував заговорити Дірк. — Як, дозвольте спитати, ви сюди потрапили, Ґілксе? Що ви тут робите, так далеко від східної Англії? Невже для вас тут достатньо вогко?

— Триста фунтів стерлінгів, — сказав Ґілкс. — За що?

— Може ви дозволите мені поговорити з моїм клієнтом? — сказав Дірк.

— То він твій клієнт? — похмуро спитав Ґілкс. — Так. Добре. Чому б тобі з ним не поговорити? Мені буде цікаво почути, що ти йому скажеш, — він манірно ступив назад і жестом запросив Дірка в кімнату.

Дірк зібрався з думками й увійшов до кімнати в стані добре контрольованого спокою, який тривав трохи довше секунди.

Більша частина його клієнта тихо сиділа в м'якому кріслі перед стереосистемою. Крісло стояло в оптимальній позиції для прослуховування — відстань від нього до колонок була приблизно вдвічі більша за відстань між ними, що зазвичай вважається ідеальним для створення об'ємної звукової картини.

Він сидів у звичайній розслабленій позі, схрестивши ноги. На столику біля нього стояла чашка з недопитою кавою. Але цю картину псувало те, що голова клієнта акуратно стояла на центрі платівки, що оберталася на програвачі; тонарм наткнувся на шию, через що голка постійно поверталася на одну й ту саму доріжку. Обертаючись, голова з періодом 1.8 секунди кидала на Дірка докірливий погляд, ніби кажучи: «От бачиш, що буває, коли не з'являєшся тоді, коли тебе попросили», а потім знову відверталася до стіни, далі, далі, і знов до нього, щоб ще раз докорити.

«Не бери її, не бери, не бери…

Не бери її, не бери, не бери…»

Кімната навколо Дірка трохи похитнулася, і він приклав руку до стіни, щоб зупинити її.

— Ти мав виконати для свого клієнта якесь особливе доручення? — тихо запитав позаду нього Ґілкс.

— О, просто дрібницю, — слабким голосом сказав Дірк. — З цим воно ніяк не пов'язане. І він не… не згадував нічого такого. Що ж, я бачу, що ви дуже зайняті, тож я, напевно, візьму свою винагороду й піду. Кажете, він її мені залишив?

Сказавши це, Дірк важко опустився на маленький стілець із гнутої деревини й зламав його.

Ґілкс підвів його на ноги й притулив до стіни. Потім вийшов з кімнати і скоро повернувся, несучи на таці графин з водою та склянку. Він налив у склянку води, простягнув її до Дірка й виплеснув на нього.

— Краще?

— Ні, — плювався Дірк. — Ви не можете хоча б програвач вимкнути?

— Це мають зробити криміналісти. Не можна нічого торкатися раніше за цих розумників. Можливо, до речі, це саме вони приїхали. Йди до внутрішнього дворика й трохи подихай там. Пристебни себе наручниками до поруччя й побий себе трохи, бо в мене на це немає часу. І спробуй не мати такий зелений вигляд, добре? Тобі цей колір не личить.

«Не бери її, не бери, не бери…

Не бери її, не бери, не бери…»

Ґілкс утомлено й сердито розвернувся й уже пішов був сходами вгору зустрічати новоприбулих, чиї голоси доносилися з першого поверху, аж раптом зупинився й кілька секунд дивився на голову, що терпляче оберталася на платівці.

— Ти знаєш, — зрештою сказав він, — ці зарозумілі хвальки-самогубці мене дістали. Вони це навмисно роблять, щоб дошкулити.

— Самогубці? — спитав Дірк.

Ґілкс обернувся до нього.

— Вікна зачинені на залізні засуви завтовшки більше сантиметра, — сказав він. — Двері заперті зсередини, ключ був у замку. Біля дверей зсередини купа меблів. Французькі вікна, що виходять у внутрішній двір, зачиняються дверними засувами. Жодної ознаки тунелю. Якщо це було вбивство, то вбивця мав затриматися, щоб дуже добре все заштукатурити. От тільки цемент тут усюди старий і пофарбований. Ні. Ніхто з цієї кімнати не вийшов і ніхто в неї крім нас не заходив, а в тому, що ми його не вбивали, я дуже певний.

— Немає в мене часу гратися з цим, — продовжував Ґілкс. — Очевидно, це самогубство; навмисно зроблено так, щоб було незрозуміло. Була б така можливість, я б заарештував небіжчика за марнування часу поліції. Знаєш що? — сказав він, глянувши на годинник. — Даю тобі десять хвилин. Якщо ти вигадаєш правдоподібне припущення щодо того, як він це зробив, щоб я міг його в рапорті написати, я дозволю тобі взяти докази в конверті за вирахуванням двадцятивідсоткової компенсації моїх моральних збитків, пов'язаних із тим, що я не дав тобі по зубах.

На мить Дірк замислився, чи не сказати про візити, які за словами клієнта робив йому дивний і страшний зеленоокий волохатий велетень, що регулярно з'являвся нізвідки й гримав щось про контракти й зобов'язання, розмахуючи загостреною до блиску косою, але зрештою вирішив, що не треба.

«Не бери її, не бери, не бери…

Не бери її, не бери, не бери…»

Нарешті його охопило обурення на себе. Через смерть свого клієнта він як слід обуритися на себе не міг, бо такий тягар був би надто великий і жахливий, щоб його нести. Але тепер, коли Ґілкс його принизив, а він був у надто хиткому й збентеженому стані, щоб дати здачі, він виявив, що через це може як слід обуритися на себе.

Він різко відвернувся від свого ката й вийшов у внутрішній дворик, щоб побути зі своїм обуренням на самоті.

Дворик був невеличкий, мощений, він був за задньою, західною стіною будинку, і світло в нього майже не потрапляло, бо його заступали висока задня стіна будинку та висока стіна якоїсь промислової будівлі на протилежному кінці. Посередині двору бозна навіщо стояв сонячний годинник. Коли на нього потрапляло хоч якесь світло, можна було бути певним, що був приблизно південь. А ще на нього сідали птахи. Були також кілька похмурих квітів у горщиках.

Дірк устромив у рот сигарету й люто спалив її кінчик.

«Не бери її, не бери, не бери…

Не бери її, не бери, не бери…» — досі муляли вухо звуки з будинку.

Охайний кам'яний паркан відділяв внутрішній двір від садків сусідніх будинків. Той, що зліва, був такого самого розміру, як і цей, а той, що справа, тягнувся трохи далі, користуючись тим, що промислова будівля закінчувалася цегляним парканом. Панувала атмосфера добре-доглянутості. Нічого величного, нічого яскравого, просто відчуття того, що все було гаразд, а підтримання будинків у належному стані не є проблемою. Зокрема, будинок справа створював враження, що його цегляні стіни нещодавно поновили, а на його вікнах навели глянець.

Дірк жадібно ковтнув повітря і якусь мить стояв і дивився на видимий поміж дахами будівель клаптик неба, сірого й туманного. На тлі хмар кружляла єдина темна цяточка. Якийсь час Дірк дивився на неї, радіючи будь-чому, на чому можна було зосередити увагу, щоб не думати про жахіття в кімнаті, з якої він щойно вийшов. Він смутно усвідомлював, що в тій кімнаті щось відбувається: хтось заходить, хтось виходить, хтось щось вимірює, хтось фотографує, а також мають відбуватися певні заходи щодо прибирання відтятої голови.

«Не бери її, не бери, не бери…

Не бери її, не бери, не бери…

Не бе…» — хтось її нарешті все-таки взяв, настирливе повторення припинилося, і тепер у полуденному повітрі мирно плив звук далекого телевізора.

Але Дірк зазнавав великих труднощів щодо сприйняття цього всього. Від довкілля його увагу постійно відвертали безперервні запаморочливі удари по голові, що були нападами відчуття вини. Це була не звичайна фонова вина, яку відчуваєш через те, що дожив аж до кінця вісімдесятих років двадцятого сторіччя — цьому Дірк зазвичай давав ради дуже вправно. Натомість це було разюче відчуття того, що «саме ця жахлива річ є саме моєю жахливою провиною». Жоден зі звичних йому ментальних прийомів не допомагав йому прибратися з дороги величезного маятника.

Бам! — і маятник мчав далі, а потім повертався — бам! І знову, і знову.

Бам, бам, бам!

Він спробував пригадати хоч якісь деталі того, що його покійний клієнт (бам, бам) казав (бам) йому (бам), але це було (бам) неможливо (бам) через це постійне бамкання (бам). Чоловік сказав (бам), що (Дірк зробив глибокий вдих) (бам) його переслідує (бам) озброєний косою великий волохатий зеленоокий монстр.

Бам!

Слухаючи клієнта, Дірк подумки посміхався.

Бам, бам, бам, бам, бам!

І подумав «Оце так ідіот».

Бам, бам, бам, бам, бам!

Косою (бам) і контрактом (бам).

Клієнт не знав і не мав жодної гадки про те, що це був за контракт.

«Авжеж», — подумав Дірк (бам).

Але в клієнта було непевне відчуття, що той якось стосувався картоплини. Із цим була пов'язана якась складна історія (бам, бам, бам).

У цей момент розмови з клієнтом Дірк серйозно кивнув (бам) і з серйозним виглядом поставив галочку в записнику, який він тримав на столі (бам) саме для того, щоб із серйозним виглядом ставити в ньому галочки. Тієї миті він пишався тим, що зміг удати, ніби поставив галочку в маленькому квадратику проти надпису «Картоплина».

Бам, бам, бам, бам!

Пан Енсті сказав, що пояснить про картоплину детальніше, коли Дірк прибуде для виконання свого завдання.

І Дірк пообіцяв (бам) — легко (бам) і безтурботно (бам), з недбалим змахом руки (бам, бам, бам) — бути на місці о шостій тридцять ранку (бам), бо термін контракту спливає о сьомій.

Дірк пам'ятав, що поставив ще одну галочку проти уявного напису «Термін контракту щодо картоплини спливає о сьомій ранку». (Ба…)

Він більше не міг терпіти це бамкання. Він не міг винити себе в тому, що трапилося. Ну, тобто, він міг, звісно. Авжеж міг. І винив. Бо це ж через нього (бам). Але він не міг продовжувати винити себе в тому, що трапилося, і водночас чітко думати про це, а саме це наразі треба було зробити. Йому доведеться доритися до самих коренів цієї жахливої справи (бам), і якщо він хоче бути здатним на це, він має якось позбавити себе (бам) цього бамкання.

Величезна хвиля злості накрила його, коли він міркував над своїм становищем і над сплутаними проблемами свого життя. Він ненавидів цей охайний дворик. Він ненавидів усі ці сонячні годинники й усі ці акуратно пофарбовані вікна, всі ці жахливо гарні дахи. Він хотів перекласти вину з себе на фарбування, на огидно охайні бруковані доріжки, на відверто огидну мерзенність акуратно поновленої цегляної кладки.

— Перепрошую…

— Що? — він різко розвернувся, захоплений зненацька втручанням у його приватну лють тихого ввічливого голосу.

— А ви маєте якесь відношення до… — слабким змахом руки жінка вказала на неприємність, нижньо-поверховість і жахливу поліційність, що відбувалися в будинку її сусіда. На зап'ясті в неї був червоний браслет, що пасував до оправи її окулярів. Вона дивилася поверх кам'яного паркана з будинку, що був праворуч, а на обличчі в неї було легке тривожне несхвалення.

Дірк, онімівши, дивився на неї. Вона виглядала на сорок із чимось років, в ній безпомилково вгадувалася причетність до реклами.

Вона стурбовано зітхнула.

— Я розумію, що все це має бути жахливо, — сказала вона, — але чи довго воно ще триватиме? Ми викликали поліцію лише тому, що від галасу тієї платівки готові були вже на стіну лізти. Це все дещо…

Вона кинула на нього безмовний погляд, що розраховував на співчуття, і Дірк вирішив, що винною в усьому може бути вона. Як на нього, то нехай вона відчуває напади провини, поки він займатиметься справою. Вона на це заслуговувала; самим лише тим, що носила такий браслет.

Ні пари з вуст, він повернувся до неї спиною й повернув свою лють усередину будинку, де вона конденсувалася в дещо жорстке й конструктивне.

— Ґілксе! — сказав він. — Щодо вашої гіпотези про зарозумілого самогубця. Мені вона подобається. Вона мене влаштовує. Думаю, я знаю, як той зарозумілий виродок це зробив. Дайте мені ручку. Дайте мені папір.

Він рішуче всівся за обідній стіл з вишневої деревини, що стояв у задній частині кімнати, і хвацько намалював схему подій, в якій були застосовані кілька кухонних інструментів, підвішена люстра, точний розрахунок часу, а ще наріжним каменем було те, що програвач платівок був японського виробництва.

— Це має задовольнити ваших криміналістів, — жваво сказав Ґілксові Дірк.

Чуваки-криміналісти глянули на це, поміркували над найважливішими моментами й сказали, що їм подобається. Припущення були прості, неймовірні й саме такої природи, яка сподобається коронеру, який любив проводити вихідні там же, де й вони.

— А чи не зацікавить вас ідея, — побіжно спитав Дірк, — що небіжчик уклав якусь диявольську угоду з надприродним агентством, платню якому з нього було стягнуто?

Криміналісти подивилися один на одного й похитали головами. З усього було видно, що на їхню думку цей ранок вже й так затягнувся, і що такі розмови лише створюють непотрібні ускладнення в справі, яку без цих ускладнень вони розраховують закінчити ще до обіду.

Дірк знизав плечима, взяв свою частку доказів, востаннє кивнув констеблеві й пішов сходами нагору.

Дійшовши до передпокою, він раптом збагнув, що тихе бубніння денного телебачення, яке він почув із садка, раніше було нечутне через настирливий звук з програвача, голка якого застрягла в одній доріжці.

Але тепер він з подивом зрозумів, що насправді цей звук доноситься з верхніх поверхів цього будинку. Швидко озирнувшись і переконавшись, що за ним не стежать, він ступив на нижню сходинку сходів, що вели до верхніх поверхів будинку, й здивовано подивився вгору.

Розділ 6

Сходинки були застелені елегантною суворою килимовою доріжкою. Дірк повільно зійшов ними нагору повз великі засохлі істоти в горщику, що стояв на першому сходовому майданчику, і зазирнув у кімнати другого поверху. Вони теж були елегантні й висохлі.

Лише більша з двох спалень мала ознаки того, що нею зараз користувалися. Від початку її дизайн був вочевидь розрахований на те, щоб ранішнє світло грало на вишукано розставлених квітах і на стьобаних ковдрах, набитих чимось на кшталт сіна, але тепер було відчуття, що кімнату завойовували шкарпетки й одноразові бритви. У цій спальні була виразна відсутність хоча б чогось жіночого — така сама відсутність, яку залишає по собі картина, що колись висіла на стіні. В атмосфері відчувалися напруження, смуток і якісь речі, які треба було прибрати з-під ліжка.

У ванній кімнаті, до якої можна було пройти через спальню, на стіні проти унітаза висів золотий диск за продаж п'ятисот тисяч примірників платівки під назвою «Гаряча картоплина» у виконанні гурту «Кулачний бій і третя акустична зозуля». Дірк смутно пригадував, що читав у недільній газеті частину інтерв'ю з лідером цього гурту (загалом музикантів у гурті було двоє, один з них був лідером). Його спитали про назву гурту й він відповів, що за нею стоїть досить цікава історія, яка виявилася зовсім не цікавою. «Назва може означати будь-що, що вам захочеться», — знизавши плечима додав він, сидячи на канапі в кабінеті свого менеджера десь на Оксфорд-Стріт.

Дірк згадав, як читаючи тоді це інтерв’ю уявив, що журналіст у відповідь ввічливо кивнув і щось занотував. У шлунку Дірка утворилося щось нудотне, що він зрештою розчинив джином.

«Гаряча картоплина», — думав Дірк. Коли він дивився на золотий диск, що висів у червоній рамці, йому раптом стало зрозуміло, що саме на цій платівці, вочевидь, і стояла голова пана Енсті. Гаряча картоплина. Не бери її.

Що це може означати?

«Будь-що, що вам захочеться», — незадоволено подумав Дірк.

Він згадав про те інтерв'ю ще дещо: Пейн (лідера «Кулачного бою і третьої акустичної зозулі» звали Пейн[2]) стверджував, що слова цієї пісні були майже дослівним записом розмови, яку він або хтось інший почув чи то в кав'ярні, чи то в лазні, чи то в літаку, чи то деінде. Дірку стало цікаво, що б відчули ті люди, чия це була розмова, якби почули, як їхні слова повторюються за тих обставин, за яких їх щойно почув він.

Він подивився уважніше на наклейку в центрі золотої платівки. Зверху було написано просто «ARRGH!», а під назвою пісні були вказані імена авторів: «Пейнтон, Малвіл, Енсті».

Малвіл, напевно, був тим членом «Кулачного бою і третьої акустичної зозулі», який не був лідером. А присутність у цьому списку Джефа Енсті, напевно, була причиною того, що він зміг придбати цей будинок. Коли Енсті говорив про контракт, що був якось пов'язаний із «Картоплиною», він думав, що Діркові зрозуміло, що він має на увазі. А Дірк просто припустив, що Енсті верз дурниці. Про того, хто розповідає про зеленооких чудовиськ із косами, було дуже легко припустити, що той також верзе дурниці і про картоплю.

З глибоким неспокоєм Дірк зітхнув. Йому не подобалося, що трофей висів на стіні так акуратно, тож він трохи посунув його, щоб той висів по-людські, з недбалим нахилом. Коли він це робив, з-за рами випав і пурхнув до підлоги конверт. Дірк спробував його спіймати, але невдало. Важко крекнувши, він нагнувся й підняв його.

Це був великий, кремового кольору конверт з дорогого цупкого паперу, грубо розрізаний з одного боку та знову заклеєний скотчем. Взагалі-то, було таке враження, що його відкривали й заклеювали багато разів, і це припущення підтверджували кілька імен, яким цей конверт було адресовано — кожне з них було закреслене й замінене новим.

Останнім ім'ям на ньому було «Джеф Енсті». Принаймні, Дірк припустив, що воно останнє, бо це було єдине ім'я, яке не було старанно закресленим. Дірк подивився на інші імена, намагаючись прочитати їх. Декілька з них, які він ледве міг розгледіти, начебто зворушили в його пам'яті якісь спогади, але йому було потрібно оглянути цей конверт значно детальніше. Відтоді, як він став детективом, він завжди хотів купити собі збільшувальне скло, але так і не купив. А ще в нього не було складного ножа, тому він неохоче вирішив, що буде краще тимчасово заховати цей конверт у глибоких кишенях плаща й дослідити його згодом, на самоті.

Він швидко зазирнув за рамку золотого диска, щоб перевірити, чи немає там ще якого-небудь скарбу, але розчарувався й тому пішов з ванної кімнати продовжувати огляд решти будинку.

Інша спальня була акуратна й позбавлена душі. Невикористана. Її головними рисами були дерев'яне ліжко, стьобана ковдра та старий пошарпаний комод, який відновили методом занурення в бак із кислотою. Дірк зачинив двері цієї кімнати й почав здійматися маленькими хиткими білими сходами, що вели на горище, з якого чулися звуки мультфільму про Баґза Банні.

На вершечку сходів був малесенький майданчик, з якого в один бік можна було потрапити до ванної кімнати, настільки крихітної, що найзручніше нею було користатися не заходячи, а лише устромляючи в неї ту кінцівку, яку треба помити. Двері до неї не були закриті, бо заважав зелений шланг, що тягнувся від крана холодної води над рукомийником через сходовий майданчик до єдиного іншого приміщення на цьому найвищому поверсі.

Це було мансардне приміщення з сильно похиленим дахом, в якому було лише кілька місць, де людина середнього зросту могла випростатися.

Дірк стояв зігнувшись у дверях і зазирав усередину, боячись того, що він може там знайти. Цій кімнаті була властива загальна брудність. Штори були засунуті, світло між ними в кімнату майже не заходило, тож видно було здебільшого завдяки мерехтливому сяйву мультиплікаційного кролика. Незастелене ліжко з сирими зім'ятими простирадлами було заштовхане під дуже низьку частину стелі. На стінах та на деяких майже вертикальних частинах даху висіли грубо вирізані журнальні ілюстрації. Жодної загальної теми чи призначення цих зображень побачити не вдавалось. Поруч із двома фото яскравих німецьких автомобілів і рекламою ліфчика були також грубо вирване зображення фруктового пирога, частина реклами страхування життя та інші несхожі фрагменти, з яких витікала думка, що їх було дібрано та розташовано з тупою тваринною байдужістю до будь-якого сенсу, який вони мали.

Звиваючись по підлозі, шланг уходив за старе крісло, що стояло перед телевізором.

Кролик біснувався. Сяйво його біснування грало на потертих підлокітниках крісла. Баґз боровся з органами управління літака, який стрімко нісся до землі. Раптом він побачив кнопку з написом «автопілот» і натиснув її. Відкрилася стінна шафа, звідти виліз робот-пілот, який оцінив ситуацію і вистрибнув з літака. Літак мчав до землі, але на щастя перед самісіньким зіткненням пальне в нього скінчилося, тож кролик врятувався.

А ще Дірк бачив над спинкою крісла верхівку чиєїсь голови.

Волосся на ній було темне, сплутане й масне. Дірк довго занепокоєно дивився на голову, а потім повільно рушив усередину, щоб подивитися, чи приєднана вона до чогось. Полегшення, яке він відчув обійшовши крісло й побачивши, що голова приєднана до живого тіла, було дещо затьмарено зовнішнім виглядом тіла, до якого вона була приєднана.

У кріслі напівлежав хлопчик.

Йому було, напевно, тринадцять або чотирнадцять років і хоча він не справляв враження хворого в фізичному сенсі, здоровим він, безумовно, не був. Його волосся звисало з голови, голова занурилася поміж плечима, а на кріслі він лежав такий незграбний, наче зім'ятий, ніби його скинули туди з поїзда. З одягу на ньому були дешева шкіряна куртка та спальний мішок.

Дірк дивився на нього.

Хто він такий? Чому цей хлопчик сидить і дивиться телевізор у будинку, в якому щойно відтяли людині голову? Чи знає він, що трапилося? Чи знає про нього Ґілкс? Чи Ґілкс узагалі піднімався сюди? Адже для цього, врешті-решт, полісменові, що займається незрозумілим самогубством, треба було пройти аж кілька прольотів сходів.

Після того, як Дірк простояв там близько двадцяти секунд, погляд хлопчика підвівся на нього, не знайшов на чому затриматися й знову опустився, втупившись у кролика.

Діркові було дуже незвично справляти на когось таке незначне враження. Він перевірив, чи є на ньому його величезний шкіряний плащ і його дурний червоний капелюх, чи достатньо драматично виглядає його силует на тлі дверного прорізу.

На мить він занепав духом і сказав «Емм…» щоб представитися, але увагу хлопчика привернути цим не зміг. Йому це не сподобалося. Дитина навмисно, ба навіть зловмисно, демонстративно дивилася телевізор. Він нахмурився. Діркові здалося, що в кімнаті дедалі сильніше, наче пара, накопичується напруження. Уся атмосфера кімнати мала складний, наче шиплячий характер, на який він не знав, як реагувати. Напруга зростала, а потім несподівано зникла водночас із раптовим клацанням, від якого Дірк мало не підстрибнув.

Хлопець розгорнувся, наче жирна, повільна змія, нахилився вбік і виконав за кріслом якісь складні дії, що були пов'язані, як тепер зрозумів Дірк, з електричним чайником. Коли дитя повернулося до своєї початкової пози, в його правій руці вже була пластикова каструлька, з якої воно виделкою виколупувало та клало собі в рот нитки якоїсь речовини, від якої здіймалася пара.

Пригода кролика дійшла кінця й натомість з'явився веселий комік, який порадив глядачам купувати пиво певної марки, не аргументуючи свою пораду нічим, крім свого навряд чи безкорисливого авторитету.

Дірку здалося, що настав уже час справити на події дещо більший вплив, ніж він поки що спромігся. Він ступив уперед, прямісінько перед очі хлопчика.

— Хлопче, — сказав Дірк, сподіваючись, що його голос звучить водночас твердо й лагідно, але в жодному разі не зверхньо, не фальшиво й не безтактно. — Мені треба знати, хто…

Цієї миті його відволікло видовище, що відкрилося перед ним з його нової позиції. З іншого боку крісла стояла велика напівпорожня оптова коробка локшини швидкого приготування, велика напівпорожня коробка з шоколадними батончиками, напівзруйнована піраміда бляшанок безалкогольних напоїв і кінець шланга. На кінці шланга був пластиковий кран, з якого, вочевидь, можна було наповнити чайник.

Дірк збирався був просто спитати хлопця, хто він такий, але з цього ракурсу сімейна схожість була очевидною. Це безумовно був син нещодавно обезголовлюваного Джефрі Енсті. Можливо, ця поведінка є просто способом здолати шок. Або ж хлопчик дійсно не знав, що трапилося. Або ж він…

Про це Діркові було неприємно думати.

Йому взагалі було важко чітко думати через те, що телевізор біля нього намагався від імені виробника зубної пасти глибоко стурбувати його тим, що може відбуватися в його роті.

— Отже, — сказав він. — Мені неприємно, що я тривожу тебе в цей, як я розумію, важкий і трагічний період твого життя, але перш за все я хотів би знати, чи усвідомлюєш ти, що цей період твого життя важкий і трагічний?

Нічого.

«Добре, — подумав Дірк, — настав час невеликої доцільної суворості». Він відкинувся спиною на стіну, всунув руки в кишені, наче кажучи «Гаразд, якщо ти хочеш, щоб це було так», кілька секунд похмуро дивився на підлогу, а потім різко підвів голову й жорстко подивився хлопцеві поміж очі.

— Я мушу тобі сказати, хлопче, — коротко сказав він, — що твій батько помер.

Це могло б спрацювати, якби саме цієї миті не почалася дуже популярна давня реклама. Діркові вона здавалася особливо приголомшливим зразком цього жанру.

На її початку ангела Люцифера жбурнули з небес у пекельну безодню, де він лежав на палаючому озері, доки не з'явився перехожий демон, який дав йому бляшанку газованого напою, що називався sHades. Люцифер взяв його й покуштував. Він жадібно поглинув увесь вміст бляшанки, а потім повернувся до камери, надів дизайнерські сонцезахисні окуляри, сказав «От що я називаю ушкварити вечірку!» й розлігся грітися у сяйві розпечених жарин, що купами лежали навколо нього. Цієї миті неможливо глибокий хрипкий американський голос, що звучав так, ніби він сам виповз якщо не з глибин пекла, то щонайменше з пивниці, до якої він прагнув повернутися якнайшвидше, щоб маринувати себе там до потрібної для роботи форми, сказав: «sHades. Напій з Пекла…» І тоді бляшанка трохи повернулася, щоб приховати початкове «s» і назва перетворилася на «Hades»[3].

З теологічної точки зору все це, як на думку Дірка, було дещо наплутане, але хіба має значення ще одна крихітна крапля брехні в такому бурхливому потоці?

Потім Люцифер знову сунув свою пику до камери й сказав: «Заради такого варто впасти…» і на той випадок, якщо глядач зовсім очманів від сюжету, початкові кадри, на яких Люцифера скидають з небес, швидко повторили, щоб підкреслити слово «впасти».

Усе це повністю заволоділо увагою хлопчика.

Дірк присів між хлопчиком і екраном.

— Послухай мене, — почав він.

Хлопчик вигнув шию, щоб побачити за Дірком екран. Йому довелося перекласти свої кінцівки в кріслі таким чином, щоб одночасно з цим мати можливість класти всередину себе локшину.

— Послухай, — знову наполягав Дірк.

Діркові здалося, що насувається серйозна небезпека того, що він утратить контроль над ситуацією. Річ була не просто в тому, що увага хлопчика була прикута до телевізора, а в тому, що ніщо інше, здавалося, не мало для нього ніякого значення або взагалі не існувало. Дірк був усього лише предметом, що заступав телевізор. Навряд чи хлопець бажав йому зла, він просто хотів бачити те, що Дірк заступав.

— Слухай, ми можемо тимчасово вимкнути його? — спитав Дірк, намагаючись передати голосом роздратування.

Хлопець ніяк не відреагував. Можливо, плечі в нього трохи напружилися. А може, то він просто знизав ними. Дірк розвернувся й розгубився, бо не знав, яку кнопку треба натиснути, щоб вимкнути телевізор. Йому здалося, що органи управління цього апарата були створені заради єдиної мети — не вимикатися, бо не було жодної кнопки з надписом «ввімк/вимк». Врешті-решт Дірк просто висмикнув штепсель з розетки на стіні та знову повернувся до хлопчика, а той розбив йому ніс.

Коли вони обоє важко падали в напрямку телевізора, Дірк відчув, як перегородка носа хрустить від жахливого зіткнення з лобом хлопчика, але і звук ламання кістки, і Дірків болісний крик губилися на тлі шаленого виття, що вивергалося з горла хлопчика. Дірк безпомічно намагався захиститися від люті цього нападу, але хлопець сидів зверху, його лікоть влучив Діркові в око, його коліна лупцювали спочатку по грудній клітині, потім по вже й так зламаному носу, а потім хлопець проповз над ним і знову під'єднав телевізор до електрики. Після цього він знову зручно влаштувався в кріслі й неспокійними похмурими очима дивився на те, як відновлюється зображення.

— Міг би хоча б новин дочекатися, — без виразу сказав він.

Дірк розкрив від подиву рот. Він сидів зігнувшись на підлозі, обома руками тримався за ніс, з якого текла кров, і роззявивши рот дивився на неймовірно апатичне чудовисько.

— Вггфф… фффммм… ннгг! — обурювався він, а потім тимчасово здався, щоб перевірити, чи сильно ушкоджений його ніс.

Між його пальцями щось хиталося й огидно клацало, і несподівано здалося, що весь ніс має жахливо незнайому форму. Він вийняв з кишені носову хусточку й приклав її до обличчя. Вона швидко просочилася кров'ю наскрізь. Дірк хитко підвівся, відмахнувся від неіснуючих пропозицій допомоги й вийшов звідти до крихітної ванної кімнати. Там він сердито зірвав з крана шланг, знайшов рушник, просочив його холодною водою й притиснув його до обличчя на хвилину або на дві, доки потік крові не зменшився до цівочки, а потім припинився. Він подивився на себе в дзеркало. Його ніс безумовно похилився під досить безпутним кутом. Він мужньо спробував поправити його, але недостатньо мужньо. Біль був неймовірний, тож довелося задовольнитися обережним протиранням мокрим рушником і тихою лайкою.

Потім він постояв там ще трохи, нахилившись над умивальником, важко дихаючи й тренуючись люто казати в дзеркало «Гаразд!» У нього виходило «Гавазд!», і авторитет у голосі не чувся. Коли він достатньо взяв себе в руки, або ж, принаймні, настільки опанував себе, наскільки це взагалі було можливо в найближчому майбутньому, він розвернувся й похмуро пішов назад, до лігва бестії.

Бестія сиділа й тихо поглинала новини про цікаві й захопливі ігрові телепередачі, яких дочекаються ввечері непохитні глядачі, а на Дірка, який повернувся, навіть не глянула.

Дірк швидко підійшов до вікна й різко відсунув штори, маючи слабку надію на те, що від денного світла ця тварюка зіщулиться й запищить, але та лише трохи скривилася. Повз вікно пролетіла темна тінь, але Дірк не встиг подивитися, що то було.

Він повернувся лицем до хлопчика-монстра. У телевізорі починався денний випуск новин, і хлопчик здавався трохи відкритішим, більш сприйнятливим до світу, що існував поза межами мерехтливого прямокутника. Він кинув на Дірка сумний, втомлений погляд:

— Що треба?

— Я вже казав, що беді треба, — люто й жалюгідно сказав Дірк. — Я… стривай-до… Я здаю це обдиччя!

Діркова увага раптово перемкнулася на екран телевізора, де показували більш сучасну світлину зниклої дівчини-реєстраторки з аеропорту.

— Що ти тут робиш? — спитав хлопчик.

— Тссс! — сказав Дірк і всівся на підлокітник крісла, не зводячи очей з обличчя на екрані. Це фото було зроблено приблизно рік тому, ще до того, як дівчина дізналася про корпоративну блискучу помаду для губ. У неї було кучеряве волосся, вигляд у неї був непривабливий, ображений.

— Ти хто такий? Що відбувається? — наполягав хлопчик.

— Сдухай, забовкди! — гримнув Дірк. — Я хочу подибитися!

Диктор новин сказав, що представники поліції спантеличені відсутністю на місці пригоди слідів Джаніс Сміт. Вони пояснили, що не можуть обшукувати одну й ту саму будівлю безкінечно й просили будь-кого, хто знає хоча б щось про її поточне місце перебування, повідомити їх.

— Це боя секретавка! Це паді Пірс! — приголомшлено скрикнув Дірк.

Хлопцеві колишня Діркова секретарка була нецікава, тож він облишив спроби привернути до себе увагу Дірка. Він виповз зі спального мішка й почапав до ванної кімнати.

Дірк витріщався на телевізор, не вірячи, що не зрозумів, ким була зникла дівчина, раніше. Втім, він вирішив, що не було жодної причини для того, щоб він зрозумів це раніше. Після одруження вона змінила своє прізвище, і це був перший раз, коли показали світлину, на якій її можна було впізнати. До сьогодні він дивним випадком в аеропорті майже не цікавився, але тепер той вимагав його уваги.

Вибух тепер було офіційно визнано «Діянням Бога».

«Але якого бога? — думав Дірк. — І навіщо? Якому богові може знадобитися вештатися по Другому Терміналі аеропорту Хітроу й намагатися сісти на рейс до Осло?»

Після жалюгідної апатії кількох минулих тижнів на нього раптово звалилося багато питань, що потребували його негайної уваги. Нахмурившись, він глибоко замислився й майже не помітив, як хлопчик-монстр повернувся до кімнати й знову заповз ногами в свій спальний мішок — саме вчасно, бо починалася реклама. Перша з них зображала, яким чином цілком звичайний бульйонний кубик може стати природним фокусом нормального, щасливого сімейного життя.

Дірк схопився на ноги й готовий був почати знову допитувати хлопчика, але ледь подивившись на нього занепав духом. Монстр був уже дуже далеко, він знову зачаївся в своєму темному, мерехтливому лігві і Дірк не відчував великого бажання турбувати його в таку мить.

Він обмежився тим, що гримнув апатичній дитині, що ще повернеться, і важко пішов сходами вниз так, щоб його великий шкіряний плащ божевільно майорів за спиною.

У передпокої він знову зустрівся з мерзенним Ґілксом.

— Що з тобою трапилося? — різко запитав полісмен, побачивши розбитий і набряклий ніс Дірка.

— Сабе те, що ви беді сказади, — невинним тоном сказав Дірк. — Я себе побив.

Ґілкс вимагав розповісти, чим Дірк займався, і той великодушно пояснив, що нагорі є свідок, який може надати дуже цікаву інформацію. Він припустив, що Ґілксові треба поговорити з цим свідком, але спершу порадив вимкнути телевізор.

Ґілкс кивнув. Він пішов сходами вгору, але Дірк зупинив його:

— Ваб у цьобу будидку нічого не дається дибдиб? — спитав він.

— Що ти кажеш? — роздратовано спитав Ґілкс.

— Щось дибде, — сказав Дірк.

— Щось… що?

— Дибде! — наполягав Дірк.

— Дивне?

— Сабе так, дибде.

Ґілкс знизав плечима.

— Що саме? — спитав він.

— Він даєдься абсодюдо бездушдиб.

— Абсолютно яким?

— Бездушдиб! — спробував він ще раз. — Бездушдим! Беді це даєдься дуже цікавим!

Сказавши це, він ввічливо підняв капелюх і швидко вийшов з будинку на вулицю, де на нього з неба спікірував орел, мало не зіштовхнувши під автобус номер 73, що їхав на південь.

Впродовж наступних двадцяти хвилин з верхнього поверху будинку на Лаптон Роуд чулися жахливі крики та горлання, які призвели до сильного напруження сусідів. Швидка допомога забрала верхні та нижні залишки пана Енсті, а також полісмена зі скривавленим обличчям. Після цього якийсь час було тихо.

Потім до будинку під'їхало ще одне поліцейське авто. З будинку почулося багато зауважень на кшталт «Боб приїхав», і з машини вийшов великий дужий полісмен; він пішов сходами нагору. Коли минуло кілька хвилин, впродовж яких було багато криків і лементу, він вийшов з будинку, тримаючись за обличчя, і дуже обурений поїхав геть, люто й непотрібно заверещавши шинами.

Ще двадцять хвилин по тому прибув фургон, з якого вийшов полісмен із портативним телевізором. Він зайшов у будинок і дуже скоро вийшов з нього, ведучи покірного тринадцятирічного хлопчика, задоволеного новою іграшкою.

Коли звідти поїхали всі полісмени, окрім єдиної патрульної машини, що залишилася біля будинку спостерігати за ним, велика волохата зеленоока істота вигулькнула зі своєї схованки, що була за однією з молекул у великому підвальному приміщенні.

Вона обперла свою косу на одну з акустичних колонок, намочила свій довгий сучкуватий палець у калюжці вже майже закипілої крові на програвачі, провела цим пальцем внизу аркуша товстого жовтуватого паперу, а потім зникла, відправившись до темного прихованого іншого світу, насвистуючи дивну розпусну мелодію. На секунду вона повернулася по забуту косу.

Розділ 7

Трохи раніше, того самого ранку, на зручній відстані від усіх тих подій і на зручній відстані від вікна з пропорційними розмірами, крізь яке струменілося ранкове світло, на білому ліжку лежав літній одноокий чоловік. Схожа на напівзруйнований намет газета лежала на підлозі, куди її жбурнули дві хвилини тому, невдовзі після того, як годинник, що стояв на столику біля ліжка, показав десяту годину.

Кімната була велика, але обставлена вона була з надто невиразним хорошим смаком, як кімната в дорогій приватній лікарні або клініці; втім, саме цим вона й була — палатою в лікарні Вудсгед, розташованій на власній маленькій, але добре доглянутій ділянці землі на околиці маленького, але добре доглянутого селища в Котсволдсі[4].

Чоловік не спав, і це його не тішило.

Його шкіра була вишукано стара, наче розтягнутий напівпрозорий пергамент, і вишукано покрита цятками. Його витончено слабкі руки лежали, трохи зігнуті, на білих лляних простирадлах і ледь помітно тремтіли.

Його звали по-різному: пан Одвін, Водін, Одін. Він був (і є) богом, більш того, він був найгіршим богом, з яким можна було мати справу — розлюченим богом. Його єдине око палало.

Він сердився через те, про що дізнався з газети, а саме, що інший бог відбився від стада й створював проблеми. У газетах, звісно, так не написали. Там не було «Бог відбився від стада й створив проблеми в аеропорті», там просто був опис підсумкового спустошення, з якого не було зроблено жодного розумного висновку.

Уся стаття залишала бажати кращого в усіх її аспектах: і своєю непереконливістю, що збивала з пантелику, і тим, що не вела ні до чого, і неприпустимою з точки зору газетного бізнесу відсутністю чіткого ставлення автора до проблеми. Була в ній, звісно, таємниця щодо відсутності кривавої бойні, але газети завжди віддають перевагу кривавій бойні, а не якийсь там таємниці.

Одін натомість не мав труднощів із розумінням того, що там відбулося. Для нього там наче всюди було написано «Тор», такими великими літерами, що ніхто, крім бога, не міг цього побачити. Він роздратовано відкинув свою ранкову газету вбік, і тепер намагався зосередитися на вправах з розслаблення, щоб уникнути зайвого хвилювання через усе це. Вправи складалися з вдихів, що робилися певним чином, і видихів, що робилися іншим чином, і це вважалося корисним для його кров'яного тиску, тощо. Річ була не в тому, що він мав померти абощо — ха! — але не було сумніву в тому, що в цей період свого життя — ха! — він вважав за краще не брати нічого близько до серця й берегти себе.

Більш за все він любив спати.

Сон був для нього дуже важливою діяльністю. Йому подобалося спати довго, впродовж великих відрізків часу. Просто переспати ніч з його точки зору означало ставитися до сну несерйозно. Це не значить, що він не любив нічний сон — він не пропустив би його ні за яку ціну — просто Одін не вважав його чимось, що було хоча б наполовину достатнім. Коли була можливість, він любив спати вже о половині на дванадцяту дня, особливо якщо перед цим вдавалося добре повалятися в ліжку вранці. Маленький легкий сніданок і швидка подорож до туалету, поки на його ліжко стелили свіжу постіль — оце й усе, чим він був згодний займатися; і робив він це обережно, щоб не втратити сонливість і не завадити цим полуденній дрімоті. Іноді він був здатний проспати цілий тиждень, і тоді вважав, що добряче виспався. А ще він проспав весь 1986 рік і анітрохи не шкодував про це.

Але з глибоким незадоволенням він розумів, що незабаром йому доведеться встати й здійснити священний і прикрий обов'язок. Священний, бо він був божественний, принаймні пов'язаний з богами, і прикрий через того конкретного бога, якого це стосувалося.

Одін потайки зсунув штори, не користуючись для цього нічим, крім своєї божественної волі. Він важко зітхнув. Йому треба було подумати, до того ж настав час його ранкового візиту до туалету.

Він викликав санітара.

Санітар у просторому зеленому халаті з'явився швидко. Він життєрадісно привітався й почав метушитися, шукаючи пантофлі та халат. Він допоміг Одінові підвестися з ліжка, що було трохи схоже на викочування з ящика опудала ворони, і повільно провів його до санвузла. Одін пересував ноги майже не згинаючи їх, неначе його голова висіла між двома важкими ходулями, на які повісили смугастий халат і білий рушник. Санітар знав Одіна як «пана Одвіна» й не розумів, що той є богом, бо Одін зазвичай тримав це в таємниці й бажав, щоб Тор чинив так само.

Тор був богом Грому і, якщо відверто, саме так і поводився. Це було нестерпно. Він наче не бажав або не міг, а може просто був надто дурний, щоб зрозуміти й прийняти… Одін обірвав свої думки. Він відчув, що починає піддаватися демагогії. Йому треба спокійно подумати, що зробити з Тором, а зараз він прямував саме до того місця, де можна добре покумекати.

Щойно Одін завершив своє величне шкандибання до дверей ванної кімнати, дві медсестри хутко зайшли й з невимовною акуратністю зняли з його ліжка стару білизну й постелили свіжу, гладенько її розправили, підгорнули. Одна з них — безумовно старша — була повненька й статечна, а друга — молодша, темніша, була трохи схожа на птицю. Газету підібрали з підлоги й акуратно згорнули, підлогу швидко пропилосили, штори знов були засунуті, квіти та неторкані фрукти замінили на свіжі квіти та свіжі фрукти, які так само, як і будь-які фрукти до них, залишаться неторканими.

Коли трохи згодом ранкові божі санітарні процедури завершилися й двері ванної кімнати знову відчинилися, кімната була зовсім іншою. Реальні зміни, звісно, були крихітні, але вони справляли враження тонкого чарівного перетворення на щось свіже. Одін мовчки кивнув, задоволений побаченим. Він нарочито оглянув ліжко, як монарх, що оглядає шеренгу солдатів.

— Простирадла добре підіткнуті? — спитав він старим тихим голосом.

— Дуже добре підіткнуті, пане Одвін, — з раболіпною усмішкою сказала старша сестра.

— Край ковдри акуратно відігнутий?

Вочевидь, так і було. Це був лише ритуал.

— Дуже акуратно, пане Одвін, — сказала сестра, — за зміною постелі я наглядала особисто.

— Я радий цьому, сестро Бейлі, дуже радий, — сказав Одін. — У вас пильне око, ви маєте хист до таких речей. Не знаю навіть, що я без вас робитиму.

— Ну, я не збираюся нікуди йти звідси, пане Одвін, — сказала сестра Бейлі, випромінюючи заспокійливе підбадьорювання.

— Але ж ви не вічна, сестро Бейлі, — сказав Одін.

Це зауваження своєю брутальністю спантеличувало сестру Бейлі кожного разу, коли вона його чула.

— Авжеж, ніхто з нас не вічний, пане Одвін, — лагідно сказала вона, взявшись разом із другою медсестрою до важкого діла — покладання пана Одвіна в ліжко таким чином, щоб той не відчув приниження.

— Ви ірландка, пані Бейлі, я не помиляюсь? — спитав він, коли зрештою зручно влаштувався.

— Ви маєте рацію, пане Одвін.

— Я знав колись одного ірландця. Фінн, чи як його… Розповідав мені багато такого, про що мені не треба було знати. І ніколи не казав мені про льон. А я тепер усе одно знаю.

Він злегка кивнув своїм спогадам, незграбно опустив голову на пружно збиті подушки й провів тильною стороною своєї вкритої плямами долоні по гладкому лляному простирадлу. Він був просто закоханий у льон. Чистий, злегка накрохмалений, білий ірландський льон; випрасований, складений, підіткнутий — ці слова були для нього майже переліком його бажань. Багато століть ніщо не захоплювало й не зворушувало його так сильно, як зараз це робив льон. Він не міг зрозуміти, як він міг раніше цікавитися чимось іншим.

Льон.

І сон. Сон і льон. Сон у льоні. Сон.

Сестра Бейлі подивилася на нього майже з ніжністю. Вона не знала, що він бог; взагалі-то, вона думала, що він був старим кінопродюсером або нацистським військовим злочинцем. Він безумовно мав акцент, який вона не могла впізнати, а його недбала ввічливість, його природний егоїзм і одержимість гігієною казали про минуле, в якому було багато жахливого.

Якби її перенесли туди, де вона змогла б побачити свого потайливого пацієнта на троні, воїном-батьком воїнів-богів Асґарду, вона б не здивувалася. Тобто ні, це неправда. У неї аж очі на лоб полізли б. Але при цьому вона б визнала, що це узгоджується з тими рисами, які вона помічала в ньому; але лише після того, як оговталася б від шоку, спричиненого відкриттям того, що практично все, в що людський рід колись вірив, було правдою. І що це було правдою ще довго після того, як людський рід перестав відчувати потребу вірити в це.

Одін жестом відпустив медсестер, попросивши, щоб вони спочатку знайшли його особистого асистента й негайно прислали його до нього.

Почувши це, сестра Бейлі трохи напружила губи. Їй не подобався Одвінів особистий асистент, повірений, слуга — хоч як його не називай. Очі в нього були злі, побачивши його вона здригалася; вона мала підозри, що під час перерв на чай він робить її сестрам і санітаркам огидні пропозиції.

Його шкіра мала той колір, який на думку сестри Бейлі називався оливковим, тобто був надзвичайно близьким до зеленого. Сестра Бейлі була переконана, що це погано.

Вона, звісно, була останньою особою, хто судитиме про людей за кольором їхньої шкіри; точніше, не зовсім останньою, бо вона зробила це буквально вчора, коли для видалення жовчних каменів було доставлено африканського дипломата й вона відразу відчула до нього огиду. Він їй не подобався. Вона не могла сказати, що саме в ньому їй не подобалося (бо вона ж медсестра, а не таксист), вона ні на секунду не виявила свої особисті почуття. Вона була надто хорошою професіоналкою, вона до всіх ставилася з більш-менш однаковою діяльною та життєрадісною люб'язністю, навіть до — на цій думці її охопила невимовна холодність — навіть до пана Дака.

«Пан Дак» — так звали особистого асистента пана Одвіна. Вона нічого не могла вдіяти. Вона була не тією людиною, яка могла б собі дозволити критикувати рішення пана Одвіна. Але якби її про це спитали (а її, звісно, ніхто не питав), то вона висловила б думку, що було б набагато краще (і не тільки їй, а й панові Одвіну — а це найголовніше) якби він найняв когось іншого, від кого в неї не було б морозу поза шкірою, от і все.

Більше вона про це не думала, вона просто пішла шукати його. На початку свого сьогоднішнього чергування вона з полегшенням дізналася, що минулої ночі пан Дак поїхав з лікарні, але згодом, приблизно через годину, розчарувалася, бо побачила, що він повернувся.

Вона знайшла його саме там, де він не мав бути. Він сидів навпочіпки на одному з крісел у приймальні для відвідувачів, вдягнувшись у щось жахливо схоже на викинутий брудний лікарський халат, що був для нього дуже завеликий. Більш того, він грав поганий негармонійний мотив на чомусь на кшталт сопілки, яку він, схоже, вирізав з великого одноразового шприца, чого ні в якому разі не можна було робити.

Він коротко глянув на неї своїми рухливими очима, вищирився й знов почав дудіти та пищати, але тепер набагато гучніше.

Сестра Бейлі перебрала подумки все те, що було абсолютно безцільно казати про халат, про шприц і про те, що він знаходиться в приміщенні для відвідувачів, лякаючи або готуючись налякати відвідувачів. Вона знала, що відчуватиме огиду від тієї скривдженої невинності, з якою він їй відповість, від безглуздої абсурдності його відповідей. Її єдиною можливістю було просто проігнорувати все і якнайшвидше відіслати його звідси.

— Пан Одвін хоче вас бачити, — сказала вона.

Вона намагалася надати своєму голосу звичної привітності, але нічого не вийшло. Вона хотіла б, щоб його очі припинили так стрибати. Окрім того, що це було дуже тривожно як з медичної, так і з естетичної точки зору, вона також не могла не дратуватися через враження, ніби в цій кімнаті було принаймні тридцять сім речей, що були цікавіші за неї.

Кілька секунд він дивився на неї, бурмотячи щось про те, що немає спокою зіпсованим, а потім пропхнувся повз сестру Бейлі й чкурнув коридором отримувати настанови від свого володаря й повелителя, поки цей володар і повелитель не заснув.

Розділ 8

Ще до півдня Кейт виписалася з лікарні. Спочатку з цим були певні труднощі, бо чергова медсестра, а потім і доктор, що лікував Кейт, були непохитні в думці, що вона для цього ще недостатньо здорова. Вона щойно прийшла до тями після коми, їй потрібний догляд, їй потрібно… «Піцу», — наполягала Кейт…відпочивати, їй потрібне… «Мій власний дім і свіже повітря. Тут повітря жахливе. Пахне, як пахва прибиральника»…подальше лікування, тож вона обов'язково має залишатися під наглядом ще день або два, доки вони не переконаються, що вона повністю здорова.

Принаймні, вони були майже непохитні. Упродовж усього ранку Кейт вимагала й зрештою отримала телефон і почала намагатися замовити піцу, щоб її доставили в її палату. Вона зателефонувала в усі відомі їй найменш доброзичливі піцерії Лондона, залякувала їх, потім шумно й марно намагалася замовити мотокур'єра, який мав би об'їхати Вест Енд і спробувати знайти для неї Американську Гарячу Піцу зі списком додаткових перців, грибів і сирів, які диспетчер кур'єрської служби відмовився навіть спробувати запам'ятати, і після приблизно години такої поведінки всі заперечення щодо дострокової виписки Кейт з лікарні поступово відпали, наче пелюстки зів'ялої троянди.

Отже, невдовзі після обіду вона стояла на похмурій вулиці Західного Лондона, почуваючись слабкою та хиткою, але все-таки господаркою свого життя. При собі вона мала рвані залишки дорожньої сумки, від яких вона не захотіла відмовлятися, і маленький папірець, на якому було написане єдине слово.

Вона спіймала таксі й більшу частину дороги до її будинку в Прімроуз Гілл[5] сиділа ззаду з заплющеними очима. Вона зійшла сходами й зайшла до своєї квартири на верхньому поверсі. На її автовідповідачі було десять повідомлень, які вона стерла навіть не послухавши.

Вона розчинила вікно своєї спальні й на секунду або на дві висунулася з нього під досить необачним кутом, який дозволяв побачити сквер. Це був маленький кутовий сквер, в якому було лише двійко платанових дерев. Силуети будинків утворювали навколо нього рамку, а якщо відвертіше, то їм просто не вдалося затулити його повністю, і це робило цей сквер для Кейт дуже особистим, яким не міг бути широкий краєвид.

Колись вона ходила до цього кутового скверу й обійшла його вздовж невидимого периметра, що обмежував те, що вона бачила зі свого вікна, і майже відчула, що це її власна царина. Вона навіть поплескала платани, як це роблять господарі, а потім сиділа під ними й дивилася, як сонце опускається над Лондоном — над його зіпсованим обрієм і його піцеріями, що не доставляють піцу — і пішла звідти з глибоким відчуттям чогось такого… вона не була певна, чого саме. Тим не менш, — нагадала вона собі, — зараз їй треба радіти глибокому відчуттю будь-чого, бодай навіть незрозуміло чого.

Вона змусила себе відійти від вікна, залишивши його відкритим попри холоднечу на вулиці, почапала до ванної кімнати й відкрила крани, щоб наповнити ванну. Це була широка ванна часів короля Едварда, яка займала дивовижно багато місця, а більша частина решти ванної кімнати була зайнята трубами, пофарбованими в кремові кольори. Крани шипіли. Коли в кімнаті стало достатньо пари, щоб було тепло, Кейт роздягнулася, а потім відкрила велику стінну шафу.

Вона відчула слабкий сором через відверто надмірну кількість придбаних нею засобів для ванни, але з якоїсь причини вона не могла пройти повз магазин, не зайшовши в нього й не спокусившись пляшечкою зі скляним корком, всередині якої було щось синє, або зелене, або оранжеве та маслянисте, що мало відновлювати природний баланс якоїсь там речовини, про яку вона навіть не знала, що та має бути в її шкірі.

Вона зупинилася, намагаючись зробити вибір.

Що-небудь рожеве? Що-небудь з вітаміном В? З вітаміном В12? В13? Сама лише кількість засобів, що містили різні типи вітаміну В, викликала сором. Були порошки та олії, тюбики з гелем, навіть пакети якогось духмяного насіння, яке загадковим чином мало бути корисним для якихось забутих частин тіла.

А може ось ці зелені кристали? Колись вона сказала собі, що одного дня не стане турбувати себе вибором, а просто додасть у воду по трохи всього. Коли вона відчуватиме потребу в цьому. Вона вирішила, що сьогодні цей день настав, і з раптовим задоволенням почала додавати в гарячу ванну крапля за краплею все, що було в неї в шафі, доки вода не перетворилася на суміш кольорів, а на дотик стала майже в'язкою.

Кейт закрила крани, на хвилину вийшла за своєю сумочкою, а повернувшись занурилася в ванну й лежала там, заплющивши очі й повільно дихаючи, аж три хвилини і лише тоді звернула свою увагу на папірець, який вона принесла з лікарні.

На ньому було лише одне слово; слово, яке вона вичавила з дивно небалакливої молодої медсестри, яка вранці міряла її температуру.

Кейт питала її про великого чоловіка. Про великого чоловіка, з яким вона зіткнулася в аеропорті, чиє тіло вона знайшла вночі в сусідній палаті.

— О, ні, — відповіла їй медсестра, — він не помер. Просто він був у якійсь комі.

— Можна його відвідати? — запитала Кейт. — Як його звати?

Вона намагалася питати це байдуже, ніби між іншим, але це дуже непросто, коли з твого рота стирчить термометр, тож вона не була певна, що її намагання були успішні. Медсестра сказала, що вона не може сказати, що їй взагалі-то не можна розмовляти про інших пацієнтів. Та й узагалі того чоловіка там уже немає, його відвезли до якогось іншого закладу. Для того, щоб його забрати та кудись повезти, приїжджала «швидка допомога».

Це неабияк здивувало Кейт.

Куди вони його повезли? Що це за особливе місце? Але медсестра не бажала нічого більше казати, а через секунду або дві її викликала головна медсестра. Єдиним словом, яке вона сказала, було те, яке Кейт записала на папірці й на яке зараз дивилася.

Це було слово «Вудсгед».

Тепер, коли вона була більш розслаблена, їй здавалося, що це слово про щось їй нагадує, але де вона могла його почути, вона не пам’ятала.

А коли згадала, то не змогла вже залишитися в ванні ще навіть на секунду, а вилізла з неї й відразу попрямувала до телефону, лише ненадовго затримавшись у душі, щоб змити з себе всі ті в'язкі речовини.

Розділ 9

Великий чоловік прокинувся й спробував подивитися навколо, але його голова майже не підіймалася. Він спробував сісти, але не зміг зробити й цього. У нього було таке відчуття, ніби його приклеїли до підлоги якимось суперклеєм, і через кілька секунд він зрозумів дивовижну причину цього.

Він різко смикнув головою, вирвавши з неї великі пасма жовтавого волосся, які залишилися на підлозі, і тоді вже подивився навколо. Він знаходився в якомусь покинутому складі, на верхньому поверсі, якщо судити з зимового неба, яке він бачив за брудними розбитими вікнами. Стеля була висока і вкрита павутинням, натягнутого павуками, яких анітрохи не бентежило, що ловили їхні тенета здебільшого пил і шматки штукатурки. Стеля трималася на сталевих колонах, на яких лущилася й осипалася стара бежева фарба, а стояли колони на старій дубовій підлозі, до якої його, судячи з усього, приклеїли. Грубим овалом на півметра навколо його голого тіла підлога була темна й блискуча. Від неї здіймався різкий запах. Він не вірив своїм очам. Він заревів від люті, спробував борсатися, визволитися, але вдалося лише розтягнути до болю шкіру, яка намертво прилипла до дубових дощок.

Це мало бути витівкою старого.

Чоловік різко відкинув голову назад, і від удару об підлогу затріщали дошки, а у вухах у нього задзвеніло. Він знов заревів і з лютим задоволенням видавав якомога безнадійніші й дурніші звуки. Він ревів доки не забриніли сталеві колони, а потріскані залишки вікон не розбилися на ще менші осколки. Потім, несамовито смикаючи головою збоку вбік, він краєм ока побачив свій молот, що стояв недалеко від нього, обпертий на стіну. Чоловік здійняв його єдиним словом у повітря й жбурнув літати навколо приміщення, вдаряючи зі дзвоном по кожній колоні, аж доки вся будівля не бриніла, наче оскаженілий гонг.

Ще одне слово — і молот полетів на нього й мало не зачепивши голову пробив у підлозі діру, розбивши вщент дошки та штукатурку.

У темному приміщенні, що було нижче, молот завертівся й повільно описав параболу, дозволяючи шматкам штукатурки сипатися повз нього вниз, на бетонну підлогу. Потім він набрав шалену швидкість і кинувся назад, крізь стелю, й розкидав навколо себе купу скалок, пробивши ще одну дубову мостину в кількох сантиметрах від ніг великого чоловіка.

Молот здійнявся високо в повітря, на мить зависнув там, неначе його вага раптом зникла, а потім хвацько задрав рукоятку догори й знову кинувся вниз крізь підлогу, а потім знову вгору, потім знову вниз, пробиваючи кільцем навколо свого хазяїна нерівні діри, і зрештою весь овал окресленої дірками підлоги важко застогнав, зрушив з місця, завертівся і полетів униз. Вдарившись об підлогу, він розлетівся дощем з уламків штукатурки, а тоді з-під них хитаючись, відмахуючись від запиленого повітря й кашляючи, з'явився великий чоловік. Його спина, руки та ноги досі були вкриті великими шматками дубової підлоги, але тепер він, принаймні, міг зрушити з місця. Він сперся долонями на стіну й сильно кашляв, звільняючи свої легені від пилу.

Коли він розвернуся, його молот помчав, розтинаючи повітря, до нього, а потім несподівано уникнув його руки й жартівливо поковзав по підлозі, здіймаючи з бетону своєю великою голівкою іскри, потім підскочив і встромився в найближчу колону.

Перед чоловіком за хмарами пилу маячила велика машина для продажу Кока-Коли. Він дивився на неї з похмурою підозрою і неспокоєм. Вона стояла там із глянцевим байдужим виглядом, а до її передньої панелі була причеплена записка від батька, в якій ішлося, щоб він припинив робити те, що він робить. Підпис спочатку був «Сам знаєш хто», потім це було закреслено й натомість було написано «Одін», а потім, більшими літерами — «Твій Батько». Одін ніколи не відмовлявся від нагоди виразити свою думку щодо інтелектуальних здібностей свого сина. Великий чоловік зірвав записку й сердито дивився на неї. У постскриптумі було «Згадай Уельс. Краще тобі це не повторювати». Він зім'яв записку й викинув її в найближче вікно, де її схопив і відніс вітер. На мить йому здалося, що десь щось пищить, але це, напевно, просто вітер свистів поміж сусідніми покинутими будівлями.

Він розвернувся, підійшов до вікна і з войовничим смутком подивився в нього. Приклеєний до підлоги. У його віці. Що в біса це могло означати? «Не висовуй голову» — єдине, що він міг припустити. «Якщо ти її висунеш, мені доведеться засунути її назад власноруч». Ось, що це значило. «Ляж і не висовуйся».

Він згадав, що саме ці слова сказав йому старий під час халепи з реактивним винищувачем «Фантом». «Чому ти не ляжеш і не заховаєшся?» — сказав він тоді. Чоловік міг уявити, що старому в його недоумкуватій милосердній злобі здавалося дуже дотепним дати такий буквальний урок.

Всередині нього почала загрозливо гуркотіти лють, але він жорстко придушив її. Останнім часом, коли він сердився, починали траплятися дуже тривожні речі, і щоразу як він озирався на машину для продажу Кока-Коли, у нього з'являлося погане відчуття, що щойно трапилася ще одна з тих дуже тривожних речей. Дивлячись на цю машину, він дратувався.

Йому було недобре.

Останнім часом йому часто було недобре, і він не знаходив можливості займатися тим, що залишилося від його божественних обов'язків, бо постійно відчував щось на кшталт слабкої застуди. У нього боліла голова, іноді в ній паморочилося, траплялися напади відчуття вини й усілякого нездужання, про яке так часто йшлося в телевізійній рекламі. Він навіть зазнавав жахливих прогалин у пам’яті, коли його охоплювала велика лють.

Раніше, коли він сердився, це завжди було так добре. Великі пориви дивовижного гніву несли його крізь його життя. Він почувався могутнім. Його переповнювали сила, світло, енергія. У нього завжди було вдосталь чудових причин для люті: невимовні зради або провокації, коли хтось ховав у його шоломі Атлантичний океан, кидав на нього зверху континенти або напивався в зюзю й удавав із себе дерево. Через таке можна було розлютитися так, що аж трощити все навколо починаєш. Коротко кажучи, бути Богом Грому йому подобалося. А тепер раптом ці мігрені, нервове напруження, незрозумілі тривоги й почуття вини. Це для бога було новим досвідом, не дуже приємним.

— У тебе сміховинний вигляд!

Вереск цього голосу вплинув на Тора так, ніби десь у його мозку хтось дряпав нігтями по дошці. Це був злий голос, уїдливий, дошкульний, дешевий, як нейлонова сорочка; коротко кажучи, Торові цей голос не подобався. Навіть коли він тримав себе в руках найкраще, він реагував на цей голос дуже погано, а почути його стоячи голим посеред покинутого складського приміщення, коли до твоєї спини приклеєні шматки дубових дощок, було просто провокацією.

Тор різко розвернувся. Він хотів бути в змозі розвернутися спокійно й з разючою величністю, але з цією істотою така тактика все одно ніколи не працювала, тож оскільки він, Тор, однозначно буде принижений, незалежно від пози, в якій триматиме себе, то чому б не зробити це так, як йому зручніше?

— Лай Дак! — заревів він, розкрутив свій молот і з невимовною, разючою силою жбурнув його в малу істоту, що самовдоволено сиділа навпочіпки в тіні, на вершку невеличкої купи каміння, нахилившись трохи вперед.

Лай Дак спіймав молот і акуратно поклав його біля себе на купу одягу, що належав Торові. Він вищирився й дозволив сонячному промінчику блиснути на одному з його зубів. Такі речі не трапляються випадково. Поки Тор лежав непритомний, Лай Дак розрахував, скільки часу богові знадобиться, щоб очуняти, і тоді згріб каміння в купу саме в цьому місці, виміряв її висоту й розрахував, на який саме кут йому треба буде нахилитися вперед. Щодо провокацій він себе вважав професіоналом.

— Це ти зі мною зробив?! — проревів Тор. — Це ти…

Тор шукав спосіб сказати «приклеїв мене до підлоги», щоб це не звучало як «приклеїв мене до підлоги», але зрештою пауза стала занадто довгою й він був змушений здатися.

— Це ти приклеїв мене до підлоги? — зрештою спитав він. Він шкодував, що поставив таке дурне питання.

— Можеш не відповідати! — сердито додав він і відразу пошкодував і про це теж.

Щоб наголосити, він тупнув ногою — будівля забриніла до самого фундаменту. Він не був певний, на чому треба було наголосити, але в тому, що це потрібно зробити, не сумнівався. Навколо нього посипався пил.

Лай Дак дивився на нього блискучими рухливими очима.

— Я всього лише виконав наказ, який отримав від твого батька, — сказав він, гротескно вдаючи підлесливість.

— Мені здається, — сказав Тор, — що накази мого батька відтоді, як ти почав служити йому, стали дуже дивні. Думаю, ти маєш на нього якийсь злий вплив. Я не знаю, як саме ти робиш цей вплив, але це точно вплив, і він точно… — він не зміг підібрати синонім, тому завершив: — Злий.

Лай Дак відреагував як ігуана, якій хтось щойно поскаржився на вино.

— Я? — ображено спитав він. — Яким чином я можу впливати на твого батька? Одін — найсильніший з Богів Асґарду, а я його відданий слуга в усьому. Одін каже «Зроби це», і я роблю. Одін каже «Іди туди», і я йду. Одін каже «Іди забери мого великого дурного сина з лікарні, поки він не накоїв ще якогось лиха, а тоді, не знаю… приклей його до підлоги, абощо» і я роблю саме те, про що він просить. Я лише скромний виконавець. Яким би малим або принизливим не було завдання, волю Одіна я маю виконати.

Тор був недостатньо тонким знавцем людської душі (або ж божої чи ґоблінської) щоб відповісти, що саме так, взагалі-то, й отримуєш сильний вплив на будь-кого, а надто на схильного до помилок і розпещеного бога. Тор просто відчував, що все це було неправильно.

— Що ж! — крикнув він. — Тоді передай моєму батькові, Одіну, це повідомлення. Скажи йому, що я, Тор, Бог Грому, вимагаю зустрічі з ним. І не в його клятій лікарні! Я не збираюся читати журнали й дивитися на фрукти, чекаючи, поки йому простирадла замінять! Скажи йому, що Тор, Бог Грому, зустрінеться з Одіном, Батьком Богів Асґарду, цієї ночі в Годину Викликів у чертогах Асґарду!

— Знову? — спитав Лай Дак, хитро глянувши вбік, на машину для продажу Кока-Коли.

— Гм, так, — сказав Тор. — Так! — люто повторив він. — Знову!

Лай Дак злегка зітхнув, як міг зітхнути той, хто покірно виконує забаганку темпераментного простака, і сказав:

— Що ж, я скажу йому. Не думаю, що йому буде приємно це почути.

— Не твоя це справа, сподобається це йому чи ні! — крикнув Тор, знов похитнувши фундамент будівлі. — Це стосується лише мене та мого батька! Ти можеш думати, що ти дуже розумний, Лай Дак, а я — не дуже…

Лай Дак вигнув брову. Він був готовий до цього. Він нічого не казав і лише дозволив промінчику сонячного світла виблискувати на його рухливих очах. Це було надзвичайно промовисте мовчання.

— Можливо, я не знаю, що ти затіяв, Лай Дак, я не знаю дуже багато речей. Але одне я знаю. Я знаю, що я Тор, Бог Грому, і що я не дозволю ґоблінові робити з мене дурня!

— Що ж, — з легкою посмішкою сказав Лай Дак, — коли ти знатимеш дві речі, ти станеш вдвічі розумніший. Не забудь вдягнутися, коли виходитимеш звідси, — він байдужим жестом указав на купу одягу біля себе й пішов.

Розділ 10

З крамницями, що продають збільшувальні стекла й кишенькові ножі, є одна проблема: зазвичай там продається безліч інших дивовижних речей, як-от, наприклад, той чудовий пристрій, який Дірк зрештою придбав собі після безнадійних вагань між ножем, що мав викрутку, зубочистку й кулькову ручку, і ножем, що мав на лезі зубці.

На якийсь час його зачарували збільшувальні стекла, особливо те, що було на 25 діоптрій, зі скла з високим коефіцієнтом заломлення, з нанопокриттям золотом, але потім Дірк побачив електронний калькулятор Ї-Цзін[6] і геть забув про все інше.

До цього він навіть не здогадувався, що такі речі існують. А мати можливість перейти від повного невідання про щось до непереборного бажання мати це, а потім до володіння цією річчю, і все це впродовж якихось сорока секунд — це було для Дірка чимось на кшталт одкровення.

Виготовлено електронний калькулятор Ї-Цзін було погано. Напевно, він був зроблений у якійсь південно-східній азіатській країні, що готувалася зробити з Південною Кореєю те, що Південна Корея робила з Японією. Технології склеювання в цій країні вочевидь ще не досягли такого рівня, щоб склеєні деталі трималися разом. Задня кришка вже відвалилася, її було приліплено назад скотчем.

Прилад був такий самий, як звичайний кишеньковий калькулятор, тільки рідкокристалічний екран був трохи більший за пересічний, щоб уміщати скорочені судження Володаря Веня щодо кожної з шістдесяти чотирьох гексаграм, а також коментарі його сина, Князя Чоу, щодо кожної лінії кожної гексаграми. На екрані кишенькового калькулятора ці тексти виглядали дуже незвично, частково тому, що вони були перекладені з китайської через японську й, судячи з усього, мали на цьому довгому шляху багато пригод.

Також цей пристрій виконував функції звичайного калькулятора, але дещо обмежено. Він міг впоратися з будь-якими розрахунками, результат яких не перевищував 4. Він міг скласти 1 і 1 (2), або 1 і 2 (3), або 2 і 2 (4), або обчислити тангенс 74 градусів (3.487414), але якщо результат був більший за 4, він показував напис «Суцільна жовтість». Дірк не був певний, чи це була помилка програміста чи мудрість, яку він поки що не був здатний збагнути, але все одно настільки захопився цим приладом, що віддав за нього 20 фунтів готівкою.

— Дякую, пане, — сказав продавець. — Це дуже гарна річ. Думаю, ви будете задоволені нею.

— Я дуже задоводедий, — сказав Дірк.

— Я радий це чути, пане, — відповів продавець. — Ви знаєте, що у вас ніс зламаний?

Дірк відірвав очі від обожнюваної нової іграшки.

— Так, — роздратовано сказав він, — авжеж я здаю.

Чоловік задоволено кивнув.

— Деякі з моїх покупців такі речі не завжди помічають, — пояснив продавець.

Дірк сердито подякував і поспішив геть. Кілька хвилин по тому він розташувався за маленьким кутовим столиком кав'ярні в районі Іслінгтон, замовив маленьку, але надзвичайно міцну каву й спробував обдумати події цього дня. Дуже швидко він дійшов висновку, що йому для цього майже обов'язково знадобиться також маленьке, але надзвичайне міцне пиво, тож він спробував замовити його.

— Що?.. — відреагував офіціант. Його волосся було дуже чорне, намащене бріоліном. Він був високий, атлетичної статури й надто крутий, щоб слухати клієнтів і розмовляти повними реченнями.

Дірк повторив своє замовлення, але через гучну стереосистему кав'ярні, через свій зламаний ніс і неперевершену крутість офіціанта зрештою вирішив, що простіше буде написати своє замовлення олівцем на серветці. Офіціант ображено подивився на серветку й пішов.

Дірк дружньо кивнув дівчині, що сиділа з книжкою за сусіднім столиком і співчутливо спостерігала за його спілкуванням з місцевим персоналом. Потім він взявся розкладати перед собою на столі свої сьогоднішні трофеї: газету, електронний калькулятор Ї-Цзін і конверт, який він вийняв з-за золотого диска, що висів на стіні ванної кімнати Джефрі Енсті. Зробивши це, він хвилину або дві прикладав хусточку до носа й обережно натискав на нього, щоб перевірити, чи болітиме — ще й як! Він зітхнув і запхав хусточку назад у кишеню.

Кілька секунд по тому офіціант повернувся й приніс омлет і одну хлібну паличку. Дірк пояснив, що це не те, що він замовляв. Офіціант знизав плечима й сказав, що він у цьому не винний. Дірк не знав, що на це сказати, і саме про це й сказав. Йому досі було дуже важко розмовляти. Офіціант спитав Дірка, чи знає той, що зламав собі ніс, і Дірк сказав, що так, дуде дякую, здаю. Офіціант сказав, що його приятель Нейл колись зламав ніс, а Дірк сказав, що сподівається, що тому бодідо як у пекді, і це призвело до завершення розмови. Офіціант взяв омлет і пішов, пообіцявши, що більше не повернеться.

Коли дівчина, що сиділа за сусіднім столиком, відвернулася, Дірк нахилився й взяв її каву. Він знав, що це було цілком безпечно, бо вона просто не зможе повірити, що він міг таке утнути.

Він сидів, потягував напівохололу рідину й міркував над подіями дня. Він знав, що перед тим, як консультуватися з Ї-Цзін, навіть із електронним, він має спробувати зібратися з думками, дати їм можливість вгамуватися.

Це було важко.

Хоч як би він не намагався очистити свій розум, заспокоїтися, дати ладу своїм думкам, йому не вдавалося зупинити в своїй уяві невпинні обертання голови Енсті. Вона несхвально вертілася, ніби осудливо вказуючи пальцем на Дірка. У неї не було пальця, яким можна було осудливо вказувати, і це лише сильніше підкреслювало те, що вона мала на увазі.

Дірк замружив очі й спробував натомість зосередитися на таємниці зниклої пані Пірс, але не зміг вигадати нічого путнього. Коли вона працювала на нього, вона часто загадково зникала на два або три дні, але тоді газети галасу через це не здіймали. Втім, тоді ж навколо неї нічого не вибухало, принаймні, він ніколи про таке не чув. Вона ніколи не загадувала про вибухи.

Більш того, кожного разу, коли він думав про її обличчя, яке він востаннє бачив на екрані телевізора в будинку Джефрі Енсті, його думки миттєво поверталися до голови, що безутомно оберталася трьома поверхами нижче зі швидкістю тридцять три й одна третина обертів за хвилину. Це не сприяло спокійному й задумливому настрою, якого він прагнув. Так само, як і гучна музика, що лунала зі стереосистеми кав'ярні.

Він зітхнув і подивився на електронний калькулятор Ї-Цзін. Якщо він хоче дати якогось ладу своїм думкам, можливо, хронологічна послідовність буде нічим ні гірша за інші альтернативи. Він вирішив повернутися подумки до початку дня, коли ще не почали відбуватися всі ці огидні речі, або ж, принаймні, вони ще не почали відбуватися з ним.

Спочатку був холодильник.

Діркові здалося, що порівняно з усіма іншими проблемами питання що робити з холодильником наразі стало достатньо простим, щоб вирішити його. Воно досі провокувало відчутні напади вини та страху, але він вважав, що цю проблему він може вирішити відносно спокійно.

Маленька інструкція користувача казала, що він має просто зосередитися «всією душею» на питанні, що дошкуляло йому, записати його, поміркувати над ним, насолодитися тишею, а після досягнення внутрішньої гармонії та спокою він має натиснути на червону кнопку. Червоної кнопки на калькуляторі не було, але була синя кнопка з написом «Червона», і Дірк вирішив, що це саме вона.

Якийсь час він зосереджувався на проблемі, потім понишпорив у своїх кишенях, але не зміг знайти там жодного папірця. Зрештою він написав своє питання в куті своєї серветки: «Чи купити мені новий холодильник?» Потім зважив, що якщо чекатиме тут на досягнення внутрішньої гармонії та спокою, то так може й ніч минути, тож вирішив не чекати й натиснув на кнопку з надписом «Червона». В куті екрана з'явився символ, гексаграма, що виглядала ось так:

************ ***********

************************

************ ***********

************ ***********

************ ***********

************************

3: ЧАН

Потім калькулятор Ї-Цзін показав на своєму екрані ось такий текст:

«ДУМКА ВОЛОДАРЯ ВЕНЯ:

Чан означає труднощі на початку, як травинка штовхає камінь. Час переповнений неправильностями й незрозумілостями. Кращі чоловіки змінять свої дії, як сортуючи нитки тканого матеріалу. Тверда правильність принесе зрештою успіх. Перші кроки слід робити з обережністю. Буде корисно призначити васальних князів.

ЗМІНИ ШОСТОЇ ЛІНІЇ:

Коментарі володаря Чжоу:

Коні та колісниці зобов'язані відступити. Тектимуть потоки кривавих сліз».

Кілька секунд Дірк міркував над цим, а потім вирішив, що загалом усе начебто переважає на користь купівлі нового холодильника, і це було саме тим (це ж треба, який збіг!), що хотілося зробити йому.

В одному з темних кутів, де зібралися похмурі офіціанти, був платний телефон. Проходячи між ними, Дірк намагався згадати, кого вони йому нагадують, і зрештою вирішив, що вони схожі на маленьке збіговисько голих людей, що стоїть за Святим Сімейством на однойменній картині Мікеладжело, яких той змалював там виключно через те, що вони йому подобалися.

Дірк зателефонував своєму знайомому, якого звали Ноббі Пекстон (принаймні, так той стверджував), який працював на темному боці продажу техніки для дому. Дірк одразу взяв бика за рога:

— Доббі, беді подрібен хододильдик.

— Дірку, я беріг один спеціально для тебе.

Дірк подумав, що це дуже малоймовірно.

— Аде я хочу хороший хододильдик, Доббі.

— Це найкращий, Дірку. Японський. Керований мікропроцесором.

— Бікропроцесором? А що таб робить бікропроцесор, Доббі?

— Охолоджується, Дірку. Я скажу хлопцям, щоб негайно везли його до тебе. З причин, якими я тебе не турбуватиму, мені треба негайно прибрати його зі свого складу.

— Дуже вдячдий, Доббі, — сказав Дірк. — Пдобдеба в тобу, що я зараз не вдоба.

— Заходити в будинки за відсутності їхніх хазяїв — одна з багатьох навичок, якими володіють мої хлопці. До речі, повідом мене, якщо виявиш, що щось із твоїх речей зникло.

— Задюбки, Доббі. Взагаді-то, якщо твої хдопці бають дастрій тягати речі, я буду вдячдий, якщо води заберуть бій старий хододильник. Від дуже потребує викидання.

— Я накажу їм винести його, Дірку. Останнім часом на твоїй вулиці завжди стоїть контейнер для сміття або навіть два. До речі, ти збираєшся за все це платити, чи мені відразу розбити тобі колінні чашечки, щоб зберегти усім нам час і нерви?

Дірк ніколи не був на сто відсотків певний, жартує Ноббі чи ні, тож не мав жодного бажання перевіряти це. Він запевнив, що заплатить при найближчій зустрічі.

— До дуже скорого побачення, Дірку! — сказав Ноббі. — До речі, ти знаєш, що в тебе такий голос, ніби тобі хтось ніс зламав?

Мовчання.

— Ти мене чуєш, Дірку? — спитав Ноббі.

— Так, — сказав Дірк. — Просто я почув бузику.

Зі стереосистеми кав'ярні ревіла «Гаряча картоплина».

«Не бери її, не бери, не бери.

Швидко передай, передай, передай».

— Ти знаєш, що в тебе такий голос, ніби тобі хтось ніс зламав? — повторив Ноббі.

Дірк відповів, що знає, подякував Ноббі за те, що той повідомив йому про це, попрощався з ним, кілька секунд задумливо постояв, швидко зателефонував ще за двома номерами, а потім почимчикував назад, крізь натовп офіціантів до свого столика, за яким сиділа дівчина, в якої він поцупив каву.

— Привіт, — багатозначно сказала вона.

Дірк з усіх сил намагався бути люб'язним. Він дуже ґречно вклонився, підняв капелюх (бо все це давало йому секунду або навіть більше для того, щоб оговтатись) і попросив її дозволу сісти.

— Авжеж, — сказала вона, — це ж ваш столик, — вона великодушно вказала йому на стілець.

Вона була невисока, темне волосся було охайно зачесане, їй було приблизно двадцять п'ять років і вона лукаво дивилася на недопиту чашку кави, що стояла посеред столу.

Дірк сів навпроти й по-змовницьки нахилився до неї.

— Ви, дапевдо, хочете спитати пдо свою каву, — тихо сказав він.

— Ще б пак! — сказала дівчина.

— Здаєте, вона ддя вас дуже шкіддива.

— Ви так вважаєте?

— Еге ж. Кофеїн. Ходестерод у болокі.

— Зрозуміло. Отже, ви думали про моє здоров'я.

— Я багато про що дубав, — легковажно сказав Дірк.

— Побачивши мене за сусіднім столиком, ви подумали: «Така гарна дівчина, а здоров'я кепське. Треба врятувати її».

— Це якщо коротко.

— Ви знаєте, що у вас ніс зламаний?

— Так, авжеж я здаю, — сердито сказав Дірк. — Усі беді про це…

— Ви давно його зламали? — спитала дівчина.

— Його беді здабади, — сказав Дірк, — прибдизно двадцять хвидин дому.

— Я так і думала, — сказала дівчина. — Заплющте на секунду очі.

Дірк подивився на неї підозріло:

— Давіщо?

— Усе добре, — сказала вона з усмішкою, — я не робитиму вам боляче. Заплющте.

Дірк спантеличено нахмурився й на секунду заплющив очі. За цю секунду дівчина встигла простягнути руку, міцно схопити його ніс і різко крутнути його. Дірк мало не вибухнув від болю! Він заволав так голосно, що мало не привернув до себе увагу офіціанта.

— Відьба! — закричав він і шалено відсахнувся від столу, тримаючись руками за обличчя. — Кдята відьба!

— Ой, сядьте й замовкніть, — сказала вона. — Гаразд, я визнаю, що збрехала вам, що не буде боляче, але тепер він хоча б рівний, а інакше згодом вам було б ще гірше. Вам треба негайно піти до лікарні, щоб вам там шини й бандаж зробили. Я медсестра, я знаю, що я роблю. Принаймні, я так вважаю. Дайте-но подивитися.

Важко дихаючи й пирхаючи, Дірк знову сів, не віднімаючи руки від свого носа. Через кілька секунд він почав знову обережно мацати його, а потім дозволив дівчині подивитися.

Вона сказала:

— До речі, мене звати Саллі Міллз. Зазвичай я намагаюся представитися до того, як трапиться фізична близькість, але іноді, — вона зітхнула, — іноді на це немає часу.

Дірк знову провів пальцями по боках свого носа.

— Я дубаю від тепер рівдіший.

— Рівніший, — сказала Саллі. — Скажіть «рівніший» як слід. Це покращить вам самопочуття.

— Рівніший, — сказав Дірк. — Так. Ви баєте рацію.

— Що?

— Ви маєте рацію.

— Добре, — полегшено зітхнула вона. — Я рада, що це спрацювало. Сьогодні вранці я прочитала в гороскопі, що майже всі мої сьогоднішні рішення будуть хибні.

— Так, але не треба вірити усім тим дурницям, — різко сказав Дірк.

— А я й не вірю, — сказала Саллі.

— А надто Великому Заґанзі.

— О, то ви теж його читаєте?

— Ні. Тобто, не з тієї причини.

— Моєю причиною було те, що сьогодні вранці один з пацієнтів попросив мене прочитати йому його гороскоп. Саме перед тим, як помер. А яка ваша причина?

— Емм, дуже непроста.

— Зрозуміло, — недовірливо сказала Саллі. — А це що?

— Це калькулятор, — сказав Дірк. — Що ж, не буду вас затримувати. Я дуже вдячний вам, люба пані, за ласкаво надану медичну допомогу й за те, що ви позичили мені каву, але ж день спливає, а я певний, що на вас чекає великий список жахливих травм, які треба лікувати.

— Зовсім ні. Сьогодні о дев'ятій ранку закінчилася моя нічна зміна, тож усе, що мені залишилося сьогодні зробити — не заснути до вечора, щоб потім нормально поспати вночі. Мені нічим зайнятись, окрім як ходити по кав'ярнях і розмовляти з незнайомцями. А вам натомість треба якнайшвидше звернутися до найближчої лікарні, до травматолога. Одразу після того, як сплатите за моїм рахунком.

Вона нахилилася до того столика, за яким сиділа раніше, й взяла рахунок, що лежав біля її тарілки. Подивившись на нього, вона несхвально похитала головою.

— Боюсь, аж п'ять чашок кави. Нічна зміна була дуже довга. Посеред ночі то привозили когось, то відвозили. Одного пацієнта в комі вдосвіта перевезли до приватної лікарні. Одному Богові відомо, навіщо це було потрібно робити саме тоді. Від цього самі лише проблеми, без яких можна було обійтись. За другий круасан я б на вашому місці не платила. Я його замовляла, але мені його не принесли.

Вона штовхнула рахунок до Дірка, і той взяв його, неохоче зітхнувши.

— Це забагато, — сказав він, — це просто грабіж. А додаткові 15 відсотків за обслуговування за таких обставин рівнозначні глузуванню з клієнта. Б'юсь об заклад, що ніж вони мені теж не принесуть.

Він розвернувся й спробував, не сильно сподіваючись на успіх, покликати когось зі зграї офіціантів, що відпочивали біля дальньої стіни.

Саллі Міллз взяла свій і Дірків рахунки й спробувала скласти суми на Дірковому калькуляторі.

— Сума дорівнює «Суцільна жовтість», — сказала вона.

— Дякую. Віддайте, будь ласка, — сказав Дірк, різко розвернувся, забрав у неї калькулятор Ї-Цзін і сховав його в кишені.

Він знову почав безпорадно махати групі офіціантів.

— А навіщо вам ніж потрібен? — спитала Саллі.

— Щоб відкрити ось це, — сказав Дірк, показуючи їй великий конверт із товстим шаром скотчу.

— Я вам його здобуду, — сказала вона.

Цієї миті молодий чоловік, що сидів за іншим сусіднім столиком, відвернувся і Саллі швидко нахилилася й забрала його ніж.

— Я дуже вам вдячний, — сказав Дірк і простягнув руку, щоб взяти в неї ніж.

Вона відвела руку з ножем від нього.

— Що в цьому конверті? — спитала вона.

— Ви надзвичайно допитлива й безцеремонна жінка! — вигукнув Дірк.

— А ви дуже дивний чоловік, — сказала Саллі Міллз.

— Лише настільки дивний, наскільки мені потрібно.

— Гм, — сказала Саллі. — Що в цьому конверті?

Ніж йому вона досі не давала.

— Цей конверт не ваш, — заявив Дірк, — тож його вміст вас не стосується.

— На вигляд він дуже цікавий. Що в ньому?

— Звідки мені знати, якщо я його ще не відкривав?

Вона підозріло подивилася на нього, а потім різко вихопила в нього конверт.

— Я наполягаю… — почав був застерігати її Дірк.

— Як вас звати? — вимагала Саллі.

— Мене звати Джентлі. Пан Дірк Джентлі.

— Тобто, ви не Джефрі Енсті й ніхто з цих інших людей, чиї імена закреслені? — дивлячись на них, вона на мить нахмурилася.

— Ні, — сказав Дірк. — Мене серед них немає.

— Тобто цей конверт — не ваш?

— Я… тобто…

— Ага! Отже, ви теж надзвичайно… як ви казали?

— Допитливий і безцеремонний. Цього я не заперечую. Але я приватний детектив. Мені платять за те, щоб я був допитливим і безцеремонним. Не так часто й не так щедро, як мені хотілося б, але тим не менш я допитливий і безцеремонний через свій фах.

— Як сумно. Думаю, набагато веселіше бути допитливим і безцеремонним заради хобі. Отже, ви — професіонал, а я — лише любителька олімпійського штибу. Ви не схожі на приватного детектива.

— Жоден приватний детектив не має бути схожим на приватного детектива. Це одне з перших правил приватних детективів.

— Але якщо жоден приватний детектив не має бути схожим на приватного детектива, то звідки приватному детективові знати, на кого він не має бути схожий? Здається мені, тут є проблема.

— Так, але вона не з тих, що заважають мені спати, — роздратовано сказав Дірк. — У будь-якому разі я не такий, як інші приватні детективи. Мої методи холістичні й, у правильному значенні цього слова, хаотичні. Мій підхід полягає в дослідженні фундаментального взаємозв’язку всього з усім.

Саллі Міллз на це лише кліпнула.

— Кожна частинка в нашому Всесвіті, — продовжував Дірк просторікатися на улюблену тему, — впливає на будь-яку іншу частинку, навіть якщо цей вплив дуже слабкий. Усе пов'язане з усім. Тріпотіння крил метелика в Китаї може вплинути на курс урагану в Атлантиці. Якби я міг допитати ніжку цього стола так, щоб це було зрозуміло і мені, і їй, вона змогла б дати мені відповідь на будь-яке питання про Всесвіт. Я можу спитати кого заманеться, абсолютно випадкову людину, поставити перше-ліпше запитання, що спаде мені в голову, і відповідь на нього або її відсутність у якійсь мірі матимуть відношення до тієї проблеми, рішення якої я шукаю. Питання лише в тому, як його інтерпретувати. Навіть ви, кого я зустрів виключно випадково, напевно, знаєте щось таке, що конче потрібне для мого розслідування; якби я, звісно, знав, про що вас спитати та якби хотів витрачати на це час.

Після паузи він сказав:

— Будь ласка, віддайте мені конверт і ніж.

— Ви це кажете так, ніби від цього залежить чиєсь життя.

Дірк на мить потупив очі.

— Правильніше буде сказати, що чиєсь життя залежало від цього, — сказав він таким тоном, що здалося, ніби над ним хмара пропливла.

Саллі Міллз поступилася й віддала конверт і ніж Діркові. Життєрадісність її залишила.

Ніж був тупий, а скотчу було наліплено надто багато. Кілька секунд Дірк боровся з ним, але розрізати не зміг. Він відкинувся на спинку, втомлений і роздратований.

Він сказав:

— Я піду спитаю, чи немає в них чогось гострішого, — і підвівся, стискаючи конверт у руці.

— Вам треба звернутися зі своїм носом до лікаря, — тихо сказала Саллі Міллз.

— Дякую, — сказав Дірк і ледь помітно вклонився їй.

Він узяв рахунки й пішов відвідати виставку офіціантів, що відбувалася в задній частині кав'ярні. Там він зіткнувся з певною холодністю, коли не виявив бажання додати до обов'язкових 15 відсотків за обслуговування ще щось на ознаку своєї вдячності, і почув, що ні, це єдиний тип ножів, які вони мають, і на цьому розмову завершено.

Дірк подякував їм і пішов назад.

На його стільці сидів і розмовляв із Саллі Міллз молодий чоловік, чий ніж вона поцупила. Дірк кивнув їй, але вона була надто заглиблена в розмову з новим приятелем, тож не помітила цього.

— …у комі, — казала вона, — якого рано вранці перевезли до іншої лікарні. Одному Богові відомо, навіщо це було потрібно саме тоді. Від цього самі лише проблеми, без яких можна було обійтись. Вибачте, що я так багато базікаю, але той пацієнт мав при собі власну машину для продажу Кока-Коли й кувалду, а такі речі цілком нормальні в приватній лікарні, але в державній лікарні зміна недоукомплектована, тому я сильно втомлююсь, а коли я сильно втомлююсь, я багато розмовляю. Якщо я раптом впаду на підлогу непритомна, скажіть мені про це, добре?

Дірк пішов повз них, аж раптом помітив, що Саллі Міллз залишила на своєму початковому столику книгу, яку читала, і щось у цій книзі привернуло його увагу.

Це була велика книга, що називалася «Біжи щодуху». Вона була дивовижно велика, багато її сторінок були заламані, й загалом вона була більше схожа на торт з листкового тіста, ніж на книгу. На нижній половині обкладинки була звичайна «жінка у вечірній сукні в перехресті прицілу», а верхня половина була повністю зайнята срібним тисненням імені автора — Говард Белл.

Дірк не зміг миттєво зрозуміти, що саме в цій книзі впало йому в очі, але розумів, що якась деталь обкладинки зачепила в ньому якусь струну. Він обережно покосився на дівчину, чию каву він поцупив, і за чиї п'ять кав і два круасани, один з яких не були ані принесений, ані з'їдений, він потім заплатив. Вона не дивилася, тож він поцупив і книгу теж — сунув її в кишеню свого шкіряного плаща.

Він вийшов на вулицю, і там на нього з неба спікірував орел, мало не штовхнувши його під колеса велосипедиста, який вилаяв Дірка з таких моральних висот, на яких здатні жити, напевно, тільки велосипедисти.

Розділ 11

На добре доглянуту територію, що була на окраїні добре доглянутої місцини Котсволдс, заїхало не дуже добре доглянуте авто. Це був пошарпаний жовтий «Сітроен 2CV», у якого був обережний власник, а після нього двоє самогубно безрозсудливі. Машина їхала доріжкою трохи неохоче, неначе все, чого вона бажала від життя — щоб її скинули спочивати в канаву біля однієї з сусідніх лук і дозволили там залишитися в гідній покинутості, а натомість від неї вимагали тягтися по цій довгій, посипаній гравієм доріжці, по якій незабаром неодмінно змусять тягтися назад, а навіщо все це потрібно, вона не мала жодної гадки.

Машина зупинилися перед елегантним кам'яним входом до головної будівлі, а потім повільно покотилася назад, доки той, хто сидів за кермом, не смикнув ручне гальмо, від чого машина видала щось на кшталт придушеної гикавки.

Небезпечно гойдаючись на єдиній петлі, двері машини різко відчинилися, і зсередини з'явилася пара ніжок, побачивши які звукорежисери кінофільмів обов’язково відчули би потребу вставити томливе соло на саксофоні; навіщо — ніхто, крім звукорежисерів, ніколи не розумів. Але в цьому конкретному випадку томливий саксофон було б погано чути через звуки дитячої дудки, якими той самий звукорежисер майже напевно супроводив би просування цього транспортного засобу вздовж доріжки.

Цілком природно після ніг з'явилася їхня власниця, яка обережно зачинила двері й попрямувала в будівлю.

А машина залишилася стояти перед входом.

Кілька хвилин по тому вийшов швейцар. Він оглянув авто, набрав осудливого виразу обличчя та за браком можливості зробити що-небудь конструктивне пішов геть.

Трохи згодом Кейт провели до кабінету пана Ральфа Стендіша, головного консультанта-психолога й одного з директорів лікарні Вудсгед, який саме завершував телефонну розмову.

— Так, це правда, — казав він, — іноді надзвичайно розумні й чутливі діти можуть здаватися дурними. Але ж зрозумійте, пані Бенсон, дурні діти теж іноді здаються дурними. Мені здається, що вам слід подумати над цим. Я розумію, що це дуже неприємно, так. Доброго вам дня, пані Бенсон.

Він сховав телефон у шухляду свого стола й кілька секунд збирався з думками, перш ніж підвести погляд.

— Ви без попередження, пані… гм… Шехтер, — зрештою сказав він.

Тобто, насправді він сказав «Ви без попередження, пані… гм…», а потім зупинився, зазирнув у іншу шухляду й лише тоді сказав «Шехтер».

Кейт подумала, що тримати імена відвідувачів у шухляді — дуже дивно, але було очевидно, що цьому панові не подобалося, коли на його гарному чорному столі строгого дизайну лежали якісь речі, бо на стільниці не було анічогісінько. Вона була абсолютно пуста, як і будь-яка інша поверхня в цьому кабінеті. Не було нічого на маленькому елегантному сталево-скляному столику для кави, що стояв рівно посередині між двома дизайнерськими кріслами. Не було нічого на двох дорогих шафах для документів, що стояли в задній частині кімнати. Не було книжкових полиць; книги якщо й були, то либонь приховані за білими дверима великих непоказних вбудованих шаф; і хоча на стіні висіла суцільно чорна картинна рама, вона скоріше за все була лише тимчасовою помилкою, бо картини в ній не було.

Кейт здивовано подивилася навколо.

— У вас тут є хоч якісь прикраси, пане Стендіш? — спитала вона.

На мить її американська відвертість збентежила його, але потім він відповів.

— Так, у мене є прикраси, — сказав він і висунув третю шухляду. Звідти він вийняв маленьку порцелянову фігурку кошеняти, що грається клубком ниток, і рішуче поставив фігурку перед собою на стіл. — Будучи психологом, я знаю, яку важливу роль відіграють прикраси в живленні людського духу, — виголосив він.

Він поклав порцелянове кошеня назад у шухляду й з м'яким стуком закрив її.

— Отже? — він склав свої долоні перед собою на столі й запитально подивився на Кейт.

— Дуже ласкаво з вашого боку прийняти мене без попередження, пане Стендіш…

— Так, так, це ми вже з'ясували.

— Але я певна, ви розумієте, що таке газетні дедлайни.

— Про газети я знаю не більше, ніж мені цікаво про них знати, пані… гм… — він знову відкрив шухляду. — Пані Шехтер, але…

— Ну, це одна з причин того, що я вирішила звернутися саме до вас, — чарівно збрехала Кейт. — Я знаю, що ви стали жертвою певної… невдалої слави, і подумала, що вас може зацікавити можливість обговорити деякі більш цікаві аспекти роботи в лікарні Вудсгед, — вона дуже мило усміхнулася.

— Лише тому, що ви звернулися до мене з найкращою рекомендацією від мого дуже доброго друга та колеги пана… гм…

— Франкліна, Алана Франкліна, — підказала Кейт, щоб психологові не довелося знову зазирати в шухляду.

Алан Франклін був лікарем, на прийом до якого Кейт ходила кілька разів після смерті її чоловіка Люка. Франклін попередив її, що Стендіш, хоча й блискучий спеціаліст, є дуже нестандартною людиною, навіть за стандартами свого фаху.

— Франкліна, — продовжив Стендіш, — лише тому я погодився вас прийняти. Дозвольте мені одразу попередити вас, що якщо після цього інтерв'ю я дізнаюся, що в газетах знов з'явилося облудне «Щось бридке у Вудсгеді», я… я… «Я так на вас помщусь, Що цілий світ… Так, світ я потрясу…»

— «Нечуваним, невиданим ще страхом!»

Стендіш прищурився.

— «Король Лір», дія друга, сцена четверта, — сказав він. — І правильно там «жахом», а не «страхом»[7].

— Думаю, ви маєте слушність.

«Дякую, Алане», — подумала вона. Вона усміхнулася Стендішу, який розслабився, задоволений своєю перевагою. «Як дивно, — міркувала Кейт, — що найлегше маніпулювати саме тими, хто має потребу ставити на місце інших».

— То про що саме ви хочете дізнатися, пані Шехтер?

— Вважайте, що я не знаю нічого, — сказала Кейт.

Стендіш посміхнувся, неначе хотів сказати, що ніщо не могло бути приємнішим, ніж таке припущення.

— Добре, — сказав він. — Вудсгед — дослідницька лікарня. Ми спеціалізуємося на догляді та дослідженні пацієнтів із незвичайними або досі невідомими симптомами, здебільшого в царині психології або психіатрії. Фінансування надходить із різних джерел. Один із наших найважливіших методів полягає в догляді за приватними пацієнтами, яким ми виставляємо величезні рахунки, за якими вони залюбки платять або ж залюбки скаржаться на них. Насправді причин для скарг немає, бо пацієнти, яких ми обслуговуємо приватно, завжди ставляться до відома щодо причин таких високих цін. За ті гроші, що вони платять, вони, звісно, мають повне право скаржитися — право скаржитися є одним з тих привілеїв, за які вони платять. У деяких випадках ми укладаємо особливі угоди, згідно з якими за те, що нас роблять єдиними спадкоємцями пацієнта, ми беремо на себе обов'язок доглядати за цим пацієнтом до кінця його або її життя.

— Тож по суті вашою роботою є забезпечення стипендій людям з надзвичайно обдарованими хворобами?

— Саме так. Ви дуже вдало сформулювали це. Наша робота — забезпечення стипендій людям з надзвичайно обдарованими хворобами. Це треба занотувати. Пані Мейг'ю!

Він відкрив шухляду, в якій, напевно, був його інтерком. У відповідь на його виклик відчинилася одна з вбудованих шаф, яка виявилась дверима до сусіднього кабінету — напевно, архітектор цієї будівлі відчував ідеологічну антипатію до дверей. Із сусіднього кабінету покірно зайшла худа жінка сорока з чимось років, з невиразним обличчям.

— Пані Мейг'ю, — сказав пан Стендіш, — наша робота — забезпечення стипендій людям з надзвичайно обдарованими хворобами.

— Добре, пане Стендіш, — сказала пані Мейг'ю, повернулася до свого кабінету й зачинила за собою двері.

Кейт засумнівалася: може, це все-таки шафа?

— І наразі ми маємо тут пацієнтів із дійсно дивовижними хворобами, — захоплено казав психолог. — Можливо, ви погодитесь піти подивитися на одну або дві з наших поточних зірок?

— Залюбки. Це було б дуже цікаво, пане Стендіш, ви дуже ласкаві.

— На цій роботі потрібно бути ласкавим, — відповів Стендіш і на якусь мить увімкнув усмішку.

Кейт намагалася стримувати нетерплячість, яку відчувала. Їй не подобався пан Стендіш, у неї було враження, що в ньому було щось марсіанське. Більш того, насправді вона хотіла дізнатися лише про те, чи не прибув до цієї лікарні рано вранці новий пацієнт, а якщо так, то де він тепер знаходиться і чи не можна його відвідати.

Спочатку вона була спробувала домогтися цього відверто, але якась секретарка зневажливо відмовила їй на підставі того, що Кейт не знала ім'я чоловіка, якого шукала. Просте запитання — чи не мають вони високого ставного блондина? — справило зовсім неправильне враження. Принаймні, вона переконувала себе саму в тому, що це враження було зовсім неправильне. Телефонний дзвінок до Алана Франкліна дозволив їй скористатися менш відвертою тактикою.

— Добре! — на обличчі пана Стендіша промайнув сумнів, і він знову викликав з шафи пані Мейг'ю.

— Пані Мейг'ю, стосовно останнього, що я вам сказав…

— Так, пане Стендіш?

— Адже ви зрозуміли, що я хотів, щоб ви це занотували для мене?

— Ні, пане Стендіш, але я охоче зроблю це.

— Дякую, — дещо напружено сказав пан Стендіш. — І приберіть тут, будь ласка. Тут наче…

Він хотів був сказати, що тут наче на смітнику, але в кабінеті панувала атмосфера клінічної стерильності.

— Просто приберіть, — завершив він.

— Так, пане Стендіш.

Психолог коротко кивнув, змахнув зі свого столу неіснуючу порошинку, ще раз ненадовго ввімкнув усмішку для Кейт, а потім вивів її з кабінету в коридор, підлога якого була бездоганно вкрита тим видом бежевих килимів, що б'ють електрикою кожного, хто намагається по них ходити.

— Ось, бачите? — сказав Стендіш, указуючи лінивим змахом руки на частину стіни, повз яку вони йшли, але навіть не намагаючись пояснити, що саме він пропонував їй побачити та про що побачене мало їй сказати. — І ось, — сказав він, указуючи на дверну петлю.

— А, — додав він, коли ці двері відчинилися до них.

Кейт стурбовано спіймала себе на тому, що злегка сіпалася кожного разу, коли в цій будівлі відчинялися які-небудь двері. Зовсім не такої реакції вона очікувала від досвідченої нью-йоркської журналістки, хоча насправді вона й не жила в Нью-Йорку, а статті для журналів писала виключно про туризм. Вона досі відчувала неспокій через те, що за кожними дверима шукала великого білявого чоловіка.

За цими дверима великого білявого чоловіка не було. Натомість там була маленька білява дівчинка приблизно десяти років, яку везли на кріслі з колесами. Вона здавалася дуже блідою, хворобливою та замкнутою. Її губи нечутно шепотіли. Про що б вона собі там не шепотіла, це її турбувало й збуджувало, вона постійно вертілася в кріслі то в один бік, то в інший, ніби намагалася втекти від слів, що видавав її рот. Кейт була так сильно зворушена цим видовищем, що інстинктивно попросила санітарку, яка штовхала крісло, зупинитися.

Вона присіла, щоб лагідно подивитися дівчинці в очі, і це сподобалося санітарці, але панові Стендішу — не дуже.

Кейт не стала вимагати уваги дівчинки, вона лише запропонувала їй відкрите дружнє обличчя, щоб подивитися, якою буде реакція на нього, але дівчинка чи то не могла відреагувати, чи то не хотіла. Її рот не припиняв невтомну працю, неначе існував окремим від решти обличчя життям.

Але придивившись до неї уважніше, Кейт припустила, що дівчинка була не стільки хвора й замкнута, скільки втомлена, виснажена, що їй усе це невимовно остогидло. Їй був потрібен відпочинок, їй був потрібен спокій, але її рот не припиняв рухатися.

На мить її погляд перетнувся з поглядом Кейт, і повідомлення, яке ним отримала Кейт, було чимось на кшталт: «Мені шкода, але поки це відбувається, вам доведеться вибачити мені мою неувагу». Дівчинка глибоко вдихнула, смиренно примружила очі й продовжила своє невпинне мовчазне шепотіння.

Кейт нахилилася вперед, намагаючись розчути хоч кілька слів, але не змогла нічого розібрати. Вона кинула запитальний погляд на Стендіша.

Він відповів:

— Курси акцій.

Кейт не змогла втримати подив.

Знизавши плечима, Стендіш додав:

— На жаль, вчорашні.

Кейт здригнулася від того, що її реакцію пояснили настільки неправильно, і щоб приховати своє збентеження спішно знову подивилася на дівчинку.

— Ви хочете сказати, — сказала вона, — що вона просто сидить тут і виголошує вчорашні курси акцій?

Погляд дівчинки пройшов мимо Кейт.

— Так, — сказав Стендіш. — Щоб дізнатися про це, довелося запросити людину, яка вміє читати по губах. Ми всі, природно, дуже зраділи, але потім виявилося, що ці курси вчорашні, і це нас дещо розчарувало. Не такий вже й значущий випадок насправді. Аберантна поведінка. Цікаво було б знати, навіщо вона це робить, але…

— Стривайте-но, — сказала Кейт, намагаючись замість відвертого жаху надати голосу велику зацікавленість, — ви стверджуєте, що вона виголошує… Що?.. Завершальні ціни акцій в кінці дня чи…

— Ні. Це, звісно, цікава деталь. Вона повторює всі коливання ринкових цін упродовж усього дня. Просто з затримкою на одну добу.

— Але ж це дивовижно!

— Ну, так. Гарний фокус.

— Фокус?

— Ну, будучи науковцем, я мушу дотримуватися думки, що вона отримує цю відкриту інформацію якимись звичайними способами. У цьому випадку немає необхідності вигадувати якісь надприродні або паранормальні явища. Бритва Оккама. Не слід без потреби збільшувати кількість сутностей.

— Але чи бачив хто-небудь, щоб вона вивчала газети або телефонувала кудись?

Вона подивилася на медсестру, а та лише похитала головою.

— Ні, жодного разу ми її не спіймали на цьому, — сказав Стендіш. — Тож я й кажу: гарний фокус. Я певний, що професійний фокусник або людина з феноменальною пам'яттю змогли б пояснити, як це робиться.

— Ви питали в когось із них?

— Ні. Я з такими людьми не спілкуюсь.

— Але ви справді вважаєте, що вона може це робити навмисно? — наполягала Кейт.

— Повірте мені, якби ви розуміли людей так само добре, як їх розумію я, пані… гм… ви повірили б у що завгодно, — сказав Стендіш авторитетним голосом фахівця.

Кейт дивилася на стомлене, знесилене обличчя дівчинки й нічого не казала.

— Ви мусите розуміти, — сказав Стендіш, — що ми маємо ставитися до цього раціонально. Якби мова йшла про завтрашні ціни акцій, це була б зовсім інша річ. Це був би феномен зовсім іншого рівня, який був би вартий найретельнішого дослідження. І я певний, що нам було б нескладно знайти для такого дослідження фінансування. З цим не було б жодної проблеми.

— Зрозуміло, — сказала Кейт, і цього разу вона казала правду.

Вона підвелася й обтрусила спідницю.

— Отже, — сказала вона й відчула сором, — хто ваш найновіший пацієнт? Хто прибув сюди останнім?

Вона напружилася через грубість й непослідовність цього питання, але нагадала собі, що вона журналістка, тож це не має бути дивним.

Стендіш махнув рукою, щоб сестра та її сумна пацієнтка в інвалідному кріслі їхали далі. Кейт глянула на дівчинку востаннє, а потім пішла за Стендішем крізь подвійні двері в наступну секцію коридору, яка нічим не відрізнялася від попередньої.

— Ось, бачите, — знову сказав Стендіш, цього разу, схоже, маючи на увазі віконну раму.

— І ось, — додав він, указавши на освітлювач.

Її питання він або не почув, або навмисно проігнорував. Кейт подумала, що він, можливо, просто поставився до того запитання з презирством, на яке воно заслуговувало.

Раптом до неї дійшло, до чого були всі ці «Ось, бачите» та «І ось». Він запрошував її оцінити якість декору. Вікна були підйомні, з якісними й красиво пофарбованими рамами; люстра була з важкого металу, напевно нікельована, і так далі.

— Дуже мило, — поступливо сказала вона й звернула увагу, що з американським акцентом ця фраза звучало дещо дивно. — У вас тут дуже гарно, — додала вона, сподіваючись, що йому це сподобається.

Йому сподобалося. Він дозволив собі придушену задоволену усмішку.

— Ми прагнемо створити якісне, дбайливе оточення, — сказав він.

— Напевно, дуже багато людей хочуть до вас потрапити, — продовжила Кейт, повертаючись до своєї теми. — Як часто до вас поступають нові пацієнти? Коли був останній?..

Лівою рукою вона міцно тримала праву, яка наразі хотіла її задушити.

Двері, повз які вони проходили, були трохи прочинені і вона спробувала ненав'язливо зазирнути за них.

— Добре, ми сюди заглянемо, — відразу сказав Стендіш і повністю відчинив двері до, як виявилося, досить маленької кімнати.

— Ага, — сказав Стендіш, упізнавши того, хто там був. Він запросив Кейт зайти.

Людина, що була в кімнаті, також не була ані великою, ані білявою. У Кейт з'явилося відчуття, що з емоційної точки зору цей візит буде надто виснажливий, а перспектив подальших покращень вона не бачила.

Чоловік, що сидів на стільці біля свого ліжка, поки санітар застилав його, був одним з найбільш глибоко й тривожно скуйовджених людей, яких Кейт коли-небудь бачила. Насправді скуйовдженим було лише його волосся, але воно було скуйовджене так сильно, що надавало виразу тривожного хаосу всьому обличчю.

Здавалося, він був цілком згодний сидіти там, де сидів, але було в його згоді щось невимовно відсутнє; було таке враження, що він цілком згодний з нічим. Приблизно за півметра перед його обличчям у повітрі була абсолютна пустота, і якщо його згода мала якісь витоки, то вони були в його витріщанні на цю пустоту.

А ще було відчуття, що він чекає на щось. Чи було це щось таке, що мало відбутися будь-якої миті, або щось таке, що мало статися пізніше цього тижня, або навіть щось таке, що мало відбутися зовсім згодом, коли рак на горі свисне, а British Telecom полагодить усі телефони — це було абсолютно не зрозуміло, бо для цього чоловіка, схоже, це все було однаковим. Якщо воно трапиться — він готовий, а якщо ні — він згоден.

Його згода здалася Кейт майже нестерпно тривожною.

— Що з ним? — тихо спитала вона й раптом збагнула, що говорить так, ніби його тут немає, хоча насправді він, можливо, цілком здатний розмовляти. І дійсно, саме цієї миті він раптом заговорив.

— О! Гм… Привіт, — сказав він. — Так, добре, дякую.

— Вітаю, — відповіла вона, хоча їй це й здавалося дещо недоречним. А точніше, недоречним здавалося їй те, що сказав він.

Стендіш помахом руки попросив її мовчати.

— Гм, так, Бейгл задовольнить, — сказав згодний чоловік. Він сказав це невиразно, неначе лише повторював слова, які йому дали, щоб він сказав.

— Так, а ще соку, будь ласка, — додав він. — Добре, дякую.

Потім він розслабився до стану пустої пильності.

— Дуже незвичайний випадок, — сказав Стендіш, — тобто, у нас немає підстав сумніватися, що він унікальний. Я жодного разу не чув про щось хоча б трохи схоже. А ще виявилося, що абсолютно неможливо переконатися в тому, що це саме те, чим воно здається, тож я радий, що нам не треба вигадувати для цього випадку назву.

— Може, мені допомогти панові Елвесу повернутися в ліжко? — спитав Стендіша санітар.

Стендіш кинув. Заради підлеглих він витрачати сили на слова не хотів.

Санітар нахилився, щоб звернутися до пацієнта.

— Пане Елвес? — тихо сказав він.

Пан Елвес неначе виринув з глибин своїх мрій.

— Гм? — спитав він і несподівано подивився навколо. Він був спантеличений.

— О! О? Що? — слабким голосом сказав він.

— Вам допомогти знову лягти в ліжко?

— О. О, дякую, так. Так, ви дуже люб'язні.

Попри збентеженість і спантеличеність пан Елвес був цілком здатний повернутися в ліжко самостійно, тож від санітара вимагалася виключно моральна підтримка. Коли пан Елвес вмостився, санітар ввічливо кивнув Стендішу та Кейт, а потім вийшов.

Лежачи спиною на високій горі з подушок, пан Елвес швидко повернувся до свого схожого на транс стану. Його голова наче впала вперед і він почав дивитися на одне зі своїх кістлявих колін, що стирчало під ковдрою.

— Зв'яжіть мене з Нью-Йорком, — сказав він.

Кейт кинула запитальний погляд на Стендіша, сподіваючись на якесь пояснення, але той мочав.

— Добре, добре, — сказав пан Елвес, — це 541 та ще щось. Стривайте-но, — мертвим, безвиразним голосом він назвав ще чотири цифри.

— Що відбувається? — спитала зрештою Кейт.

— Ми це дуже довго не могли зрозуміти. Лише завдяки випадковому збігу хтось зрозумів. У кімнаті працював телевізор, — він указав на маленький портативний телевізор збоку від ліжка, — і там було одне з цих ток-шоу в прямому ефірі. Просто дивовижно. Пан Елвес сидів тут і бурмотів про те, як сильно він ненавидить ВВС — я не пам'ятаю, чи про ВВС він казав, чи про якийсь із інших каналів, які тепер з'явилися — і висловлював свою думку щодо ведучого телепрограми, а саме, що він вважав його чимось на кшталт ануса, а потім казав, що хотів би, щоб усе це скінчилося та «так, добре, вже йду», а потім раптом те, що він казав, і те, що показували по телевізору, дивовижним чином стало майже синхронним.

— Я вас не розумію, — сказала Кейт.

— Я б здивувався, якщо б зрозуміли, — сказав Стендіш. — Усе, що казав Елвес, на мить пізніше казав на екрані телевізора джентльмен на ім'я Дастін Гофман. Таке враження, що наш пан Елвес знає все, що хоче сказати пан Гофман, приблизно за секунду до того, як пан Гофман починає говорити. Мушу сказати, що навряд чи цей пан Гофман зрадіє, якщо дізнається про це. Були зроблені певні спроби попередити цього пана про проблему, але виявилося, що зв'язатися з ним досить важко.

— Що тут у дідька відбувається? — спокійно спитав пан Елвес.

— Пан Гофман зараз, наскільки нам відомо, знімає фільм десь на західному узбережжі Америки, — Стендіш подивився на свій годинник. — Думаю, він щойно прокинувся в готелі й телефонує комусь, — додав він.

Кейт вражено дивилася то на Стендіша, то на дивовижного пана Елвеса.

— Як довго цей бідолаха в такому стані?

— О, вже близько п'яти років, напевно. Почалося все абсолютно несподівано. Одного дня він як завжди сидів і вечеряв зі своєю сім'єю, аж раптом почав скаржитися на свій будинок-фургон. А трохи згодом поскаржився на те, як його застрелили. Потім він усю ніч розмовляв уві сні, повторюючи одні й ті самі безглузді фрази знов і знов, а також кажучи, що він не дуже високої думки про те, як вони написані. Можете собі уявити, якими важкими були ці часи для його сім'ї — жити з актором-перфекціоністом і навіть не усвідомлювати цього. Тепер здається дуже дивним, що вони так довго не розуміли, що відбувається. Особливо тоді, коли він перед світанком розбудив їх усіх, щоб подякувати їх, продюсера та режисера за отриманий ним «Оскар».

Кейт, досі не зрозумівши, що цей день поки що лише готував її до того, що мало бути згодом, припустилася помилки, подумавши, що це був для неї найбільший за сьогодні шок.

— Бідолаха, — тихо сказала вона. — Яке це приниження. Жити виключно як чиясь тінь.

— Не думаю, що він страждає.

Було таке враження, що пан Елвес тихо брав участь у запеклій суперечці, що якимось чином стосувалася значень слів «очки», «грубий», «доходи» та «лімузин».

— Але ж висновки з цього просто дивовижні, так? — сказала Кейт. — Він дійсно каже це трохи раніше за Дастіна Гофмана?

— Ну, це припущення, звісно. У нас було лише кілька можливостей порівняти, а для ретельного дослідження нагоди не було. Не можна ігнорувати те, що ті кілька випадків кореляції не були добре задокументовані, і що значно простіше пояснити їх збігом. А решта може бути просто результатом розвиненої фантазії.

— Але якщо порівняти цей випадок з тією дівчинкою, яку ми бачили…

— Але ж цього не можна робити. Ми маємо оцінювати кожний випадок окремо.

— Але вони існують в одному світі…

— Так, але це різні речі. Звісно, якщо б наш пан Елвес зміг продемонструвати надійне передбачення, скажімо, наступного керівника Радянського Союзу або, ще краще, Президента Сполучених Штатів, то вочевидь це призвело б до важливих питань з точки зору державної безпеки, і тоді можна було б дозволити собі більш гнучко вирішувати, чи дійсно це збіг і фантазія, але стосовно банального кіноактора — тобто кіноактора, який не виявляв цікавості до політики — я вважаю, що ми маємо дотримуватися жорстких наукових принципів.

— Отже, — додав він, розвертаючись, щоб піти й забрати з собою Кейт, — я вважаю, що в обох випадках, і пана Елвеса, і… як її звати?.. Чарівної дівчинки на інвалідному кріслі, цілком можливо, що ми не здатні сильно допомогти їм, а зайняте ними місце й обладнання можуть знадобитися для більш перспективних випадків.

Кейт не знала, що їй на це сказати, тож пішла за ним, тримаючи свій гнів у собі.

— Ага, а ось тут у нас значно цікавіший і перспективніший випадок, — сказав Стендіш, стрімко йдучи крізь наступні подвійні двері.

Кейт намагалася тримати свої емоції під контролем, але навіть такий нечутливий та інопланетний чоловік, як пан Стендіш, не міг не помітити, що його слухачка не дуже уважна. До його манер додалися трохи безцеремонності й дратівливості, які об'єднали свої сили з великою кількістю безцеремонності й дратівливості, що вже була в нього спочатку.

Кілька секунд вони крокували коридором мовчки. Кейт шукала інші способи побіжно спитати про пацієнтів, що прибули останніми, але була змушена визнати, що неможливо зауважувати одне й те саме тричі поспіль, не втративши при цьому бажаної побіжності. Вона якомога непомітніше дивилася на кожні двері, повз які вони йшли, але більшість із них були зачинені, а за тими, що були відчинені, не було нічого цікавого.

Вона глянула у вікно, повз яке вони проходили, і побачила фургон, який повертав у задній двір. Попри те, що бачила вона його лише мить, він привернув її увагу, бо вочевидь не належав ні пекарні, ні пральні. Фургони пекарень і пралень рекламують себе, на них написані слова на кшталт «Пекарня» або «Пральня», а на цьому фургоні не було нічого. Йому нічого було сказати, і він казав про це голосно й розбірливо.

Це був великий, важкий, серйозного вигляду фургон, майже вантажівка, який був однорідно пофарбований темно-сірою фарбою. Він нагадав Кейт величезні сірі вантажівки, що гриміли Болгарією та Югославією на шляху з Албанії, і на яких не було написано нічого, крім слова «Албанія». Вона згадала, як їй тоді було цікаво, що саме албанці експортують таким анонімним способом, але коли в неї трапилася нагода дізнатися про це, виявилося, що вони експортували лише електрику, яку (якщо вона правильно пам'ятала шкільні уроки з фізики) навряд чи можна було перевозити вантажівками.

Великий, серйозного вигляду фургон розвернувся й почав задкувати до заднього виходу з лікарні. «Що б у цьому фургоні не возили, — міркувала Кейт, — він мав або завантажитися, або розвантажитися». Вона пішла далі.

Через кілька секунд Стендіш дійшов до дверей, тихо постукав у них і зазирнув усередину. Потім він поманив Кейт, щоб вона йшла за ним.

Ця кімната була зовсім інша. Відразу за дверима був передпокій з дуже великим вікном, за яким було видно головну кімнату. Між двома кімнатами безумовно була звукова ізоляція, бо передпокій був весь захаращений комп'ютерами та апаратурою для спостереження, і жодний з приладів не тримав своє гудіння при собі, а в головній кімнаті було ліжко, на якому спала жінка.

— Пані Елспет Мей, — сказав Стендіш і було очевидно, що на його думку він оголошує хіт сезону.

Її палата була, безумовно, хороша — простора, з дорогими й зручними меблями. Усюди, де тільки було можливо, стояли свіжі квіти, а маленький столик біля ліжка, на якому лежало в'язання пані Мей, був з червоного дерева.

Сама вона була жінкою середнього віку, зі сріблястим волоссям, а спала вона напівсидячи, спершись спиною на купу подушок, вдягнена в рожеву вовняну кофту. Через якийсь час Кейт збагнула, що те, що ця жінка спить, зовсім не означало, що вона нічого не робить. Її голова лежала спокійно, очі були заплющені, але права рука тримала ручку, якою шалено писала щось у великому записнику, що лежав біля неї на ліжку. Її рука, як і рот дівчинки в інвалідному кріслі, жила окремим, незалежним і дуже насиченим життям. До лоба пані Мей трохи нижче краю волосся були приліплені якісь маленькі рожеві електроди, і Кейт припустила, що вони є джерелом частини тих даних, що миготіли на комп'ютерних екранах передпокою, до якого вона зайшла за Стендішем. За обладнанням стежили одягнені в халати двоє чоловіків і жінка, а медсестра стояла й спостерігала у вікно за пацієнткою. Стендіш коротко розпитав їх про поточний стан пацієнтки — усі зійшлися на думці, що він був чудовий.

Кейт не могла позбутися враження, що вона мала знати, хто така пані Мей, але згадати не змогла й тому була змушена спитати.

— Вона медіум, — дещо роздратовано відповів Стендіш. — Я думав, що ви маєте знати це. Надзвичайно талановитий медіум. Наразі вона в трансі й пише, не усвідомлюючи цього. Їй диктують. Майже кожний продиктований їй уривок просто безцінний. Ви про неї не чули?

Кейт визнала, що не чула.

— Ну, про пані, яка стверджувала, що Моцарт, Бетховен і Шуберт диктували їй музику, ви чули?

— Так, я чула про це. Кілька років тому в кольорових додатках до газет про неї багато писали.

— Її твердження були, гм, цікаві, якщо такого роду речі вас узагалі цікавлять. Та музика безумовно була більше схожа на те, що вищезгадані джентльмени могли написати нашвидкуруч перед сніданком, ніж на те, чого можна було очікувати від домогосподарки середнього віку, яка не вчилася музики.

Кейт не могла пропустити цю зарозумілість.

— Це досить сексистська точка зору, — сказала вона. — Джордж Еліот була домогосподаркою середнього віку.

— Так, так, — роздратовано сказав Стендіш, — але ж їй покійний Вольфганг Амадей музику не диктував. Ось що я маю на увазі! Будь ласка, спробуйте зрозуміти логіку цього аргументу й не втручайте те, що не стосується справи. Якби я хоча б на мить припустив, що приклад Джорджа Еліота міг кинути на цю проблему хоч якесь світло, я обов'язково згадав би про нього сам. Про що я казав?

— Не знаю.

— Мейбл. Чи Доріс? Як її звали? Звімо її Мейбл. Річ у тому, що найпростішим способом розібратися з проблемою Доріс є ігнорування. Від неї не залежить нічого важливого. Кілька концертів. Другосортна музика. Але тут… Тут ми маємо дещо зовсім іншого рівня.

Останнє речення він промовив дуже тихо й повернувся до телевізійного монітора, що стояв серед комп'ютерних. На ньому крупним планом була рука пані Мей, яка швидко писала на аркуші. Рука сильно затуляла те, що вона писала, але здавалося це якоюсь математикою.

— Пані Мей стверджує, що пише надиктоване деякими з найвидатніших фізиків. Ейнштейном, Гейзенбергом і Планком. І її твердження важко ставити під сумнів, бо інформація, яку видає нам несвідомо ця… ненавчена жінка, дійсно є фізикою дуже високого рівня.

— Від покійного Ейнштейна ми отримуємо дедалі більше уточнень щодо того, як час і простір взаємодіють на макроскопічному рівні, а завдяки покійним Гейзенбергу й Планку ми покращуємо своє розуміння фундаментальної будови речовини на квантовому рівні. І немає жодного сумніву щодо того, що ця інформація наближає нас до невловимої цілі — Великої Об'єднаної Польової Теорії Усього.

— І це створює дуже цікаву, якщо не сказати дещо ганебну ситуацію для науковців, бо ті способи, якими до нас приходить ця інформація, здається, повністю суперечать тому, що вона в собі містить.

— Це схоже на дядька Генрі, — раптом сказала Кейт.

Стендіш подивився на неї, не розуміючи.

— Дядько Генрі вважає себе куркою, — пояснила Кейт.

Стендіш досі дивився на неї, не розуміючи.

— Невже ви не чули? — сказала Кейт. — «Ми дуже стурбовані через дядька Генрі. Він вважає себе куркою». «То чому ви не відправите його до лікаря?» «Ми б його відправили, але нам потрібні яйця, що він несе».

У Стендіша був такий вигляд, ніби він побачив маленький, але повністю сформований кущ бузини, що раптом вигулькнув з перенісся Кейт.

— Повторіть, будь ласка, — сказав він тихим шокованим голосом.

— Що, повністю?

— Повністю.

Кейт вперла кулак у бік і розповіла це знову, цього разу з більш підкресленими південними акцентами.

— Геніально! — видихнув Стендіш, коли вона закінчила.

— Ви не могли не чути цього раніше, — сказала вона, дещо здивована його реакцією. — Це старий анекдот.

— Ні, — сказав він. — Не чув. Нам потрібні яйця. Нам потрібні яйця. Нам потрібні яйця. «Ми не можемо відвести його до лікаря, бо нам потрібні яйця, що він несе». Дивовижне розуміння сутності центральних парадоксів людського стану та нашої невтомної здібності створювати адаптивні розумні пояснення для них. Боже мій!

Кейт знизала плечима.

— І це, кажете, анекдот? — недовірливо спитав Стендіш.

— Так. Дуже старий, взагалі-то.

— І вони всі такі? Я навіть не здогадувався.

— Ну…

— Я приголомшений, — сказав Стендіш, — просто приголомшений. Я думав, що анекдоти — це балачки товстунів на телебаченні, і я їх ніколи не слухав. Таке враження, ніби весь цей час люди від мене щось приховували. Сестро!

Медсестра, що стежила у вікно за пані Мей, здригнулася від того, що на неї так несподівано гримнули.

— Так, пане Стендіш? — спитала, вочевидь нервуючись.

— Чому ви ніколи не розповідали мені анекдоти?

Сестра дивилася на нього й тремтіла від неможливості навіть зрозуміти, про що треба подумати, щоб відповісти на це питання.

— Ну-у…

— Запишіть це, добре? Надалі я вимагаю, щоб ви та весь інший персонал цієї лікарні розповідали мені всі анекдоти, які ви маєте, зрозуміло?

— Гм, так, пане Стендіш…

Стендіш подивився на неї з сумнівом і підозрою.

— Адже ви знаєте якісь анекдоти, сестро? — кинув він їй виклик.

— Гм, так, пане Стендіш, здається… Так, знаю.

— Розкажіть один.

— Що… зараз, пане Стендіш?

— Негайно.

— Гм, ну… Є один, в якому пацієнт приходить до тями після… ну, тобто, йому зробили… ну, операцію. І він приходить після цього до тями й… Це не дуже гарний анекдот, але… Йому зробили операцію, і прийшовши до тями він каже лікарю: «Докторе, докторе, що зі мною трапилося? Я не можу намацати свої ноги». А лікар відповідає: «Так, нам довелося ампутувати обидві ваші руки». Оце й усе, власне. Гм, саме тому він і не міг намацати ноги, розумієте?

Кілька секунд пан Стендіш дивився на неї без жодної емоції.

— Вам догана, сестро, — сказав він.

— Слухаюсь, пане Стендіш.

Він повернувся до Кейт:

— А хіба немає ще жарту про курку, що переходить дорогу, абощо?

— Гм, є такий, — непевно сказала Кейт. У неї було відчуття, що вона потрапила в халепу.

— І як він починається?

— Ну, — сказала Кейт, — її початок: «Чому курка перейшла дорогу?»

— Так? А далі?

— Відповідь: «Щоб потрапити на інший бік».

— Зрозуміло, — Стендіш на мить замислився. — І що ця курка робить, коли потрапляє на інший бік дороги?

— Про це історія не повідомляє, — швидко відповіла Кейт. — Думаю, це виходить за межі жарту, який насправді стосується лише самої подорожі курки через дорогу й причин, що спонукали її це зробити. У цьому сенсі це трохи схоже на японські хайку.

Кейт раптом збагнула, що їй це подобається. Вона непомітно підморгнула медсестрі, яка взагалі не могла втелепати, що відбувається.

— Зрозуміло, — знов сказав Стендіш і нахмурився. — А ці… як їх?.. анекдоти потребують попереднього вживання якихось штучних стимуляторів?

— Це залежить від конкретного анекдоту й від того, кому його розповідають.

— Гм, мушу визнати, ви просто відкрили для мене велике незоране поле, пані… гм… Думаю, весь цей гумор треба негайно ретельно дослідити. Вочевидь існує потреба відсортувати жарти, які мають якесь справжнє психологічне підґрунтя, від тих, що лише заохочують споживання наркотичних речовин і тому їм треба покласти край. Добре.

Він повернувся до дослідника в білому халаті, який втупився в телевізійний екран, на якому відстежувалися карлючки пані Мей.

— Є що-небудь нове від пана Ейнштейна? — спитав він.

Дослідник не відривав погляду від екрана. Він відповів:

— Там написано: «Як вам приготувати яйця? Пашот чи просто варені?»

Стендіш знов завмер.

— Цікаво, — сказав він, — дуже цікаво. Продовжуйте уважно стежити за всім, що вона пише. Ходімо, — це він сказав уже Кейт, і одразу вийшов з кімнати.

— Фізики — дуже дивні люди, — сказав він, щойно вони вийшли звідти. — З мого досвіду ті з них, які ще не померли, в чомусь дуже хворі. Що ж, час спливає, і я певний, що вам не терпиться поїхати звідси й почати писати статтю, пані… гм… Я точно маю важливі невідкладні справи й пацієнтів, яким потрібна моя допомога. Тож, якщо ви не маєте більше питань…

— Лише одне, пане Стендіш, — «пан або пропав», вирішила Кейт. — Нам потрібно наголосити, що це останні новини. Може ви приділите мені ще кілька хвилин і покажете мені пацієнта, який прибув до вас останнім?

— Думаю, з цим будуть певні труднощі. Остання пацієнтка прибула до нас приблизно місяць тому, і через два тижні померла від запалення легенів.

— О… А… Що ж, мабуть, це не дуже захопливо. Отже. Ніяких нових пацієнтів протягом останніх кількох днів? І ніяких, скажімо, дуже великих або білявих, або скандинавів, з шубою та кувалдою? Ну, це просто приклад, — раптом їй спала ідея. — Можливо, повторна госпіталізація?

Стендіш дивився на неї з дедалі більшою підозрою:

— Пані… гм…

— Шехтер.

— Пані Шехтер, у мене починає складатися враження, що ваша зацікавленість лікарнею не…

Цієї миті його перебило те, що великі подвійні двері біля них відчинилися. Стендіш повернувся, щоб подивитися, хто це, а коли побачив, його манери змінилися. Різким жестом він велів Кейт дати дорогу великому ліжку на коліщатках, яке котив крізь двері санітар. За санітаром ішли дві медсестри, які справляли враження радше антуражу процесії, аніж звичайних медсестер, що виконують свою звичайну роботу.

На ліжку лежав витончено слабкий старий чоловік, чия шкіра була схожа на вкритий тонкими венами пергамент. Задня частина ліжка була піднята під невеликим кутом, щоб чоловік мав можливість оглядати світ, повз який його провозили, і він оглядав його з тихим, великодушним жахом. Його рот був трохи відкритий, а голова злегка хиталася, і якщо коліщата наїжджали хоч на маленьку нерівність, голова поверталася то в один бік, то в інший. Але попри його слабку млявість він випромінював відчуття того, що тихо й спокійно він володів усім.

Це враження створювало одне око. На чому б воно не зупинялося — чи то на виді за вікном, чи то на медсестрі, що тримала двері відкритими, щоб ліжко могло проїхати й не зачепитися, чи то на пані Стендіші, який раптом почав виявляти раболіпну чарівність і шанобливість — усе це, здавалося, миттєво потрапляло до царини, якою володіло це око.

На мить Кейт задумалася про те, яким чином очі несуть у собі таку незбагненну кількість інформації про своїх власників. Адже вони, врешті-решт, усього лише кульки з білої речовини. Вони майже не змінюються з віком, окрім того, що стають трохи червонішими й більш вологими. Райдужка може трохи розкриватися або закриватися, ото й усе. Звідки надходить цей потік інформації? Особливо у випадку чоловіка, в якого око лише одне, а на місці іншого — заплющена складка шкіри.

Її думки були перервані тим, що цієї миті око, про яке вона думала, зрушило зі Стендіша й зупинилося на ній. Сила, яку воно випромінювало, була така приголомшлива, що Кейт мало не скрикнула.

Найслабкішим з немічних рухів старий чоловік наказав санітарові, який штовхав його ліжко, зупинитися. Ліжко завмерло на місці й коли гуркіт його коліщат вщухнув, на мить не залишилося жодного чутного звуку окрім далекого гудіння ліфта.

А потім ліфт зупинився.

Кейт відповіла на погляд чоловіка легкою усмішкою й нахмуреним лобом, ніби питаючи «Перепрошую, ми з вами знайомі?» а потім дійсно задумалася над цим питанням. Була в його обличчі якась невловима знайомість, але вона не могла згадати. Кейт вражено звернула увагу на те, що хоча він лежав усього лише на лікарняному ліжку, простирадло, на якому лежала його рука, було зі справжнього ірландського льону, випраного й випрасуваного.

Пан Стендіш тихо кашлянув і сказав:

— Пані… гм… Це один з наших найцінніших і… гм… найдорожчих серцю пацієнтів, пан…

— Вам тут зручно, пане Одвін? — завбачливо перебила його медсестра.

Але її допомога не була потрібна. Ім’я цього пацієнта Стендіш безсумнівно пам'ятав.

Одін ледь помітним жестом змусив її замовкнути.

— Пане Одвін, — сказав Стендіш, — це пані… гм…

Кейт збиралась була знову представитися, аж раптом була захоплена зненацька.

— Я чудово знаю, хто вона така, — сказав Одін тихим, але розбірливим голосом, і його око на мить стало схожим на балончик з аерозолем, який загрозливо спрямували на осу.

Кейт спробувала поводитися дуже формально й по-англійські.

— Боюсь, — напружено сказала вона, — ви знаєте більше, ніж я.

— Так, — сказав Одін.

Він зробив жест санітарові, і разом вони продовжили свій неквапливий проїзд коридором. Стендіш і медсестра подивилися одне на одного, і тоді Кейт здригнулась, помітивши, що в коридорі разом із ними стоїть ще дехто.

Очевидно, з'явився він тут без магії. Він просто залишився стояти, коли ліжко покотилося далі, а його зріст (а точніше відсутність у нього зросту) був таким, що дотепер цей чоловічок був прихований.

Доки він був прихований, усе було набагато краще.

Є такі люди, які вам подобаються відразу; є такі, про кого ви думаєте, що зможете їх вподобати, якщо спілкуватиметеся з ними достатньо довго; а є такі, яких вам хочеться просто відштовхнути від себе загостреним кілком. До якої з цих категорій віднести цього Лай Дака, Кейт зрозуміла миттєво. Він вищирився й дивився на неї; а точніше, здавалося, що він дивився на невидиму муху, яка кружляла навколо її голови.

Він підбіг до Кейт і раніше, ніж вона встигла завадити йому, схопив її праву руку й енергійно потиснув.

— Я теж знаю більше, ніж ви, пані Шехтер, — сказав він і весело побіг коридором геть.

Розділ 12

Великий поважний сірий фургон гладко прокотився по доріжці, проїхав крізь кам'яну браму й спокійно присів, з'їжджаючи з усипаної гравієм доріжки садиби на асфальт державної дороги. Це була вітряна сільська дорога, вздовж якої стирчали холодні силуети безлистих дубів і мертвих берестів. Сірі хмари височіли в небі наче подушки. Фургон велично просувався дорогою й скоро загубився серед її вигинів і поворотів.

Кілька хвилин по тому в тій самій брамі менш велично з'явився жовтий «Сітроен». Його трохи перекошені колеса повернули на асфальтову дорогу, і він повільно й напружено вирушив у тому самому напрямку.

Кейт була роздратована.

Останні кілька хвилин її перебування у Вудсгеді були досить неприємні. Стендіш навіть у найкращі свої моменти поводився дивно, а після їхньої зустрічі з пацієнтом на ім'я Одвін взагалі став недвозначно ворожим. Це була моторошна ворожість людини, яка була налякана, але чим саме — Кейт не знала.

Хто вона така? — хотів він знати. Як вона виманила рекомендацію Алана Франкліна, поважного фахівця? Що їй потрібно? Що — і це, схоже, було найголовніше — що вона зробила, викликавши таке несхвалення пана Одвіна?

Кейт похмуро тримала авто в межах дороги, в повороти якої воно вписувалося зі значними зусиллями; втім, прямі відтинки давалися йому не набагато легше. Через це авто вона одного разу потрапила в суд, після того, як одне з передніх коліс відправилося в самостійну подорож і мало не стало причиною нещасного випадку. Свідок-полісмен у суді називав її улюблений «Сітроен» «звинуваченою машиною», і це ім'я згодом наче прилипло до авто. У Кейт було багато причин любити свою звинувачену машину. Якщо в тієї, приміром, відпадали одні з дверей, Кейт могла причепити їх на місце самостійно, а про «BMW» такого не скажеш.

Кейт стало цікаво, чи дійсно вона така бліда й слабка, якою вона себе почувала? Але дзеркало заднього виду торохтіло десь під сидінням, тож вона вирішила не перевіряти.

Стендіш зблід і послабшав від самої лише думки про те, що хтось може роздратувати пана Одвіна, і не хотів навіть слухати спроби Кейт переконати його в тому, що вона цього пана не знає. Якщо це правда, — вимагав він, — то чому тоді пан Одвін цілком недвозначно дав зрозуміти, що він її знає? Вона що, звинувачує пана Одвіна в брехні? Якщо так, то їй слід стерегтися.

Кейт не знала. Зустріч із паном Одвіном була для неї абсолютно незрозумілою. Але вона не могла не визнати, що цей чоловік мав неабияку харизму. Коли він на тебе дивиться, ти залишаєшся на місці, щоб він дивився. Але під сталевим поглядом, що не міг залишити тебе спокійним, вгадувалися й ще страшніші, приховані речі. Вони були страшніші тому, що були проявами слабкості й страху.

А щодо тієї другої істоти…

Вочевидь, саме він був джерелом тих розповідей, які нещодавно почали з'являтися в найбільш мерзенних зразках жовтої преси, в яких ішлося про «щось бридке у Вудсгеді». Ці статті були, звісно, образливі та жорстокі, і їх здебільшого ігнорували майже всі жителі країни, окрім тих кількох мільйонів, яким подобалися образливі та жорстокі речі.

У цих статтях стверджувалося, що людей, які живуть біля лікарні, «тероризує» якась огидно спотворена, «схожа на ґобліна» істота, яка регулярно виривається з Вудсгеду й виконує дивовижно широкий репертуар невимовних речей.

Як і більшість людей, Кейт до сьогодні припускала (коли взагалі про це думала), що насправді це якийсь бідолашний психічно хворий пацієнт вийшов за межі території й налякав перехожих літніх пані, а решту вигадали газетні писаки. Тепер вона була більш налякана й уже не така певна.

Він — воно — знало, як її звати.

Який вона могла зробити з цього висновок?

Міркуючи над цим, Кейт звернула не туди. Замислившись, вона пропустила поворот, що мав вивести її на головну дорогу назад, до Лондона, й була змушена думати, що тепер робити. Кейт могла просто розвернутися тут і повернутися до повороту, але відтоді, як вона востаннє вмикала зворотну передачу, минуло вже дуже багато часу, тож вона відверто боялася, що її машина може цього не витримати.

Кейт спробувала зробити два повороти праворуч, сподіваючись, що вони її повернуть на початкову дорогу, але ці сподівалася вона не дуже сильно, і мала в цьому слушність. Вона проїхала ще дві або три милі, знаючи, що їде не по тій дорозі, але принаймні в потрібному напрямку, якщо судити з розташування світло-сірої плями на тлі темно-сірих хмар.

Через якийсь час вона змирилася з цим маршрутом. З кількох дороговказів, повз які вона проїхала, вона зрозуміла, що тепер просто їде назад до Лондона другорядною дорогою, і це її цілком задовольняло. Якби вона подумала про це заздалегідь, вона б у будь-якому разі так поїхала, бо тут автомобільний рух був менш насичений.

Ця поїздка була повним фіаско, і було б набагато краще, якби вона натомість просто залишилася лежати весь день у ванні. Пережита пригода дуже непокоїла її, майже лякала, а щодо того, заради чого вона взагалі поїхала, результат був просто нульовий. Разом із суцільною сірістю хмар на неї дедалі сильніше тиснуло відчуття виснаження й даремності.

Вона подумала, чи не сходить вона поступово з розуму. Їй здавалося, що протягом кількох останніх днів її життя повністю вийшло з-під її контролю, вона стривожено думала про те, яким крихким виявився її світ, якщо його так легко розтрощило відносно невеликим ударом блискавки чи метеориту.

Слово «удар блискавки» з'явилося в її думках несподівано, і Кейт не знала, що про нього думати, тому просто залишила його на дні своєї свідомості, як рушник на підлозі ванні, який ліньки було підняти.

Їй хотілося, щоб визирнуло сонце. Кілометри дороги сточували її колеса, хмари сточували її саму, і дедалі частіше їй на думку спадали пінгвіни. Зрештою вона вирішила, що більше цього не витримає, і що кілька хвилин пішої прогулянки мають змінити її настрій.

Вона зупинила машину біля краю дороги. Старезний «Ягуар», який останні сімнадцять миль їхав за нею, врізався в її машину ззаду, і це миттєво змінило її настрій.

Розділ 13

З приємним нападом люті Кейт вискочила зі своєї машини й побігла лаяти водія другої машини, який теж вискочив зі своєї машини, щоб вилаяти Кейт.

— Ви чому не дивитесь, куди їдете?! — репетувала вона на нього.

Він був дещо огрядним чоловіком, який сидів за кермом у довгому шкіряному плащі та досить огидному червоному капелюсі попри пов’язану з цим незручність. Кейт відчула співчуття до нього.

— Чому я не дивлюсь, куди їду? — гаряче повторив він. — А ви в дзеркало заднього виду хоч інколи дивитеся?

— Ні, — сказала Кейт, вперши руки в боки.

— О, — сказав її супротивник. — А чому?

— Тому що воно лежить під сидінням.

— Зрозуміло, — похмуро відповів він. — Дякую за відвертість. У вас є адвокат?

— Так, у мене є адвокат, — гордо й упевнено сказала Кейт.

— А він хороший? — спитав чоловік у капелюсі. — Мені будуть потрібні його послуги. Бо мій адвокат тимчасово в тюрмі сидить.

— Мого адвоката ви найняти не можете.

— Чому?

— Не кажіть дурниць! Це був би очевидний конфлікт інтересів.

Її супротивник склав руки на грудях і притулився спиною до своєї машини. Він повільно подивився навколо. Дорога темнішала — на землю опускався ранній зимовий вечір. Потім чоловік нахилився в свою машину й увімкнув аварійні вогники. Задні бурштинові фари красиво блимали на низьку травицю узбіччя. Передні фари були заглиблені в задню частину машини Кейт, тож блимати не могли.

Він знову притулився до машини й оцінююче оглянув Кейт з голови до п'ят.

— Ви водій з дивовижною, я б навіть сказав майже надлюдською відсутністю навичок, — сказав він, — і слово «водій» я вжив у дуже широкому сенсі, маючи на увазі будь-яку особу, що сидить на сидінні водія в… наразі я називатиму це автомобілем — але я вживаю цей термін без жодного упередження — в автомобілі, який їде по дорозі. Ви мене розумієте?

— Ні.

— Я маю на увазі, що ви погано водите. Ви знаєте, що останні сімнадцять миль вас по всій дорозі хитало?

— Сімнадцять миль! — вигукнула Кейт. — Ви що, переслідували мене?

— Лише певною мірою, — сказав Дірк. — Я на відміну від вас намагався залишатися на правильній смузі.

— Зрозуміло. Що ж, я теж вдячна вам за те, що ви відверті. Думаю, ви й самі розумієте, що це протизаконно. Знайдіть собі якомога кращого адвоката, бо інакше мій з нього шашлик зробить.

— Тож мені, напевно, доведеться шукати кебаб.

— Судячи з вашого вигляду, кебабів ви вже достатньо з’їли. Дозвольте спитати, навіщо ви їхали за мною?

— Ви створювали враження, що знаєте, куди їдете. Принаймні, спочатку. Впродовж перших ста метрів.

— Якого біса вас цікавить те, куди я їду?

— Це мій метод навігації.

Кейт примружила очі.

Вона хотіла була вимагати повного та негайного пояснення цієї безглуздої фрази, але цієї миті біля них зупинився білий «Форд Сьєрра».

Водій опустив шибку вікна й висунув голову.

— Ви що, зіткнулися? — крикнув він їм.

— Так.

— Ха! — сказав він і поїхав далі.

Через секунду або дві біля них зупинився «Пежо».

— А хто це тут щойно був? — запитав їх водій про водія попереднього авто.

— Не знаю, — сказав Дірк.

— О, — сказав водій. — Таке враження, що ви тут зіткнулися.

— Так, — сказав Дірк.

— Я саме так і подумав, — сказав водій і поїхав далі.

— Подорожні вже зовсім не такі, як раніше, — сказав Дірк Кейт.

— Не кажучи вже про тих, хто в тебе врізається, — сказала Кейт. — Я досі хочу знати, навіщо ви їхали за мною. Ви маєте розуміти, що мені важко не вважати вас надзвичайно зловісним.

— Це цілком природно, — сказав Дірк, — бо зазвичай я дійсно зловісний. Але цього разу я просто заблукав. Мені довелося зробити ухильний маневр, тому що назустріч їхав великій сірий фургон, який вважав, що йому належить уся дорога. Ухилитися від нього мені вдалося виключно завдяки швидкому повороту на іншу дорогу, на якій я потім не міг розвернутися. Ще через кілька поворотів я повністю загубився. Деякі люди стверджують, що в таких випадках треба звіритися з картою, але я таким людям кажу лише «Ха! А що як у вас немає карти, з якою можна звіритися? Або у вас є карта, але це карта департаменту Дордонь у Франції?» Моя особиста стратегія в таких випадках полягає в пошуку авто або найближчого його еквіваленту, яке впевнено їде так, ніби знає дорогу. І тоді я їду за ним. Я дуже рідко потрапляю туди, куди збирався приїхати, але дуже часто потрапляю туди, де мені потрібно бути. Що ви на це скажете?

— Дурниця.

— Це сильна відповідь. Вітаю вас.

— Я хотіла була сказати, що іноді й сама так роблю, але вирішила поки що не зізнаватися в цьому.

— Дуже розумно, — сказав Дірк. — На цей момент вам краще не вибовкувати занадто багато про себе. Я вам раджу поводитися загадково.

— Мені не потрібні ваші поради. Куди ви намагалися потрапити перед тим, як раптом вирішили, що потрапите туди швидше, якщо проїдете сімнадцять миль у протилежному напрямку?

— До місця, що називається Вудсгед.

— А, психіатрична лікарня.

— Ви її знаєте?

— Саме звідти я їхала останні сімнадцять миль і хотіла б від'їхати значно далі. У якому відділенні ви будете? Мені треба знати, куди надіслати рахунок за ремонт.

— У них немає відділень, — сказав Дірк. — А ще їм, напевно, не сподобалося б, якщо б вони почули, що ви назвали їх психіатричною лікарнею.

— Усе, що їм не подобається, мене цілком влаштовує.

Дірк подивився навколо.

— Чудовий вечір, — сказав він.

— Анітрохи.

— Ось воно що, — сказав Дірк. — Ви справляєте враження людини, для якої цей день не став джерелом радості або духовного збагачення.

— Ще й як, в дідька, не став! — сказала Кейт. — У мене був такий день, після якого навіть святий Франциск Ассізький дітей почав би бити. Особливо якщо до сьогоднішнього дня додати вівторок, який був останнім днем, коли я була притомна. А тепер подивіться! Моя чудова машина… Єдине хороше, що я можу сказати про все це: принаймні, я не в Осло.

— Це дійсно не може не тішити.

— Я не сказала, що це мене тішить. Просто якби не це, то я б уже руки на себе наклала. Хоча навіщо мені робити це самій, якщо навколо мене стільки таких, як ви, хто з радістю зробить це за мене?

— Ви дуже вправно допомагали мені в цьому, пані Шехтер.

— Припиніть це!

— Що припинити?

— Моє ім'я! Не сіло не впало всі незнайомці, з ким я стикаюсь, знають, як мене звати. Ви не можете хоч на секунду припинити знати моє ім'я? Як дівчині за таких обставин бути загадковою? Зі всіх чоловіків, яких я сьогодні зустріла, моє ім’я не знав лише той, кому я сказала, як мене звати. Слухайте мене, — сказала вона, тикнувши пальцем вбік Дірка, — ви не надприродна істота, тож просто скажіть, звідки ви знаєте, як мене звати? Поки не скажете, я не відпущу вашу краватку.

— Але ж ви не тримаєте мою…

— Уже тримаю, поганцю!

— Відпустіть!

— Чому ви за мною їхали? — наполягала Кейт. — Звідки ви знаєте, як мене звати?

— Я їхав за вами саме з тієї причини, про яку вже сказав. А щодо вашого імені, люба пані, то ви його мені самі майже сказали.

— Не казала!

— Запевняю вас, що сказали.

— Я досі тримаю вашу краватку.

— Якщо ви маєте бути в Осло, але були непритомні з вівторка, то, напевно, були присутні під час неймовірного вибуху столику реєстрації Другого Терміналу аеропорту Хітроу. Про це багато повідомлялося в пресі. Напевно, ви це пропустили через свою непритомність. Я й сам пропустив це через свою невимовну апатію, але події сьогоднішнього дня певним чином привернули мою увагу до цього.

Кейт неохоче відпустила його краватку, але досі дивилася на нього з підозрою.

— Та невже? — спитала вона. — Які саме події?

— Дуже моторошні, — сказав Дірк, поправляючи на собі одяг. — Навіть якщо б того, що ви мені самі сказали, було недостатньо для того, щоб я дізнався ваше ім'я, той факт, що ви сьогодні також були у Вудсгеді, переконав би мене остаточно. Судячи з вашого войовничого відчаю, чоловіка, якого ви шукали, там не було.

— Що?

— Тримайте, прошу, — сказав Дірк, швидко знімаючи з шиї краватку й простягаючи її Кейт. — Сьогодні я випадково зіткнувся з медсестрою з вашої лікарні. Моя перша зустріч із нею мала такий характер, що я з певних причин поспішно залишив її. Лише коли я кілька хвилин по тому стояв на тротуарі й відбивався від місцевої фауни, одне з почутих від неї слів уразило мене, так би мовити, наче блискавка. Це була фантастично, божевільно неймовірна ідея. Але як і кожна фантастична, божевільно неймовірна ідея вона щонайменше так само варта розгляду, як і більш приземлена, до якої доводиться з усіх сил підганяти факти.

— Згодом я повернувся, щоб розпитати її, і вона підтвердила, що дещо незвичайного пацієнта перевели рано вранці з її лікарні до цього Вудсгеду.

— Також вона мені повідомила, що надзвичайну цікавість щодо долі цього пацієнта виявила одна з пацієнток. Цією пацієнткою була пані Кейт Шехтер, і я думаю, що ви погодитесь, пані Шехтер, що мої методи навігації мають певні переваги. Хоч я і не потрапив туди, куди мав намір потрапити, схоже, я все-таки потрапив саме туди, куди мені було потрібно потрапити.

Розділ 14

Приблизно через півгодини кремезний чолов'яга з місцевої станції технічного обслуговування приїхав на пікапі з буксирним тросом і сином. Оглянувши ситуацію, він відіслав свого сина розбиратися з іншим випадком, прив'язав буксирний трос до зламаної машини Кейт і потягнув її до свого гаража.

Хвилину або дві Кейт мовчала, а потім сказала:

— Якби я не була американка, він би цього не зробив.

Він порекомендував їм маленький місцевий паб, сказавши, що згодом приїде туди та знайде їх, коли завершить діагностування «Сітроена». Оскільки Дірків «Ягуар» утратив лише правий передній індикатор повороту, а Дірк наполягав на тому, що праворуч він майже ніколи не повертає, коротку відстань до пабу вони проїхали. Неохоче сідаючи в машину Дірка, Кейт знайшла там книгу Говарда Белла, яку Дірк поцупив у Саллі Міллз у кав'ярні, й відразу взялася читати її. Кілька хвилин по тому, коли вони заходили в паб, вона досі намагалася зрозуміти, чи читала вона вже цю книгу, чи ні.

Цей паб поєднував у собі всі традиційні англійські риси: латунні прикраси, ламінат, похмурість. Голос Майкла Джексона від сусідньої барної стійки змішувався з тужливим голосом скломийної машини біля цієї стійки, і разом вони створюючи звукову атмосферу, що ідеально пасувала до тьмяності старої фарби.

Дірк купив собі та Кейт напої, і вони сіли разом за знайдений нею маленький кутовий столик, що був удалині від жирної, футболкової ворожості барної стійки.

— Я її вже читала, — оголосила вона, прогортавши більшу частину сторінок книжки «Біжи щодуху». — Принаймні, я починала її і прочитала перші кілька розділів. Це близько двох місяців тому було. Не знаю, чому я досі читаю його книги, адже цілком зрозуміло, що його редактор цього не робить, — вона подивилася на Дірка. — Ніколи б не подумала, що вам таке подобається. Хоч я вас і не довго знаю.

— Не подобається, — сказав Дірк. — Я її… взяв помилково.

— Усі так кажуть, — відповіла Кейт. — Раніше він писав досить непогано, — додала вона, — якщо вам таке подобається. Мій брат працює у видавництві в Нью-Йорку й каже, що Говард Белл зараз став дуже дивний. У мене таке враження, що вони всі трохи бояться його, а йому це радше подобається. Принаймні, нікому не вистачає сміливості сказати йому, що краще викинути розділи з десятого по двадцять сьомий включно. А також усе те, що він написав про цапа. Є припущення, що він продає так багато книг завдяки тому, що їх ніхто ніколи не читає. Якби всі, хто їх купує, читали їх, вони б не стали купувати наступну, і його кар'єрі настав би кінець.

Вона відштовхнула книгу від себе.

— Отже, — сказала вона. — Ви дуже розумно розповіли мені, навіщо я їздила до Вудсгеду, але не розповіли мені про те, навіщо туди їхали ви.

Дірк знизав плечима.

— Щоб подивитися, який він, — стримано сказав він.

— Та невже? Що ж, я збережу ваш час. Там просто жахливо.

— Опишіть його. Взагалі-то, почніть з аеропорту.

Кейт зробила великий ковток «кривавої Мері» і якийсь час мовчала, чекаючи, поки горілка всередині неї прокладе собі шлях.

— Ви хочете почути і про аеропорт? — зрештою спитала вона.

— Так.

Кейт допила свій напій.

— Тоді мені потрібна добавка, — сказала вона й штовхнула йому пустий келих.

Дірк мужньо витримав спілкування з барменом і за дві хвилини повернувся до Кейт із новим келихом.

— Добре, — сказала Кейт. — Я розпочну з кішки.

— З якої кішки?

— З кішки, доглянути за якою замість мене довелося просити сусідку.

— Яку сусідку?

— Ту, що померла.

— Зрозуміло, — сказав Дірк. — Знаєте що? Може мені краще заткнути пельку й дозволити говорити вам?

— Так, — сказала Кейт, — це було б чудово.

Кейт розповіла про події останніх кількох днів (принаймні тих, впродовж яких вона була притомна), а потім перейшла до своїх вражень від Вудсгеду.

Попри огиду, з якою вона його змальовувала, Діркові ця лікарня здалася саме таким місцем, куди б він залюбки пішов на пенсію; якщо можна, то завтра. Цей заклад поєднував у собі захопленість нез'ясовним, а такий гріх був і в нього (він міг думати про це захоплення виключно як про гріх і іноді лаявся на нього, як наркоман на наркотик) з розпещеним сибаритством, яке було гріхом, який він прагнув пізнати, але не мав на це грошей.

Зрештою Кейт розповіла про моторошну зустріч із паном Одвіном і його огидним посіпакою, і почувши це Дірк нахмурився й на хвилину замовкнув. Значна частина цієї хвилини була присвячена внутрішній боротьбі щодо того, чи не запалити йому сигарету. Нещодавно він відмовився від них, тому ця внутрішня боротьба траплялася регулярно, і він її регулярно програвав, іноді навіть не помічаючи цього. Він тріумфально прийняв рішення, що цього разу не палитиме, й відразу запалив. Для того, щоб вийняти з містких кишень свого плаща запальничку, спочатку йому довелося вийняти звідти конверт із ванної кімнати Джефрі Енсті. Він поклав його на стіл біля книги й запалив сигарету.

— Ця дівчина-реєстраторка в аеропорті… — зрештою сказав він.

— Вона мене мало з розуму не звела, — відразу підхопила Кейт. — Вона просто механічно виконувала свої обов'язки наче якась байдужа машина. Не слухала, не думала. Не знаю, де вони її знайшли.

— Раніше вона була моєю секретаркою, — сказав Дірк. — А тепер і вони не знають, де її знайти.

— О. Вибачте, — відразу сказала Кейт, а потім на мить замислилася.

— Ви, напевно, зараз скажете, що насправді вона була не такою, — продовжила вона. — Що ж, це можливо. Напевно, вона просто відмежувалася від розчарувань своєї роботи. Робота в аеропорті, напевно, робить людей нечутливими. Думаю, я б їй поспівчувала, якщо б сама не була тоді така розчарована. Вибачте, я не знала. То ось про що ви намагалися дізнатися.

Дірк ухильно кивнув.

— Окрім іншого, — сказав він. А потім додав: — Я приватний детектив.

— О? — здивувалася Кейт, а потім збентежилася.

— Вас це непокоїть?

— Просто в мене є знайомий, який грає на контрабасі.

— І що з ним? — сказав Дірк.

— Кожного разу, коли він знайомиться з кимось і неохоче зізнається в цьому, всі йому кажуть одне й те саме, і він через це скаженіє. Вони всі кажуть: «Б'юсь об заклад, що ви хотіли б грати на чомусь меншому». Ніхто ніколи не здогадується, що всі так кажуть. Я просто намагалася вгадати, чи є щось таке, що люди завжди кажуть приватному детективові, щоб і самій не сказати те саме.

— Ні. Насправді зазвичай усі на мить збентежуються, і ви це виконали дуже добре.

— Зрозуміло, — розчаровано сказала Кейт. — То чи є у вас якісь зачіпки… тобто, які-небудь ідеї щодо того, що трапилося з вашою секретаркою?

— Ні, — сказав Дірк, — жодної гадки. Лише нечіткий образ, про який я не можу нічого зрозуміти.

Він замислено смикав у руках сигарету, а потім його погляд знов забрів на стіл і на книжку. Він взяв її в руки й оглянув, думаючи над тим, що могло змусити його поцупити її.

— Я ж навіть не знаю нічого про цього Говарда Белла, — сказав він уголос.

Кейт здивувалася цій раптовій зміні теми, але водночас відчула певне полегшення.

— Я знаю лише те, — говорив Дірк, — що він продає багато книг, і що всі вони мають приблизно такий самий вигляд, як ось ця. Що ще мені треба знати?

— Ну, про нього є кілька досить дивних історій.

— Наприклад?

— Приміром, він їздить по всій Америці й живе в готелях. Ніхто, звісно, не знає подробиць, люди просто отримують рахунки й сплачують за ними. Вони вважають, що їм буде краще, якщо вони нічого не знатимуть. Особливо про курей.

— Про курей? — спитав Дірк. — Яких курей?

— Ну, таке враження, — сказала Кейт тихіше, нахилившись трохи вперед, — що він завжди замовляє у свій готельний номер живих курей.

Дірк нахмурився:

— Навіщо вони йому?

— Ніхто не знає. Ніхто не знає, що з ними потім трапляється. Ніхто їх більше ніколи не бачить, — вона нахилилася ще ближче й сказала ще тихіше: — Жодного пір'ячка.

Дірк подумав, чи не поводився він як безнадійно незайманий і наївний.

— А яка думка людей щодо того, що він з курями робить?

— Ніхто не має щодо цього жодного припущення, — сказала Кейт. — Ніхто не хоче навіть робити якісь припущення. Ніхто нічого не знає.

Вона знизала плечима й знову взяла книгу.

— А ще Девід (це мій брат) каже, що «Говард Белл» — просто ідеальне ім’я для автора бестселерів.

— Справді? — спитав Дірк. — Чому?

— За словами Девіда це перше, на що звертає увагу будь-який видавець, коли знайомиться з новим автором. Не «чи гарно він пише?», не «чи не стане воно хорошим, якщо позбутися всіх цих прикметників?», а «чи гарне й коротке його ім'я?» і «чи його ім'я трохи довше за прізвище?» Розумієте? Вони пишуть величезними срібними літерами «Белл», а «Говард» вміщається трохи вище трохи меншими. Готова торгова марка. Це видавницька магія. Якщо ви маєте таке ім'я, ваше вміння писати стає вже не таким істотним. А у випадку Говарда Белла це дуже важливо. Але якщо його ім’я писати звичайним способом, то воно досить звичайне, як ось тут, бачите?

— Що? — спитав Дірк.

— Ось, на вашому конверті.

— Де? Дайте подивитися.

— Це ж його ім'я, так? Викреслене.

— Отакої, ви маєте рацію, — сказав Дірк, витріщившись на конверт. — Напевно, я його не впізнав через іншу форму літер, ніж на книжці.

— То це щось пов'язане з ним? — спитала Кейт, беручи й розглядаючи конверт.

— Я не знаю напевно, що це, — відповів Дірк. — Якимось чином це пов’язане з контрактом і може бути пов’язаним із платівкою.

— Те, що воно може стосуватися якоїсь платівки, я бачу.

— Звідки ви це бачите? — різко спитав Дірк.

— Ну, ось це ім'я — Денніс Гатч, так? Бачите?

— О, так. Так, бачу, — сказав Дірк, оглядаючи. — Гм, мені це ім'я має бути знайоме?

— Ну, — повільно сказала Кейт, — це залежить від того, живий ви чи ні. Він голова фірми звукозапису «Aries Rising Record Group Holdings». Не такий, звісно, знаменитий, як Папа Римський, але… Ви знаєте, хто такий Папа Римський?

— Так, так, — нетерпляче сказав Дірк, — сивий такий дядько.

— Так, це він. Папа, схоже, єдина знаменитість, якій цей конверт не було адресовано. Ось Стен Дубчек, голова фірми «Дубчек, Дентон, Гейдеґер, Дрейкот». Вони займаються рахунками «ARRGH!»

— Чого?

— «ARRGH!» «Aries Rising Record Group Holdings». Цей контракт приніс агентству цілий статок, — вона подивилася на Дірка. — Ви справляєте враження людини, яка дуже мало знає про індустрію звукозапису або реклами.

— Так, я маю честь бути саме таким, — сказав Дірк, люб'язно вклонившись.

— То яким тоді чином ви пов'язані з цим конвертом?

— Про це я дізнаюсь, коли зможу його відкрити, — сказав Дірк. — У вас є при собі ніж?

Кейт похитала головою.

— А хто такий Джефрі Енсті? — спитала вона. — Це єдине ім'я, яке не викреслено. Це ваш друг?

Дірк трохи зблід і відповів не відразу. Він сказав:

— Та дивна персона, яку ви згадували, «щось бридке у Вудсгеді». Повторіть, що він вам сказав.

— Він сказав «Я теж знаю більше, ніж ви, пані Шехтер», — Кейт спробувала знизати плечима.

Якусь мить Дірк непевно зважував свої думки.

— Я думаю, що існує можливість, — зрештою сказав він, — що ви зараз у небезпеці.

— Ви маєте на увазі, що існує можливість, що на дорозі в мене вріжеться якийсь дурень? Такого штибу небезпека?

— Можливо, навіть гірша.

— Та невже?

— Так.

— І чому ви так вирішили?

— Це мені ще не зовсім зрозуміло, — нахмурившись, відповів Дірк. — Більшість ідей, що наразі спадають мені на думку, є абсолютно неможливими, тому я боюсь ділитися ними. Але це єдині ідеї, що спадають мені.

— Тоді треба шукати інші, — сказала Кейт. — Як там Шерлок Холмс казав? «Після того, як ви виключили все неможливе, те, що залишилося, хоч яким би неймовірним воно не було, має бути істиною».

— Я анітрохи не згоден з ним, — різко сказав Дірк. — Неможливе часто має в собі цільність, якої бракує малоймовірному. Хіба ви не стикалися з начебто раціональними поясненнями, які були чудові з усіх боків, окрім одного — вони безнадійно малоймовірні? І ваш інстинкт каже вам: «Так, але ж він/вона не став/ла б так робити».

— Ну, взагалі-то, таке зі мною було сьогодні, — відповіла Кейт.

— А, так, — сказав Дірк і ляснув долонею по столу, аж келихи підстрибнули, — ваша дівчинка в інвалідному кріслі — чудовий приклад. Припущення, що вона якимось чином приймає вчорашні ціни акцій наче з ефіру є всього лише неможливим, і тому має бути правильним, тому що версія, що вона бере участь у надзвичайно складній містифікації, від якої не отримує ніякого зиску, є безнадійно малоймовірною. Перша версія всього лише припускає, що існують речі, про які ми не знаємо, а Бог мені свідок — таких речей багато. Натомість друга версія суперечить чомусь фундаментальному й людському, про що ми знаємо. А тому нам слід дуже підозріло ставитися до неї та до її показної раціональності.

— Але свою думку ви мені все одно не скажете.

— Ні.

— Чому?

— Тому що вона звучить сміховинно. Але я вважаю, що ви в небезпеці. Я думаю, що ви в жахливій небезпеці.

— Прекрасно. То що ви мені порадите з цим робити? — спитала Кейт, надпивши зі свого другого келиха, який до цієї миті стояв недоторканий.

— Я пропоную вам, — серйозним голосом сказав Дірк, — повернутися до Лондона й провести цю ніч у моєму будинку.

Кейт гучно зареготала, а потім їй довелося шукати серветку, щоб витерти з себе томатний сік.

— Перепрошую, але що в цьому такого смішного? — ображено питав Дірк.

— Просто це найбільш байдужа спроба мене клеїти, яку я коли-небудь чула, — вона посміхнулася йому. — Боюсь, що відповіддю буде рішуче «ні».

На її думку він був цікавий, забавний, ексцентричний, але жахливо непривабливий.

Діркові стало дуже ніяково.

— Здається, відбулося жахливе непорозуміння, — сказав він. — Дозвольте мені пояснити…

Його перебила раптова поява механіка зі станції техобслуговування, який приніс новини щодо автомобіля Кейт.

— Полагодили, — сказав він. — Взагалі-то, там нічого було ремонтувати, крім бампера. Тобто, нічого нового. Той дивний звук, на який ви скаржилися — то двигун. Але він працюватиме. Просто газуйте як слід, відпускайте зчеплення, а потім зачекайте трохи довше, ніж звикли.

Кейт стримано подякувала йому за цю пораду, а потім наполягла на тому, щоб Дірк заплатив чверть вартості ремонту.

Коли вони вийшли на стоянку, Дірк повторив своє прохання, щоб Кейт поїхала з ним, але вона непохитно відповіла, що їй просто треба добре виспатись, і тоді вранці все буде чудово, і вона з усім зможе розібратися.

Дірк наполіг на тому, щоб вони принаймні обмінялися номерами телефонів. Кейт погодилася з цим, взявши натомість з Дірка обіцяння, що той знайде інший шлях до Лондона, аніж сидіти в неї на хвості.

— Будьте дуже обережні, — крикнув їй услід Дірк, коли її машина забуркотіла, рушивши до дороги.

— Добре, — крикнула Кейт. — Якщо трапиться щось неможливе, обіцяю розповісти вам першому.

Впродовж секунди жовті вигини її автомобіля виблискували у світлі, що падало з вікон пабу, контрастуючи з важко навислою сірістю нічного неба, яке скоро поглинуло машину повністю.

Дірк хотів був поїхати за нею, але його машина не заводилася.

Розділ 15

Хмари важко опускалися нижче до землі й стискалися у величезні гнітючі башти, у той час як Дірк був змушений знову зателефонувати чоловікові з техсервісу. Цього разу той приїхав зі своїм пікапом не так швидко, а коли зрештою з’явився, був п'яний і не в гуморі. Він кілька разів не втримався й реготав з халепи, в яку потрапив Дірк, потім незграбно відкрив капот його автомобіля й почав щось бурмотіти про магістралі, насоси, генератори, шпаків і рішуче відмовлявся казати, чи в змозі він змусити цю таратайку їхати ще сьогодні.

Дірк не міг домогтися від нього змістовного пояснення (принаймні, такого пояснення, зміст якого був би йому зрозумілий) щодо того, що саме призводило до шуму в генераторі, чому зламався паливний насос, яким чином порушувалася робота стартера й чому треба було налаштовувати момент запалювання.

Зрештою Дірк зрозумів, що механік між іншим стверджував, що колись у минулому у вразливій частині механізмів двигуна звила собі гніздо сім'я шпаків, а потім ці птахи зазнали там жахливої смерті, взявши з собою на той світ і вразливі механізми. Тоді Дірк утратив надію й почав міркувати, що йому тепер робити.

Він помітив, що пікап механіка стояв недалеко, його двигун не був заглушений, тож Дірк вирішив поїхати на ньому. Трохи поступаючись механікові у повільності й неповороткості під час бігу, він зміг реалізувати свій план без ускладнень.

Він виїхав на шосе, попрямував у ніч, а через п'ять кілометрів припаркувався на узбіччі. Вимкнувши фари пікапа й спустивши його колеса, він сховався за деревом. Приблизно через десять хвилин з'явився його «Ягуар»; він промчав повз пікап, шалено загальмував, а потім несамовито повернувся заднім ходом. Механік різко відчинив двері, вистрибнув з машини й поспішив повертати собі свою власність, надавши Діркові можливість вибігти з-за дерева й повернути собі свою.

Уїдливо заверещавши шинами, він із похмурим тріумфом поїхав звідти, але його досі переслідувала тривога, яку він не міг визначити.

Тим часом Кейт долучилася до потоку тьмяного жовтого світла, який зрештою привів її через західні пригороди Ектон і Ілінґ до центру Лондона. Вона проїхала шляхопроводом Вествей, і незабаром повернула на північ, до району Прімроуз Гілл, де був її дім.

Їй завжди подобалося їхати вздовж парку; темні нічні силуети дерев заспокоювали її, будили в ній прагнення тиші її ліжка.

Найближче вільне місце для паркування було в тридцяти метрах від її будинку. Кейт вилізла з машини й нагадала собі, що запирати дверцята не треба. Вона ніколи не залишала всередині нічого цінного, тому вважала за краще, щоб ті, хто сподівався щось украсти, дізнавалися про це нічого не зламавши. Саму машину крали вже двічі, але в обох випадках залишали її через двадцять метрів.

Спочатку вона пішла не додому, а в протилежний бік, щоб купити в маленькому магазині на розі сусідньої вулиці молоко та пакети для сміття. Вона погодилася з пакистанцем-продавцем, що вона дійсно має втомлений вигляд, і що їй слід лягти спати рано, але на зворотному шляху зробила невеликий гак, щоб піти в парк, спертися там на огорожу, подивитися кілька хвилин у його темряву й подихати його холодним, важким нічним повітрям.

Зрештою Кейт пішла до свого будинку. Вона звернула на свою вулицю, а коли проходила повз вуличний ліхтар, той блимнув і погас, залишивши її в маленькому острівці темряви.

Такі речі до біса лякають.

Кажуть, що немає нічого дивного, якщо, приміром, якась людина раптово подумає про когось, кого вона не бачила вже багато років, а наступного дня дізнається, що той, про кого вона подумала, помер. Завжди знайдеться багато людей, які раптово згадують про інших людей, про яких давно не згадували, і завжди знайдеться багато людей, які помирають. Статистика каже, що в країні з таким населенням, як Сполучені Штати, такий збіг має траплятися щонайменше десять разів на день, але ж тій людині, з якою це трапляється, все одно стає моторошно.

Таким самим штибом завжди існують ліхтарі, в яких згоряють лампочки, і певна їх кількість робить це саме тоді, коли під ними хтось проходить. Але це все одно до біса лячно, особливо якщо наступний вуличний ліхтар, під яким проходиш, робить те саме.

Кейт наче прикипіла до місця.

Якщо може трапитися один збіг, — сказала вона собі, — то може трапитися й другий. А якщо другий збіг трапився відразу після першого, то це просто збіг. Немає жодної причини тривожитися через те, що вибухнули кілька ламп у ліхтарях. Вона зараз на цілком безпечній вулиці, навколо неї будинки, в яких горить світло.

На жаль, на найближчий будинок вона подивилася саме тоді, коли світло в його передньому вікні погасло. Напевно, мешканці цього будинку саме цієї миті вирішили вийти з тієї кімнати, і хоча це лише зайвий раз демонструвало, яким дивовижним явищем може бути збіг, психологічний стан Кейт це анітрохи не покращило.

Решта вулиці була досі залита слабким жовтим сяйвом. Потемніли тільки кілька метрів навколо неї. Наступний острівець світла був лише в кількох кроках перед нею. Вона глибоко вдихнула, взяла себе в руки, пішла до нього й дійшла до його центра саме тоді, коли він теж погаснув.

Мешканці двох будинків, повз які вона проходила, саме цієї миті вирішили піти зі своїх передніх кімнат, і так само зробили їхні сусіди на протилежному боці вулиці.

Напевно, щойно завершилася якась популярна телевізійна передача. Ось що відбувалося! Усі встали й одночасно вимкнули телевізори та світло, а спричинений цим стрибок напруги спалив кілька ламп у вуличних ліхтарях. Щось таке. А ще через цей стрибок напруги її серце почало калатати сильніше. Вона пішла далі, намагаючись зберігати спокій. Щойно вона дійде до свого дому, треба обов'язково подивитися в газеті, що то за шоу на телебаченні, що через нього лампочки вибухають.

Чотири.

Вона зупинилася й абсолютно нерухомо стояла під темним ліхтарем. Ще кілька будинків потемніли. Особливо Кейт вразило те, що вони темніли саме тієї миті, коли вона на них дивилася.

Погляд — хлоп.

Вона спробувала ще раз.

Погляд — хлоп.

Кожний, на який вона дивилася, миттєво гаснув.

Погляд — хлоп.

З раптовим нападом страху вона збагнула, що мусить не давати собі дивитися на ті вікна, що досі горіли. Усі логічні пояснення, які вона до цього намагалася сформулювати, тепер бігали всередині її голови й волали, щоб вона їх відпустила; вона так і зробила. Кейт спробувала втупити очі в землю, боячись погасити всю вулицю, але не могла втриматися від коротких поглядів, щоб перевірити, чи не скінчилося вже це.

Погляд — хлоп.

Вона прикула свій погляд до вузької доріжки попереду. Більша частина вулиці була тепер темна.

Між нею та вхідними дверима, що вели до її квартири, залишилися лише три ліхтарі. Хоча вона й відводила погляд, їй здавалося, що краєм ока вона бачить, що в сусіда, що живе один поверхом нижче від неї, світло горить.

Його звали Нейл. Вона не могла згадати його прізвище, але працював він то бас-гітаристом, то дилером антикваріату, і мав звичку давати їй непрохані поради щодо декору її квартири, а ще іноді крав її молоко… тож їхні відносини завжди були дещо холодними. Але цієї миті вона молилася, щоб він був удома і сказав їй, чому її канапа не годиться, і щоб його світло не погасло, коли її очі відволічуться від тротуару під ногами, на якому до її будинку залишилося три острівця світла.

Кейт ризикнула обернутися й подивитися туди, звідки вона прийшла. Уся вулиця була темна й поступово зливалася з чорнотою парка, який тепер не заспокоював Кейт, а загрожував їй жахливими уявними товстими сучкуватими коренями і підступним темним гнилим сміттям.

Вона знов розвернулася, опустивши очі долу.

Три острівця світла.

Вуличні ліхтарі гаснули не тоді, коли вона на них дивилася, а лише коли вона проходила повз них.

Вона міцно заплющила очі й уявила, де має бути найближчий ліхтар — попереду й трохи вище. Вона підняла голову й знов обережно розплющила очі, дивлячись прямо в оранжеве сяйво, що променіло крізь товсте скло.

Світло не блимало.

Не зводячи погляду з лампочки, від чого на сітківках залишалися плями-закарлючки, вона обережно рушила вперед, крок за кроком, зосереджуючи всю свою волю на тому, щоб ліхтар не погас. Лампочка продовжувала світити.

Кейт зробила ще один крок уперед. Лампочка продовжувала світити. Ще один крок — лампочка досі сяяла. Кейт стояла вже майже під нею, високо задравши голову, щоб утримувати лампочку в полі зору.

Кейт зробила ще один крок, і побачила, як нитка розжарення всередині скла блимнула й швидко погасла, залишивши по собі лише пляму на сітківках її очей, яка шалено стрибала перед нею.

Жінка опустила очі й спробувала подивитися вперед, але всюди гарцювали світлі плями, і в неї з’явилося відчуття, що вона втрачає контроль. До наступного ліхтаря вона побігла, і знов її прибуття було зустріте раптовою темрявою. Кейт зупинилася; важко дихаючи й кліпаючи очима вона намагалася заспокоїтися, дати зорові відновитися. Коли вона подивилася в напрямку останнього ліхтаря, їй здалося, що під ним хтось стоїть. Великий силует на тлі рухливих оранжевих тіней. На голові силуету стирчали величезні роги.

Спрямувавши шалений погляд у море темряви, вона несподівано для себе закричала на нього:

— Хто ви такий?!

Після короткої паузи відгукнувся глибокий голос:

— У вас є чим дошки з моєї спини прибрати?

Розділ 16

Настала ще одна пауза, цього разу іншого, безладного характеру.

Пауза була довга. Вона нервово зависла, не певна, з якого боку її порушать. Потемніла вулиця набрала більш самозаглибленого, принишклого виразу.

— Що? — зрештою крикнула Кейт силуетові. — Я кажу… що?!

Великий силует поворушився. Кейт не могла як слід його роздивитися, бо перед очима в неї досі мерехтіли блакитні тіні, пропалені на сітківці оранжевим світлом.

— Я був приклеєний до підлоги, — сказав силует. — Мій батько…

— Це ви… Це через… — Кейт тремтіла від люті. — Через вас… Усе це? — обернувшись, вона сердито вказала рукою на вулицю, на той кошмар, який вона щойно перетнула.

— Дуже важливо, щоб ви знали, хто я.

— Справді? — спитала Кейт. — Що ж, скажіть мені своє ім'я, щоб я могла піти з ним прямо до поліції й звинуватити вас у порушенні громадського спокою абощо. У залякуванні. У перешкоджанні…

— Я Тор. Я Бог Грому. Бог Дощу. Бог Хмар, що височать. Бог Блискавки. Бог Стрімких Потоків. Бог Частинок. Бог Сил, що об'єднують і надають форму. Бог Вітру. Бог Урожаю. Бог Молота Мйольніра.

— Та невже? — скипіла Кейт. — Що ж, якби ви обрали для цієї заяви більш спокійний момент, то я могла б цим зацікавитися, але цієї миті мене це лише бісить. Увімкніть кляте світло!

— Я…

— Світло ввімкни, сказала!

Спочатку боязко, а потім на повну силу вуличні ліхтарі знов засяяли, у вікнах будинків теж з'явилося світло. Лампа над головою Кейт майже відразу лопнула й згасла. Жінка загрозливо глянула на чоловіка.

— Це була стара лампа, ненадійна, — сказав він.

Вона просто не зводила з нього лютого погляду.

— Ось, дивіться, — сказав він, — у мене є ваша адреса, — він простягнув отриманий в аеропорті папірець, неначе той якимось чином усе пояснював і повертав весь світ на правильну колію.

— Я…

— Назад! — крикнув він, здіймаючи руки перед обличчям.

— Що?

Повітря гучно зашелестіло й з нічного неба, націливши на чоловіка кігті, спікірував орел. Тор бив по ньому й відмахувався, доки велика птиця не відлетіла вбік, розвернулася, мало не врізавшись у землю, а потім оговталася й великими повільними змахами крил підняла себе в повітря й всілася на верхівку одного з ліхтарів. Міцно вчепившись за ліхтар кігтями, вона зупинила свій рух, від чого стовп ліхтаря затремтів.

— Геть! — крикнув на неї Тор.

Орел сидів і дивився на нього. Страхітливий монстр здавався ще страхітливішим через оранжеве світло лампи, на якій він сидів і яка відкидала на найближчі будинки його величезні крилаті тіні; на крилах птаха були дивні візерунки. Кейт здалося, що вона вже бачила ці візерунки, напевно в кошмарі, хоча звідки їй було знати, що зараз їй все це теж не сниться?

Безсумнівним було лише те, що вона зрештою знайшла чоловіка, якого шукала. Той самий величезний тулуб, ті самі льодовикові очі, та сама гордовита роздратованість у дещо спантеличеному погляді, але цього разу його ноги були взуті у величезні чоботи зі звірячої шкури, на плечах висіли великі хутра та ремені, на голові — великий сталевий шолом з рогами, а його роздратованість була цього разу спрямована не на дівчину-реєстраторку з аеропорту, а на величезного орла, що сидів на вуличному ліхтарі посеред Прімроуз Гілл.

— Геть! — знов крикнув він на птаха. — Це вже не в моїх силах! Усе, що я міг зробити, я вже зробив! Твоя сім'я забезпечена. Більшого я для тебе зробити не можу! Я й сам безсилий і хворий.

Кейт раптом із шоком усвідомила, що на лівому передпліччі у великого чоловіка були великі борозни в тих місцях, де орел устромив свої кігті й роздер йому шкіру. З подряпин набрякали краплі крові, неначе хліб підходив із форми.

— Геть! — знову крикнув Тор.

Ребром долоні він стер кров з іншої руки й змахнув важкі краплі на орла. Той відсахнувся, замахав крилами, але з місця не злетів. Раптом чоловік високо підстрибнув і вхопився за верхівку стовпа ліхтаря, який під їхньою загальною вагою почав небезпечно хитатися. Орел голосно кричав і люто дзьобав його, а чоловік сильними змахами вільної руки намагався прогнати птаха з його сідала.

Відчинилися двері — вхідні двері будинку Кейт. З-за них визирнув чоловік з акуратними вусами й в окулярах із сірою оправою. Це був Нейл, сусід Кейт з нижнього поверху, і він був не в гуморі.

— Знаєте, я думаю, що… — почав був він.

Але дуже швидко стало очевидно, що він не знає, що йому про це думати, тож він похапцем повернувся в будинок, забравши з собою і своє невисловлене незадоволення.

Великий чоловік зібрався з силами, відштовхнувся ногами, злетів у повітря й приземлився на сусідній ліхтар, який трохи прогнувся під його вагою й затремтів. Він присів, пильно дивлячись на орла, а той пильно дивився на нього.

— Геть! — знову закричав чоловік, махаючи рукою.

— Ґа-а-а! — кричав орел у відповідь.

Ще одним змахом руки чоловік вийняв з-під свого хутряного вбрання молот з короткою рукояткою й загрозливо кинув цю важку зброю з руки в руку. Головка молота була грубо відлитим шматком заліза розміром і формою приблизно як півлітра пива у великий склянці, а рукоятка була завтовшки як зап'ястя, зроблена зі стародавнього дубу, а знизу обмотана шкіряним ременем.

— Ґа-а-а! — знову закричав орел, але на молот позирав пильно і з острахом.

Тор почав повільно гойдати молотом, а орел у тому самому ритмі напружено переносив свою вагу з однієї лапи на іншу.

— Геть! — знову сказав Тор, цього разу тихіше, але з більшою погрозою. Він випростався на ліхтарі в повний зріст і дедалі швидше описував молотом великі кола. Раптом він жбурнув його прямісінько в орла. Тієї ж миті з лампи, на якій сидів орел, вдарив високовольтний розряд, змусивши птаха невдоволено скрикнути й шалено злетіти в небо. Молот пролетів під лампою, не завдавши нікому шкоди злетів угору, над темним парком, а Тор, утративши його вагу, захитався на верхівці стовпа, різко розвернувся й відновив рівновагу. Шалено ганяючи повітря величезними крилами, орел теж відновив контроль над своїм тілом, злетів вгору, востаннє спікірував на Тора — бог був змушений відстрибнути зі стовпа назад — а тоді птах набрав висоту й полетів геть у нічне небо, в якому швидко перетворився на маленьку темну цяточку, а зрештою зник.

Молот звалився з неба, вибив головкою з бруку іскри, двічі перевернувся в повітрі, а потім ткнувся головкою в землю біля Кейт і обережно притулився рукояткою до її ноги.

Літня жінка, яка разом із своїм цуциком терпляче чекала в тіні погаслого вуличного ліхтаря, цілком правильно зрозуміла, що найцікавіше вже скінчилося, а тому тихо пішла повз них геть. Тор ввічливо дочекався, доки вона пройде, а тоді наблизився до Кейт, яка стояла склавши руки на грудях і дивилася на нього. Було таке враження, що після всього, що відбулося за останні дві або три хвилини, він раптом не мав жодної гадки, що казати, а тому просто задумливо витріщався на простір між ними.

У Кейт з'явилася сильна підозра, що мислення для Тора було окремою від усього іншого активністю; роботою, що вимагала окремого часу. Його не можна було сумістити з такими діями як ходіння, або розмова, або купівля авіаквитків.

— Нам краще зробити щось із твоєю рукою, — сказала вона й пішла доріжкою до свого будинку.

Він покірно пішов за нею.

Відчинивши двері, вона знайшла в передпокої Нейла, який прихилився спиною до стіни й зі значущою похмурістю дивився на машину для продажу Кока-Коли, що стояла біля протилежної стіни, займаючи непомірну площу передпокою.

— Я навіть не знаю, що з цим робити, просто не знаю, — сказав він.

— Що вона тут робить? — спитала Кейт.

— Про це, боюсь, тобі краще знати, — сказав Нейл. — Я не знаю, як ти збираєшся підіймати її сходами. Не бачу взагалі такої можливості, якщо відверто. До того ж, кажімо правду: коли вона буде там, тобі це не подобатиметься. Я знаю, це дуже модерново та по-американськи, але ж подумай: у тебе є чудовий французький стіл з вишневого дерева, є канапа, яка буде дуже гарною, якщо ти (як я тобі багато разів казав, але ж ти не слухаєш) знімеш із неї те жахливе запинало, і я просто не бачу, яким чином з усім тим буде гармоніювати ця річ, не можу такого уявити. Я навіть не певний, чи маю я взагалі дозволяти це, бо це дуже важкий предмет, а ти ж маєш пам'ятати, що я тобі казав про перекриття в цьому будинку. Я б на твоєму місці подумав би ще раз, чесно.

— Добре, Нейле. Як воно сюди потрапило?

— В якому сенсі «як»? Ось цей твій друг доставив її сюди приблизно годину тому. Не знаю, де він так накачався, але мушу визнати, що я не проти теж відвідати той тренувальний зал. Я сказав йому, що все це здається дуже сумнівним, але він так наполягав, що зрештою мені довелося йому допомагати. Але я мушу сказати, що нам треба дуже серйозно обговорити цю тему. Я спитав твого друга, чи не є він шанувальником Вагнера, але його реакція була не дуже добра. Тож я навіть не знаю, що ти з цим робитимеш?

Кейт глибоко вдихнула. Вона запропонувала своєму величезному гостеві піднятися сходами, сказавши, що вона наздожене його трохи згодом. Тор розвальцем пройшов повз неї; на сходах він виглядав досить абсурдно.

Нейл пильно дивився в очі Кейт, сподіваючись знайти там якийсь натяк на те, що відбувається, але на обличчі Кейт не було жодної емоції.

— Вибач, Нейле, — прозаїчним тоном сказала вона. — Кока-Кольної машини тут не буде. Це непорозуміння. До завтра я з цим розберусь.

— Так, це все дуже добре, але що робити мені? — сказав Нейл. — Ти розумієш мою проблему?

— Ні, Нейле, не розумію.

— Ну, у мене тут ця… річ, у тебе там той… чоловік нагорі, і все це просто катастрофа.

— Що я можу зробити, щоб змінити щось на краще?

— Ну, все не так просто. Тобто, я вважаю, що тобі просто треба подумати про це трохи, от і все. Я маю на увазі все це. Ти сказала мені, що їдеш кудись. А сьогодні я почув, що біжить вода у ванній. Що я мав думати? І це після тих розмов про кішку, а ти ж знаєш, що я не вмію з ними…

— Я знаю, Нейле. Саме тому я попросила доглянути за нею пані Ґрей зі сусіднього будинку.

— Так, і подивись, що з нею сталося. Померла від серцевого нападу. Пан Ґрей сильно засмучений.

— Я не думаю, що це мало якесь відношення до того, що я попросила її доглянути за моєю кішкою.

— У будь-якому разі він дуже засмучений.

— Так, Нейле, — сказала Кейт. — Бо його дружина померла.

— Що ж, я нічого більше не казатиму. Я просто вважаю, що тобі слід подумати про це. І що ми в дідька робитимемо з ось цим? — додав він, знов звернувши увагу на машину для продажу Кока-Коли.

— Я вже сказала, що подбаю про те, щоб завтра її тут не було, Нейле, — сказала Кейт. — Якщо ти вважаєш, що це чимось допоможе, я можу стояти тут і голосно волати, але…

— Слухай, дорогенька, я просто висловив свою думку. І я сподіваюсь, що ви там нагорі не надто галасуватимете, бо мені сьогодні треба репетирувати, а ти ж знаєш, що для зосередження мені потрібна тиша, — він багатозначно подивився на Кейт поверх своїх окулярів і зник у своїй квартирі.

Кейт залишилася стояти й рахувати від одного до десяти, або ж хоча б до стількох, до скількох змогла наразі згадати, а потім рішуче пішла сходами за Богом Грому, маючи відчуття, що зараз у неї немає добрих почуттів ані до погоди, ані до теології.

Будинок почав здригатися й тремтіти під звуки головної теми «Польоту Валькірій», що виконувалася на бас-гітарі «Fender Precision».

Розділ 17

Коли Дірк повільно рухався дорогою Юстон-Роуд, застрягнувши в заторі, який почався наприкінці тисяча дев'ятсот сімдесятих і без чверті десять цього вечора досі не виявляв ознак завершення, йому здалося, що він мигцем побачив щось знайоме. Про це йому сказала підсвідомість, та нестерпна частина мозку, що ніколи не відповідає на прямі запитання, а лише значуще штовхає тебе ліктем, а потім сидить собі й мугикає, ні пари з уст.

— Авжеж, я щойно побачив щось знайоме, — подумки бурмотів Дірк своїй підсвідомості. — Я по цьому проспекту двадцять разів на місяць їжджу. Мені тут, напевно, вже кожний сірник у стічний канаві знайомий. Ти не можеш бути трохи конкретнішою?

Його підсвідомість не мала наміру слухатися наказів, тому мовчала. Їй нічого було додати. Та й у будь-якому разі в цьому місті має бути до біса сірих фургонів, тож нічого особливого.

— Де? — люто бурмотів Дірк, вертячись у кріслі водія на всі боки. — Де я побачив сірий фургон?

Нічого.

З усіх боків він був ретельно оточений автомобілями й не міг зрушити нікуди, а надто вперед. Він вискочив з машини й почав проштовхуватися назад, поміж іншими застряглими машинами, підстрибуючи, щоб побачити, де ж він міг побачити сірий фургон. Якщо він його й побачив, то тепер той наче зник.

Його підсвідомість сиділа й мовчала.

Автомобілі досі не рухалися, тому він спробував пройти ще далі, але на заваді йому став великий мотокур'єр, що повільно просувався вперед на брудному «Кавасакі». Дірк уплутався в коротку сварку з кур'єром, але програв її, бо кур'єр не міг чути, як сварився Дірк. Зрештою Дірк відступив крізь потік машин, які наразі вже починали повільно рухатися по всіх смугах, окрім тієї, на якій він залишив свою машину. Вона стояла там самотня й нерухома, всі на неї сигналили.

Ревіння клаксонів зробило настрій Дірка несподівано піднесеним, і пробираючись поміж озвірілими колонами авто назад він раптом згадав божевільних, яких колись бачив на вулицях Нью-Йорка, які вибігали посеред дороги, щоб розповісти потоку транспорту про Судний День, про неминучу інопланетну навалу або про некомпетентність і корумпованість Пентагона. Він здійняв руки над головою й почав кричати:

— Боги ходять Землею! Боги ходять Землею!

Це ще сильніше розпалило почуття тих, хто гудів своїми клаксонами на його нерухоме авто, і цей галас швидко досяг крещендо величної какофонії, над якою дзвенів голос Дірка.

— Боги ходять Землею! Боги ходять Землею! — волав він. — Боги ходять Землею! Дякую за увагу! — завершив він, сів у свою машину й зрушив з місця, дозволивши всій застряглій масі нарешті поїхати вперед.

Він думав над тим, звідки в нього така впевненість. «Діяння Бога». Усього лише випадкова недбала фраза, якою люди могли зручно позбутися незручного явища, щоб не визнавати відсутність раціонального пояснення. Але саме випадкова недбалість і подобалася Діркові більш за все, бо слова, що були вимовлені недбало, неначе вони нічого серйозного не значать, часто дозволяли просочитися правді, яка за інших обставин була добре прихована.

Нез'ясовне зникнення. Осло й молот: крихітний, дуже крихітний збіг, що зачепив крихітну, дуже крихітну струну. Але це була струна, що бриніла посеред денного гамору з білого шуму, а інші крихітні струни бриніли з таким самим тоном. Діяння Бога, Осло і молот. Чоловікові з молотом, який намагається полетіти в Норвегію, цього не дозволяють, він втрачає самоконтроль, і як наслідок маємо «Діяння Бога».

Як на думку Дірка, якщо така істота була безсмертною, вона мала й досі жити. Бо саме це, кажучи просто, й означає слово «безсмертний».

Яким чином безсмертна істота могла отримати паспорт? Ну от скажіть, як? Дірк спробував уявити, що могло б трапитися, якби — візьмімо ім'я навмання — скандинавський Бог Тор з великим молотом з'явився б до паспортного бюро й спробував пояснити, хто він такий і чому в нього немає свідоцтва про народження. Це не викликало б ні шоку, ні жаху, ні гучних вражених вигуків, а саму лише байдужу бюрократичну неможливість. І було б начхати, чи повірить йому хтось, чи ні; важливо було б виключно є в нього справжнє свідоцтво про народження чи немає. Він міг би там скільки завгодно простояти, творячи дива, але якщо б він не пред'явив справжнього свідоцтва про народження, його б зрештою попросили б піти звідти.

А ще кредитна картка.

Якщо — повернімося на мить до тієї самої гіпотези — якщо Бог Тор живий і з якоїсь причини знаходиться в Англії, він має бути єдиною особою в усій країні, яка не отримує постійний потік запрошень подати заяву на картку American Express і подарункових каталогів з розкішно огидними речами, щедро загорнутими в позбавлений смаку коричневий пластик.

Ця думка здавалася Діркові приголомшливою.

Тобто, якщо цей Бог був єдиним богом… Це, звісно, навряд чи так, якщо ви погодилися з першим екстравагантним припущенням, але уявіть на мить, що така особа намагається покинути країну не маючи ні паспорта, ні кредитної картки, а лише вміючи кидатися блискавками й, можливо, ще чимось. Вам, напевно, доведеться уявити собі саме таку сцену, що відбулася в Другому Терміналі аеропорту Хітроу.

Але навіщо вам, якщо ви скандинавський бог, покидати країну на рейсовому літаку? Невже немає іншого способу? Діркові здавалося, що однією з переваг невмирущих богів має бути вміння літати без допомоги штучних конструкцій. Наскільки він пам'ятав скандинавські легенди, які читав багато років тому, боги постійно кудись літали й жодного разу не йшлося про те, щоб вони вешталися по приміщеннях для пасажирів і їли дешеві булочки. Тоді, звісно, у світі ще не було авіадиспетчерів, радарів, протиповітряної оборони, тощо. Тим не менш швидкий переліт через Північне море не має бути великою проблемою для бога, особливо за доброї погоди, яка для Бога Грому мала бути майже гарантованою. Хіба не так?

На периферії розуму Дірка заспівала ще одна слабка нота, але вона швидко загубилася в гомоні.

На мить він задумався: як воно — бути китом? Дірк подумав, що з точки зори статури він, напевно, має добре це розуміти, хоча кити пристосовані до свого життя серед просторої океанічної блакиті краще, ніж він — до просування в старому «Ягуарі» крізь затори на Пентонвіл-Роуд, але насправді він думав про пісні китів. У минулому кити були здатні співати один одному через весь океан, навіть з одного океану до іншого, бо під водою звук розповсюджується на величезні відстані. Але тепер (і виною тому знов-таки є особливості поширення звуку) немає в океані жодного клаптика, де би постійно не гуркотіли мотори кораблів, через які кити не можуть почути одне від одного пісні чи повідомлення.

«То й що в цьому, трясця, такого?» — приблизно так зазвичай ставилися люди до цієї проблеми, і Дірк міг зрозуміти їх. Бо, врешті-решт, кому воно потрібно — слухати, як жирні риби (гаразд, ссавці) ригають щось одне одному?

Але на мить Дірк відчув нескінченну втрату й смуток через те, що посеред шаленства інформаційного шуму, який щоденно гуркотів у життях людей, він, можливо, почув кілька нот, які супроводжували діяння богів.

Повернувши на північ, в Іслінгтон, і почавши довгий шлях повз піцерії й агентів з продажу нерухомості, він не міг облишити думки про те, яким може бути зараз їхнє життя.

Розділ 18

Тонкі пальці блискавки поширилися по важких великих хмарах, що висіли на небі й були схожі на обвислий живіт. Слабкий вередливий грім тріснув, змусивши хмари упустити кілька крапель тягучої мжички.

Під небом широко простягнулося різноманіття башточок, кривих шпилів і бельведерів, що тикали в небо, роз'ятрювали його, дратували, і здавалося, що небо зараз лусне й затопить їх потоком нестерпних жахів.

Високо в мерехтливій темряві за довгими щитами чатували мовчазні охоронці; дракони припали до землі, визираючи на буремне небо, а тим часом Одін, батько Богів Асґарду, наближався до великої залізної брами, за якою були його царина й склепінчасті зали Вальгалли. Повітря бриніло від нечутного виття великих крилатих псів, що вітали свого господаря біля його трону. Поміж баштами спалахувала блискавка.

Великий стародавній безсмертний Бог Асґарду повертався до поточного перебування його царини таким способом, який здивував би його самого кілька століть тому, в розквіт його життя — бо навіть безсмертні боги мають розквіт життя, коли їхні сили нестримні, коли вони водночас живляться й керують світом людей; світом, чиї потреби народили їх — він повертався у великому сірому фургоні «Мерседес» без написів.

Фургон зупинився в безлюдному місці.

Двері кабіни відчинилися й звідти виліз чоловік із тупою пикою, вдягнутий в сіру уніформу без позначок. Цьому чоловікові доручали цю роботу тому, що він був не з тих, хто ставить питання — не стільки тому, що вмів стримувати свою цікавість, скільки тому, що йому просто ніколи не спадало на думку, про що можна спитати. Рухаючись повільно, розвальцем, неначе весло тягли крізь кашу, він пройшов до задньої частини фургона й відчинив задні двері; для виконання цієї непростої процедури потрібно було правильно зрушити кілька ручок і важелів.

Зрештою двері відчинилися, і якби Кейт була там присутня, вона на мить могла би подумати, що цей фургон дійсно перевозив албанську електрику. Гіллоу — цього чоловіка звали Гіллоу — був зустрітий серпанком світла, але не побачив у цьому нічого дивного. Серпанок світла був саме тим, що він очікував побачити кожного разу, коли відчиняв ці двері. Коли він відчиняв їх уперше, він просто подумав: «О. Серпанок зі світла. Добре», — і більше про це майже нічого не думав, чим гарантував собі регулярних клієнтів на весь час, який міг прожити.

Серпанок світла зосередився у форму дуже старого чоловіка на ліжку з коліщатами, біля якого знаходилася низенька фігура, про яку Гіллоу міг би подумати, що це найзловісніша людина з усіх, кого він бачив. Але для такої думки він мав би згадати інших людей, яких він колись бачив, перебрати їх одне за одним і порівняти, а це був набагато більший клопіт, ніж Гіллоу хотів мати. Наразі його єдиною турботою було допомогти маленькому чоловічку спустити ліжко зі старим на землю.

Це було зроблено без проблем. Ніжки та коліщатка ліжка були технологічним дивом з нержавіючої сталі, вони працювали бездоганно. Вони відстібувалися, котилися, оберталися складними взаємопов'язаними рухами, які робили просування сходинками й нерівностями гладким і текучим.

Праворуч звідти був великий вестибюль, декорований дерев'яними панелями з витонченим різьбленням, а на стінах висіли великі мармурові підставки для смолоскипів. А далі була велика склепінчаста зала — власне, Вальгалла. Втім, ліворуч від неї був вхід до величних внутрішніх покоїв, де Одін готуватиметься до нічних подій.

Він ненавидів усе це. «З ліжка підняли, — бурмотів він собі під ніс, хоча насправді він зі своїм ліжком не розлучився. — Знову доведеться слухати вередливі дурні слова тупоголового сина-громовержця, який не приймав, не міг прийняти, якому просто не вистачало розуму, щоб прийняти нові реалії життя. Якщо він не погодиться з ними, його доведеться знищити, і тоді цієї ночі Асґард побачить смерть безсмертного бога». Одін капризно думав про те, що все це занадто для того, хто дожив до його надзвичайно великого віку.

Одін хотів би просто залишитися у своїй лікарні, яку він обожнював. Та угода, завдяки якій він туди потрапив, була найчудовіша, і хоча вона мала свою ціну, цю ціну просто треба платити, от і все. Були нові реалії, і він навчився жити з ними. А ті, хто цього не зміг, просто страждатимуть від наслідків. Ніщо не буває з нічого, навіть для бога.

Після цієї ночі він зможе на невизначений час повернутися до свого життя у Вудсгеді, і це буде добре. Він так і сказав Гіллоу.

— Чисті білі простирадла, — говорив він, а Гіллоу лише кивав без виразу. — Лляні простирадла. Кожного дня чисті простирадла.

Гіллоу маневрував ліжком, щоб підняти його на чергову сходинку.

— Бути богом, Гіллоу, — продовжував Одін, — бути богом… ну, це було нечисто, ти мене слухаєш? Простирадлами ніхто не займався. Я маю на увазі справжній догляд. Ти можеш собі уявити? У моєму становищі! Батько Богів! Не було нікого, абсолютно нікого, хто прийшов би й сказав: «Пане Одвін», — тут він усміхнувся, — тут мене називають паном Одвіном. Вони не знають, з ким мають справу. Я думаю, що вони цього не витримають, а ти як гадаєш, Гіллоу? Але за весь цей час не було нікого, хто зайшов би й сказав: «Пане Одвін, я змінив вам постіль, у вас тепер чисті простирадла». Ніхто! Були лише постійні балачки про те, щоб щось розрубати, або щось спустошити, або розтрощити. Багато промов про могутні речі, про розтрощені речі, про тих, хто були поневолені іншими, але дуже мало уваги приділялося тоді пранню. Дай-но, я наведу тобі приклад…

Але його монолог був ненадовго перерваний прибуттям його транспортного засобу до великих дверей, які охороняла велика пітна істота, яка хитаючись заступила їм дорогу, вперши руки в боки. Лай Дак, який досі йшов попереду ліжка й зберігав напружене мовчання, поспішив уперед і швидко поговорив із пітною істотою, якій довелося нахилити свою червону пику до нього, щоб почути. Потім пітна істота миттєво раболіпно заховалася в своє жовте лігво, а божественний візок покотився вперед, до великих залів, палат і коридорів, з яких ревіло бурхливе відлуння й панував огидний сморід.

— Дай-но я наведу тобі приклад, Гіллоу, — продовжував Одін. — Візьмімо, приміром, це місце. Вальгаллу.

Розділ 19

Зазвичай поворот на північ був вдалим маневром, бо призводив до відновлення відчуття розуму й здорового глузду[8], але цього разу Діркові не вдавалося втекти від передчуття нещастя. Більш того, почався слабкий дощ, від якого мало стати трохи легше, але це був такий бридкий і огидний дощ, який лився з такого важкого неба, що він лише підсилив відчуття клаустрофобії й розчарування, що панували цієї ночі. Дірк увімкнув склоочисники, і вони почали бурчати, бо на лобовому склі було недостатньо дощу для витирання, тож він вимкнув їх. Дощ швидко вкрив лобове скло цятками. Дірк знову ввімкнув склоочисники, але вони досі відмовлялися визнавати, що ця мжичка варта їхніх зусиль, а тому обурливо скрипіли й пищали. Вулиці ставали підступно слизькими.

Дірк хитав головою. Він казав собі, що поводиться просто безглуздо, найгіршим з можливих способів. Він дозволив собі вигадувати те, до чого зазвичай відчував презирство. Він приголомшив себе цими шаленими фантазіями, які він збудував на такій малій кількості… ну, навряд чи це можна назвати доказами, скоріше це були припущення.

Нещасний випадок в аеропорті. Напевно, йому є просте пояснення.

Чоловік із молотом. То й що?

Сірий фургон, який Кейт Шехтер бачила в лікарні. У ньому немає нічого незвичайного. Дірк із ним мало не зіткнувся, але знов-таки, це цілком звичайна подія.

Машина для продажу Кока-Коли: її він не враховував.

Яким чином ця машина для продажу узгоджувалася з божевільними думками про стародавніх богів? Єдине пояснення, що спадало йому на думку, було надто сміховинне, щоб висловлювати його, і Дірк відмовився формулювати його навіть для себе.

Цієї миті Дірк збагнув, що проїжджає повз той самий будинок, в якому сьогодні вранці він зіткнувся зі своїм клієнтом, чию відтяту голову поклала на ввімкнений програвач платівок зеленоока диявольська істота, яка мала звичку розмахувати косою та контрактом і розчинятися в повітрі.

Він задивився на будинок, і коли від узбіччя прямо перед ним від'їхав синій «BMW», він врізався в нього ззаду й уже вдруге за сьогодні був змушений вискочити з машини, почавши кричати ще всередині.

— Святий Боже, ви що, не дивитеся, куди їдете? — волав він, сподіваючись одразу поцупити в супротивника найкращі фрази. — Ідіоти! — продовжував він, не зупиняючись навіть для того, щоб вдихнути. — Носяться як навіжені. За кермо сідають, а на дорогу не дивляться! Безрозсудство, що може довести до лиха!

«Спантелич свого ворога», — думав він. Це майже все одно, що зателефонувати комусь, а коли на тому кінці візьмуть слухавку, роздратовано спитати: «Алло?! Слухаю!» — один найулюбленіших способів Дірка згаяти довгі спекотні літні дні. Він нахилився й помацав відчутну западину в задній частині «BMW», який, звісно, трясця його матері, був абсолютно новий. «Щоб ти здох!» — подумав Дірк.

— Подивіться, що ви з моїм бампером зробили! — кричав він. — Сподіваюсь, у вас є адвокат!

— Я й сам хороший адвокат, — сказав тихий голос, а за ним почулося стримане клацання.

Дірк обернувся на звук, чекаючи на найгірше. Стримане клацання було звуком зачинення дверей.

Чоловік був одягнений в італійський костюм, який теж був стриманий. Ще на чоловікові були стримані окуляри, стримана зачіска, і хоча краватку-метелик зазвичай важко вважати стриманим предметом одягу, ця конкретна краватка, що була на ньому, являла собою, тим не менш, дуже стримано поцяткований зразок свого виду. Чоловік вийняв з кишені елегантний гаманець і елегантну срібну ручку. Без зайвої суєти він обійшов Дірків «Ягуар» ззаду й записав його номер.

— У вас є візитна картка? — спитав він, не перестаючи писати. — Ось моя, — додав він і вийняв її з гаманця. Він записав щось на її зворотному боці. — Номер мого автомобіля, — сказав він, — і моя страхова компанія. Будьте люб'язні, скажіть, ким застраховані ви. Якщо у вас при собі відповідних документів немає, я доручу своїй секретарці зателефонувати вам пізніше.

Дірк зітхнув і вирішив, що з цим чоловіком сперечатися немає сенсу. Він вийняв свій гаманець, перебрав різноманітні картки, що накопичилися там наче нізвідки. На секунду він подумав, чи не стати йому Веслі Арлотом, консультантом з океанської навігації, що приїхав з… ага, з Арканзасу, але потім передумав. Адже чоловік записав номер його автомобіля, і хоча Дірк і не мав чіткого спогаду про сплачування за страхування, чіткого спогаду про, що він цього не робив, теж не було, а це було досить непоганою підставою для надії. Скривившись, він простягнув свою справжню візитну картку. Чоловік подивився на неї.

— Пан Джентлі, — сказав він. — Приватний детектив. Вибачте, приватний холістичний детектив. Добре, — чоловік сховав картку, вона його більше не цікавила.

До Дірка ще ніколи не ставилися настільки зверхньо. Цієї миті з іншого боку машини знов почулося стримане клацання. Озирнувшись, Дірк побачив, що там стоїть і стримано усміхається йому жінка в червоних окулярах. Це була та сама жінка, з якою він цього ранку розмовляв через паркан садка Джефрі Енсті, а цей адвокат, як припустив Дірк, мав бути її чоловіком. На мить йому спала думка, що треба повалити їх на землю й учинити суворий, жорстокий допит, але раптом він відчув невимовну втому й здувся.

Він привітався з жінкою в червоних окулярах, злегка кивнувши їй.

— Уже все, Синтію, — сказав чоловік і коротко усміхнувся їй. — Я з усім розібрався.

Вона слабко кивнула, і вони обоє сіли у свій «BMW» і через секунду або дві поїхали звідти й зникли десь у далині. Дірк подивився на картку, яку тримав у руці: «Клайв Дрейкот». Він був з відомої адвокатської фірми. Дірк сховав картку в гаманець, сумно сів у машину й поїхав до свого дому, де виявив, що прямісінько перед його порогом на нього терпляче чекає великий золотистий орел.

Розділ 20

Кейт накинулася на свого гостя відразу після того, як вони зайшли в її квартиру і вона зачинила двері, а тому мала підстави вважати, що Нейл не вислизне нишком зі своєї квартири, щоб із несхвальним поглядом стовбичити на сходах. Принаймні, безперервний ритм басгітари гарантував їй певну приватність.

— Отже, — нетерпляче сказала вона, — що там з тим орлом? Що відбувалося з ліхтарями? Га?

Північний Бог Грому дивився на неї ніяково. Йому довелося зняти з голови рогатий шолом, бо той чіплявся за стелю й дряпав штукатурку. Він тримав шолом під пахвою.

— Що з цим апаратом для Кока-Коли? — продовжувала Кейт. — До чого цей молот? Коротко кажучи, що взагалі відбувається? Га?

Тор нічого не відповідав. На секунду він нахмурився від зарозумілого дратування, потім ще раз нахмурився, цього разу наче збентежено, а потім просто стояв і стікав на її очах кров'ю.

Кілька секунд вона намагалася сповільнити неминуче наближення моменту, коли їй доведеться здатися, а потім вирішила, що якщо це неминуче, то й дідько з ним.

— Гаразд, — пробурмотіла вона, — треба все це витерти. Піду знайду антисептик.

Вона пішла понишпорити на кухні в шафі, а коли повернулася, Тор сказав їй:

— Ні.

— Що «ні»? — сердито спитала вона, грюкнувши пляшечкою об стіл.

— Ось це, — сказав Тор і штовхнув до неї пляшечку. — Ні.

— А що з ним не так?

Тор знизав плечима й вередливо втупився в кут кімнати. У тому куті кімнати не було нічого, що можна було б вважати хоч трохи цікавим, тож було очевидно, що він дивиться туди виключно через свою упертість.

— Слухай, хлопче, — сказала Кейт, — якщо я можу звати тебе «хлопче». Що…

— Тор, — сказав Тор, — Бог…

— Так, — сказала Кейт, — ти мені вже казав про всі ті речі, богом яких ти є. Я намагаюсь витерти тобі руку.

— Седра, — сказав Тор, стурбовано оглядаючи свою скривавлену руку, тримаючи її далі від Кейт.

— Що?

— Товчене листя седри. Олія з кісточок абрикосу. Настій квітів помаранчи. Мигдальна олія. Шавлія та живокіст. А не це, — він зіштовхнув пляшечку з антисептиком зі столу й закопилив губу.

— Добре! — сказала Кейт, підняла пляшечку й жбурнула нею в нього.

Пляшечка відскочила від його вилиці, шкіра на місці удару почервоніла. Тор люто ринувся вперед, але Кейт просто стояла на місці, вказуючи на нього пальцем.

— Стій де стоїш, хлопче! — сказала вона, і він зупинився. — Для цього тобі потрібне щось особливе?

Тор на мить спантеличився.

— Для цього! — сказала Кейт, указавши на синець, що розцвітав на його щоці.

— Помста, — сказав Тор.

— Я подивлюся, що в мене є, — сказала Кейт, різко розвернулася й вийшла з кімнати.

Після двох хвилин якоїсь активності жінка повернулася до кімнати, а за нею шлейфом клубилася пара.

— Ходимо зі мною! — сказала Кейт.

Вона повела його до своєї ванної кімнати. Він ішов слідом, демонстративно вдаючи відсутність бажання робити це. Пара зайшла в кімнату за Кейт тому, що здіймалася від ванни. А у ванні було багато піни й маслянистих речовин.

Уздовж маленької полиці над ванною були вишикувані пляшечки та баночки, здебільшого пусті. Кейт брала їх одну за одною й показувала йому.

— Олія з кісточок абрикосу, — сказала вона й перевернула посудину, щоб наголосити на пустоті всередині. — Усе там, — додала вона, вказуючи в повну піни ванну.

— Масло неролі, — сказала вона, взявши наступну пляшечку, — екстраговане з квітів помаранчі. Усе там.

Вона взяла наступну:

— Апельсинове молочко для ванни. Містить мигдалеву олію. Усе там.

Вона взяла баночки.

— Шавлія та живокіст, — сказала вона про одну з них. — І масло седри. Одне з них крем для рук, а інше — кондиціонер для волосся, але всі вони там, разом із тюбиком засобу для відновлення губ, що містить алое, з огірковим молочком для очищення, з прополісом, маслом жожоби, гряззю з Рассула, шампунем із водоростей і берези, нічним кремом з вітаміном Е та з великою кількістю риб'ячого жиру. Боюсь, у мене немає нічого під назвою «Помста», але ось тут є трохи «Одержимості» Кельвіна Кляйна.

Вона відкрутила кришку з пляшечки парфумів і кинула пляшечку у ванну.

— Коли закінчиш, знайдеш мене в сусідній кімнаті.

Сказавши це вона вийшла й грюкнула за собою дверима.

Вона чекала в сусідній кімнаті, непохитно читаючи книжку.

Розділ 21

Впродовж хвилини Дірк нерухомо сидів у машині в кількох метрах від вхідних дверей до свого дому. Він думав про те, яким має бути його наступний хід. Він схилявся до маленького й обережного. Переляканий орел — останнє, з чим він хотів зараз мати справу.

Дірк уважно спостерігав за птахом. Той стояв міцно тримаючись кігтями за край кам'яної сходинки, в його поставі була зухвала величність. Час від часу він чистив своє пір'я або пильно дивився ліворуч і праворуч уздовж вулиці, стурбовано шкрябаючи великими кігтями по каменю. Дірка дуже захоплювали розмір птиці, її оперення й загальне відчуття пристосованості до польотів, але коли детектив питав себе, чи подобається йому, як світло вуличного ліхтаря відблискує на великих прозорих очах або на величезному гаку дзьоба, він мав визнати, що ні.

Цей дзьоб був страхітливою зброєю.

Таким дзьобом можна налякати будь-яку тварину, навіть ту, яка вже мертва, тушкована й лежить у бляшанці. Кігті, судячи з їхнього вигляду, були здатні розірвати невеличкий автомобіль. І все це сиділо й чекало на порозі будинку Дірка, кидаючи вздовж вулиці погляд, який був одночасно значущим і недобрим.

Дірк подумав, чи не поїхати йому звідси й не залишити країну? У нього є паспорт? Ні. Вдома залишився. Паспорт був за дверима, які були за орлом, десь у якійсь шухляді або ж, імовірніше, загубився.

Він міг продати будинок. Кількість ріелтерів у цьому районі стрімко наближалася до кількості будинків. Один з них міг би прийти й розібратися з будинком. А Дірка цей будинок уже дістав своїми холодильниками, дикою фауною та непоправним внесенням адреси у списки розсилки American Express.

«А ще можна, — подумав він, злегка здригнувшись, — просто піти й дізнатися, що цьому орлові потрібно». Дійсно, що йому треба? Пацюка, напевно, або цуцика. А у Дірка вдома, наскільки він пам'ятав, були тільки рисові пластівці та старий кекс, а такими стравами цього володаря неба навряд чи спокусиш. Дірку здалося, що на кігтях птаха є свіжа запекла кров, але він упевнено наказав собі не верзти дурниць.

Йому доведеться просто піти й стати перед цією істотою; пояснити їй, що пацюки в нього скінчилися, а тоді чекати на наслідки.

Тихо, невимовно тихо він відчинив двері машини й вислизнув з неї, не підводячи голову. Він визирнув на птаха з-за капота автомобіля. Птах не ворухнувся. Тобто, він не залишив цей район. Він досі дивився навколо себе то туди, то сюди, напевно, знаходячись у стані бойової готовності. Дірк не знав, у якому далекому гнізді ця тварюка навчилася впізнавати скрип петель дверей «Ягуара», але цей звук безумовно привернув її увагу.

Дірк обережно крався, ховаючись за рядком автомобілів, які не дозволили йому припаркуватися прямо навпроти свого будинку. Через кілька секунд його від дивовижної істоти відділяв лише маленький синій «Рено».

Що далі?

Він міг просто встати й показати себе. Це все одно, що сказати: «Ось я, роби зі мною, що хочеш». І що б за цим не трапилося, «Рено», напевно, витримає.

Втім, завжди залишалася можливість, що орел зрадіє, побачивши його, що все його пікірування на Дірка було лише способом виразити дружню приязнь. Це, звісно, якщо це взагалі той самий орел. Втім, радше за все, це був той самий, бо на думку Дірка кількість золотистих орлів, що літали в Північному Лондоні, була досить обмеженою.

А може він умостився на його ґанку абсолютно випадково, просто вирішив трохи перевести подих перед тим, як знов носитися по небу, переслідуючи те, що зазвичай орли там переслідують?

Дірк зрозумів, що якими б не були причини дивної поведінки орла, зараз настав час просто ризикнути. Він зібрав свою волю в кулак, глибоку вдихнув і підвівся з-за «Рено», наче привид, що повстав з глибин.

Орел тієї миті дивився в інший бік і минула секунда або навіть більше, перш ніж він знову подивився вперед і побачив детектива, а тоді відразу голосно крякнув і відсахнувся на кілька сантиметрів, неабияк збентеживши цим Дірка. Потім птах кілька разів швидко кліпнув очима й набрав дивного зухвалого вигляду, про який Дірк не знав, що й думати.

Дірк зачекав секунду або дві, доки хвилювання минуло й ситуація знову стала стабільною, а потім обережно зробив крок, обходячи «Рено» спереду. Повітря стривожили кілька тихих, питальних, схожих на каркання звуків, а через секунду Дірк збагнув, що ці звуки видав він сам, тому змусив себе зупинитися. Він мав справу з орлом, а не з хвилястим папужкою.

І саме цієї миті він припустився помилки.

Забивши голову по самі вінця думками про орлів, про можливі наміри орлів і про численні відмінності, що мають бути між орлами та маленькими кошенятами, він недостатньо зосередився на своїх рухах, коли ступав з дороги на слизький від нещодавньої мжички тротуар. Рухаючи вперед ногою, що була ззаду, він зачепився за бампер авто, похитнувся, послизнувся, а потім зробив те, чого з незнайомим орлом не можна робити: розпростерши руки, полетів стрімголов на нього.

Реакція орла була миттєва.

Не вагаючись ані секунди, він спритно відскочив убік, звільнивши Діркові на ґанку місце для жорсткого приземлення. А потім подивився на нього зверху вниз із таким докором, від якого інша людина могла би здригнутися; якщо б подивилася вгору, звісно.

Дірк застогнав.

Він зазнав удару ребром сходинки по скроні, і як на його думку, цього вечора він міг би без цього обійтися. Кілька секунд він лежав і важко дихав, зрештою важко перевернувся, тримаючись однією рукою за потилицю, а іншою за ніс, а тоді боязко подивився на великого птаха, гірко міркуючи над тим, що йому за таких обставин робити.

Коли стало зрозуміло, що наразі орел йому нічим не загрожує, а лише дивиться на нього, глузливо кліпаючи очима, Дірк сів, а потім повільно підвівся на ноги й спробував стерти з плаща частину бруду. Понишпоривши в кишенях, він знайшов ключ і відпер дверний замок, який сидів у своєму місці дещо непевно. Дірк чекав, що орел робитиме далі.

Зашарудівши крилами, той застрибнув на поріг, а потім стрибнув у передпокій. Він подивився навколо й здалося, що погляд у нього дещо гидливий. Дірк не знав, чого саме орел очікував від людського передпокою, але мав собі зізнатися, що така реакція на його житло була не тільки в орла. Безлад був не такий вже й великий, але була в ньому певна похмурість, що погано впливала на відвідувачів, і орла це, схоже, теж не обминуло.

Дірк підняв великий плоский конверт, що лежав на килимку перед дверима, зазирнув у нього, щоб переконатися, що це саме те, що він думає, а потім помітив, що на стіні не вистачає картини. Картина була не дуже гарна, просто маленька японська гравюра, яку він знайшов у провулку Кемден Песседж, і яка йому подобалася, але найголовнішим було те, що вона зникла. На стіні залишився лише гак. А ще він помітив, що немає одного з крісел.

Раптово збагнувши, про що це може казати, він поспішив до кухні. Багато з його кухонного знаряддя було відсутнім. Підставка з ножами «Sabatier», кухонний комбайн і магнітола — всі вони зникли, але ж зате тепер у нього був новий холодильник! Його, вочевидь, принесли посіпаки Ноббі Пакстона, тож Дірк тепер просто складе, як завжди, список.

Тим не менш, тепер у нього був новий холодильник, і це було значним покращенням. Здавалося, що атмосфера в кухні стала набагато легшою. Напруга спала. У повітрі було нове відчуття легкості й жвавості, під впливом яких навіть стос старих коробок з-під піци тепер, здавалося, похилився досить безтурботно, а не гнітюче, як раніше.

Дірк радісно відчинив двері нового холодильника й задоволено виявив, що всередині абсолютно пусто. Внутрішня лампочка освітила ідеально чисті блакитно-білі стіни й блискучі хромовані полиці. Холодильник Діркові так сподобався, що він відразу вирішив залишити його саме таким. Він не буде нічого туди класти. Нехай їжа псується на видноті.

Добре. Він знову зачинив його.

Хрипкий скрик і хлопання крил позаду нагадали йому, що в нього гість. Озирнувшись, він побачив, що птах суворо дивиться на нього, всівшись на кухонний стіл.

Тепер, коли він трохи звик до тварини й не зазнавав від неї агресивних нападів, яких очікував раніше, вона здавалася не такою страшною. Орел все одно був досить величенький, але вже, напевно, трохи звичайнішого розміру, ніж Діркові здавалося спочатку. Трохи розслабившись, Дірк зняв з голови капелюх, стягнув з себе плащ і повісив їх на стільці.

Цієї миті орел, напевно, вирішив, що Дірк його сприймає неправильно, й зрушив у його бік один зі своїх кігтів. З раптовою тривогою Дірк помітив, що на кігтях птаха дійсно було щось дуже схоже на засохлу кров. Він квапливо позадкував від птиці. Тоді орел випростався на своїх лапах у повний зріст і почав розводити в сторони крила, дедалі ширше, повільно махаючи ними й нахиляючись уперед, щоб зберегти рівновагу. Дірк зробив те єдине, що за таких обставин спало йому на думку: чкурнув із кухні, грюкнув за собою дверима й підпер їх столом.

За дверима миттєво здійнялася жахлива какофонія з вереску, дряпання й глухих ударів. Дірк сів, притулившись спиною до стола, важко дихаючи й намагаючись заспокоїтися, а через якийсь час почав перейматися тим, чим у цей час займався птах. Було таке враження, що орел намагається пробити з розгону двері. Кожні кілька секунд повторювалося одне й те саме: спочатку сильні змахи крил, потім шурхіт повітря, а потім жахливий удар з тріском. Дірк не вірив, що птах зможе здолати двері, але боявся, що той уб’ється, намагаючись зробити це. Було таке враження, що ця істота шаленіла, що вона була чимось роздратована, але чим саме — Дірк не мав жодної гадки. Він спробував заспокоїти себе й думати чітко; прийняти рішення, що йому робити далі.

Можна зателефонувати Кейт і спитати, чи все з нею гаразд. Вжу-ух, бам! Йому треба нарешті відкрити конверт, який він носить із собою вже цілий день, і з'ясувати, що в ньому. Вжу-ух, бам! Для цього йому потрібний гострий ніж. Вжу-ух, бам! І тоді в його голові дуже швидкою послідовністю почали з’являтися дуже неприємні думки.

Вжу-ух, бам! По-перше, єдині гострі ножі в усьому будинку, якщо їх не поцупили вантажники Ноббі, були на кухні. Вжу-ух, бам! Само по собі це було ще не дуже страшно, бо він, напевно, зможе знайти їм якусь заміну. Вжу-ух, бам! Друга думка була про те, що сам конверт лежав у кишені плаща, який залишився висіти на спинці стільця на кухні. Вжу-ух, бам! Третя думка була дуже схожа на другу, але стосувалася місця розташування того папірця, на якому був записаний номер телефону Кейт. Вжу-ух, бам! О Боже. Вжу-ух, бам!

Дірк почав відчувати дуже сильну втому від перебігу цього дня. Його глибоко турбувало відчуття насування великої катастрофи, але він досі не міг розібратися, на чому воно було засноване. Вжу-ух, бам! Що ж, він знав, що йому треба тепер зробити… Вжу-ух, бам!…тож немає жодного сенсу відкладати це.

Він тихо відсунув стіл від дверей. Вжу-у-ух… Він пригнувся й різко розчинив двері, вправно прослизнув під орлом, який промчав у передпокій і зіткнувся зі стіною. Дірк зачинив двері зсередини кухні, зняв зі спинки стільця плащ і підпер стільцем ручку дверей. Вжу-ух, бам! Шкода, заподіяна дверям з цього боку, була значною й разючою, і Дірк почав серйозно перейматися тим, яким було психічне здоров’я птаха, судячи з його поведінки, або ж яким психічне здоров’я птаха стане, якщо той найближчим часом не змінить свою поведінку. Вжу-ух… шкряб… Цієї миті така сама думка, напевно, спала й птахові, бо після короткої метушні, що супроводжувалася вереском і дряпанням дверей кігтями, настало сердите напружене мовчання, яке приблизно через хвилину почало лякати ще сильніше, ніж удари головою.

Діркові стало цікаво, що птах замислив.

Він наблизився до дверей і обережно й тихесенько трохи зсунув стілець так, щоб можна було глянути в замкову щілину. Він сів навпочіпки й визирнув. Спочатку йому здалося, що нічого не видно, що замкова щілина чимось затулена. Але раптові мерехтіння й блиск по інший бік щілини виявили жахливу правду: орел теж притулив око до замкової щілини й спостерігав за Дірком. Дірк від несподіванки мало не впав на спину, але втримався й швидко позадкував звідти, відчуваючи жах і огиду.

Це надзвичайно розумна поведінка, як для орла, хіба не так? Хіба не так? Як йому це з'ясувати? Дірк не міг згадати жодного орнітолога. Усі його довідники були в інших кімнатах будинку, а він сумнівався, що зможе безкарно скористатися тим самим фокусом, маючи справу з орлом, який знав про справжнє призначення замкової щілини.

Дірк підійшов до мийки і взяв там кілька паперових рушників. Згорнувши грудкою, він намочив їх під краном і приклав до скривавленого чола, яке вже непогано набрякло, а потім до носа, який досі болів і досі вражав своїм розміром. Може, цей орел був дуже делікатною натурою, і вигляд сильно забитого Діркового обличчя справив на нього настільки погане враження, що він збожеволів? Дірк зітхнув і сів.

Коли він спробував зателефонувати Кейт, замість неї слухавку взяв її автовідповідач. Дуже чемним голосом, який належав Кейт, апарат поставив Дірка до відома, що той може залишити своє повідомлення після гудка, але попередив, що вона їх майже ніколи не слухає, а тому краще поговорити з нею безпосередньо, а цього він зробити не може, бо її зараз немає вдома, тож краще йому трохи згодом спробувати ще раз.

«Дуже дякую», — подумав він, коли клав слухавку.

Він зрозумів, що правда була така: він весь день намагався відкласти відкривання конверта тому, що боявся того, що може знайти в ньому. Його лякала не сама ідея, хоча продаж чоловіком своєї душі зеленоокому чоловікові з косою (а всі обставини вказували саме на це) — це дійсно страшно. Але ще його надзвичайно гнітило те, що цей чоловік продав свою душу зеленоокому чоловікові з косою в обмін на долю від гонорару за успішну платівку.

Бо на перший погляд усе відбулося саме так. Чи ні?

Дірк взяв інший конверт — той, що чекав на нього на килимку біля дверей, доставлений кур'єром з великої лондонської книгарні, в якій Дірк мав обліковий запис. Він вийняв його вміст, що складався з примірника нот «Гарячої картоплини», написаної Коліном Пейнтоном, Філом Малвіллом і Джефом Енсті. Слова пісні були досить прості. Вони забезпечували ритм і просте відчуття загрози й брутальної веселості, що були властиві минулому літу. Слова були такі:

Гаряча Картоплина,

Не бери її, не бери, не бери, не бери.

Мерщій передай, передай, передай.

Щоб не спійматись, спійматись, спійматись.

Віддай кому-небудь. Кому? Будь-кому.

Коли настане час, краще її не мати.

Кажу, коли настане час, краще її не мати.

Це Гаряча Картоплина.

І так далі. Два члени гурту кидали один одному ці повторювані фрази, драм-машина гамселила дедалі сильніше, і на все це був відео-кліп із танцями.

І це й усе, що мало бути? Теж мені! Гарний будинок на Лаптон-Стріт з покритою поліуретаном підлогою й зіпсованим шлюбом? Це ж треба, як усе змінилося з великих часів Фауста й Мефістофеля, коли чоловік за ціну своєї душі міг отримати все знання Всесвіту, досягти всіх своїх амбіцій і отримати всі насолоди для плоті. А тепер можна було сподіватися лише на гонорар за кілька платівок, кілька модних меблів, дрібничку-прикрасу для стіни у ванній кімнаті, а потім вжик — і голови немає.

То що саме було предметом угоди? Чим був цей контракт-картоплина? Хто що отримував і за що?

Дірк понишпорив у шухляді, вийняв звідти ніж для хліба, знову всівся, вийняв з кишені плаща конверт і розітнув злиплі шари скотчу, що не давали йому розкритися.

З конверта випав товстий стос паперів.

Розділ 22

Саме тієї миті, коли задзвонив телефон, двері до вітальні Кейт відчинилися. Бог Грому спробував зайти в них рішучим кроком, але насправді майже впурхнув, наче легкий вітерець. Він вочевидь ретельно просякнувся всіма тими речовинами, що Кейт накидала у ванну, відновився й розірвав нічну сорочку Кейт, щоб замотати свою руку. Він недбало відкинув у кут кімнати жменю пом'якшених дубових скалок. Кейт вирішила, що наразі проігнорує і цю навмисну провокацію, і телефон. З провокацією вона розбереться сама, а телефону дасть ради автовідповідач.

— Я почитала про тебе, — кинула вона виклик Богові Грому. — Де твоя борода?

Він узяв з її рук книгу — однотомну енциклопедію — й презирливо відкинув її вбік.

— Ха, — сказав він, — я збрив її. Коли був в Уельсі, — від спогадів він нахмурився.

— Що ти в біса робив в Уельсі?

— Камені рахував, — знизавши плечима сказав він і пішов дивитися у вікно.

У його поведінці вгадувалися величезні пригнічення й тривога. Раптом Кейт відчула щось дуже схоже на страх: їй спало на думку, що іноді люди можуть мати такий настрій через погану погоду. А з Богом Грому це, напевно, працювало навпаки. Небо за вікнами виглядало неспокійним і незадоволеним.

Її реакція на нього раптом почала ставати дуже збентеженою.

— Вибач, якщо моє питання здасться тобі дурним, — сказала Кейт, — але я не розумію. Я не звикла проводити вечір разом із кимось, на чию честь названо день тижня[9]. Які саме камені ти рахував в Уельсі?

— Усі, — тихо буркнув Тор. — Усі, які мали розмір від ось такого… — він розсунув кінчики вказівного й великого пальців на два-три сантиметри, — до такого, — він розвів долоні приблизно на метр одна від одної, а потім знов опустив їх.

Кейт дивилася на нього, не розуміючи.

— То… скільки їх там було? — спитала вона, бо не спитати про це здавалося їй неввічливим.

Він сердито подивився на неї й гримнув:

— Сама порахуй, якщо хочеш знати! Який був би сенс витрачати стільки років на те, щоб порахувати їх і стати єдиним, хто це знає, а потім розповідати результат усім навколо? Га?

Він знову відвернувся до вікна.

— Та й узагалі я не певний, — сказав він. — Мені здається, що я міг збитися з рахунку десь у Мід-Ґлеморґані. Але ще раз, — закричав він, — я їх рахувати не збираюся!

— Але якого біса ти взагалі взявся за таку дивну роботу?

— Це був обов'язок, покладений на мене моїм батьком. Покарання. Покута.

Його очі палали.

— Твоїм батьком? — спитала Кейт. — Ти маєш на увазі Одіна?

— Батько всіх, — сказав Тор. — Батько Богів Асґарду.

— Хочеш сказати, він досі живий?

Тор розвернувся й подивився на неї як на ідіотку.

— Ми безсмертні, — сказав він.

Поверхом нижче саме цієї миті Нейл завершив свою гуркітливу гру на бас-гітарі, і будинок наче задзвенів потойбічною тишею.

— Ви хотіли безсмертних, — тихим голосом сказав Тор. — Ви й отримали безсмертних. Нам це дещо важко. Ви хотіли, щоб ми існували вічно, тож ми й існуємо вічно. А потім ви забули про нас. Але ми все одно вічні. Тепер, зрештою, багато хто помер, багато хто помирає, — а потім він дуже тихо додав: — Але для цього потрібні особливі зусилля.

— Я анітрохи не розумію, що ти мені говориш, — сказала Кейт. — Ти кажеш, що я, ми…

— Ти можеш трохи зрозуміти, — сердито сказав Тор, — саме тому я й прийшов до тебе. Ти знаєш, що більшість людей мене майже не бачать? Взагалі мене не помічають? Ми ж начебто не приховані. Ми є тут. Серед вас. Мій народ. Ваші боги. Ви нас породили. Ви зробили нас такими, якими не наважувалися бути самі. Але ви не визнаєте нашої присутності. Якщо я йду однією з ваших вулиць у цьому… світі, в якому немає нас, який ви зробили для себе, то на мене жодне око ні на мить не гляне.

— Навіть тоді, коли в тебе на голові рогатий шолом?

— Особливо тоді, коли на мені надітий шолом!

— Ну…

— Ти з мене глузуєш! — проревів Тор.

— Ти даєш для цього чудові приводи, — сказала Кейт. — Не знаю, що…

Цієї миті кімната наче струснулася, а потім відновила дихання. Усі внутрішні органи Кейт шалено колихнулися, а потім різко завмерли. У раптовій жахливій тиші лампа з блакитної порцеляни повільно впала зі столу, вдарилася об підлогу й заповзла в темний кут кімнати, де стурбовано принишкнула, згорнувшись у оборонній позі.

Кейт витріщила на неї очі, намагаючись зберігати спокій. Їй здавалося, що по її шкірі тече холодне м'яке желе.

— Це ти зробив? — тремтячим голосом спитала вона.

Тор був злий і спантеличений. Він пробурмотів:

— Не роби так, щоб я на тебе сердився. Тобі дуже пощастило, — він відвернувся.

— Що ти кажеш?

— Я кажу, що хочу, щоб ти пішла зі мною.

— Що? А як щодо цього? — вона вказала на маленьке спантеличене кошеня під столом, на яке нез'ясовним чином щойно перетворилася настільна лампа з блакитної порцеляни.

— З цим я нічого не можу зробити.

Кейт раптом відчула себе такою втомленою, спантеличеною й переляканою, що мало не заплакала. Вона стояла, кусала губи й намагалася якомога сильніше розсердитися.

— Не можеш? — спитала вона. — Ти ж, начебто, бог. Сподіваюся, ти не проник до мого дому набрехавши… — вона змусила себе замовкнути, а потім заговорила іншим тоном.

— Ти хочеш сказати, — ледь чутно спитала вона, — що весь цей час ви були тут, у цьому світі?

— Тут і в Асґарді, — відповів Тор.

— Асґард, — повторила Кейт. — Домівка богів?

Тор мовчав. Це було похмуре мовчання, сповнене чимось таким, що дуже сильно ятрило його.

— Де цей Асґард? — вимагала Кейт.

Тор знову мовчав. Він був чоловіком дуже малої кількості слів і надзвичайно довгих пауз. Коли він зрештою заговорив, було незрозуміло, чи він увесь той час був думав, чи просто стояв.

— Асґард також і тут, — сказав він. — Усі світи тут.

Він витяг з-під свого хутряного одягу великий молот і почав уважно й з дивною цікавістю оглядати його головку, неначе щось у ній сильно дивувало його. Кейт не могла згадати, чому цей жест здається їй таким знайомим. Він викликав у неї інстинктивну потребу заховатися. Не відводячи очей від Тора, вона зробила маленький крок назад.

Коли він знову підвів погляд, у його очах з'явилися мета й енергія, було таке враження, ніби він збирався з силами, щоб кинутися на щось.

— Цієї ночі я мушу бути в Асґарді, — сказав він. — Я маю виступити у великій залі Вальгаллі проти свого батька, щоб він відповів за те, що він зробив.

— За те, що змусив тебе рахувати камені в Уельсі?

— Ні! — сказав Тор. — За те, що він зробив уельське каміння не вартим переліку!

Кейт роздратовано хитала головою:

— Я просто не знаю, що про тебе думати, — сказала вона. — Думаю, я просто надто втомлена. Приходь завтра. Поясни мені все це вранці.

— Ні, — сказав Тор. — Ти маєш побачити Асґард на власні очі, тоді ти зрозумієш. Ти маєш побачити його цієї ночі, — він схопив її за руку.

— Я не хочу в Асґард, — наполягала вона. — Не хочу я їхати до загадкового місця з незнайомим чоловіком. Їдь сам. А вранці прийдеш і розповіси, як усе було. Дай йому прочухана за ті камені.

Вона звільнила руку від його хватки. Було цілком очевидно, що вона змогла це зробити лише тому, що він дозволив.

— А тепер іди, будь ласка! Дай мені поспати! — вона суворо дивилася на нього.

Цієї миті будинок наче вибухнув, бо Нейл почав енергійно виконувати на басгітарі «Мандрівку Зіґфріда Рейном» з першої частини «Присмерків богів» — просто щоб довести, що це можливо. Тряслися стіни, тремтіли шибки. З-під столу ледь чулося жалюгідне нявкання настільної лампи.

Кейт намагалася зберігати лютий погляд, але зберігати його довго за таких обставин було неможливо.

— Добре, — зрештою сказала вона. — Як нам туди потрапити?

— Шляхів є стільки ж, скільки крихітних частин.

— Перепрошую?

— Крихітні речі, — він підняв руку, показуючи великим і вказівним пальцями щось дуже маленьке. — Молекули, — додав він так, ніби це слово йому чимось не подобалося. — Але спершу ходімо звідси.

— Пальто мені в Асґард брати?

— Як хочеш.

— Що ж, візьму про всяк випадок. Зачекай хвилинку.

Кейт вирішила, що найкращим способом розібратися з дивовижною балаканиною, з якої наразі складалося її життя, буде поставитися до неї практично. Вона знайшла пальто, причесала волосся, залишила на автовідповідачі нове повідомлення й поставила під стіл миску з молоком.

— Гаразд, — сказала вона, вивела Тора з квартири, обережно зачинила двері й шикнула на бога, коли вони проходили повз двері Нейла. Бо попри весь гамір, який той здіймав гітарою, Нейл майже напевно прислухався до найтихіших звуків, і якщо почує, що вони йдуть, миттєво вискочить з квартири, щоб поскаржитися на Кока-Кольну машину, на пізню годину, на нелюдське ставлення до ближнього, на погоду, на шум і на колір пальта Кейт — воно було саме того відтінку блакитного, що з якихось причин викликав у Нейла найбільше несхвалення. Вони успішно прослизнули повз його квартиру й зачинили вхідні двері з майже нечутним клацанням.

Розділ 23

На кухонний стіл Дірка вивалилися згорнуті разом аркуші з цупкого паперу; було очевидно, що їх багато разів брали в руки.

Він перебирав їх один за одним, відділяв один від одного, розгладжував тильною стороною долоні й розкладав на столі рівними рядочками, звільняючи для них місце від старих газет, попільничок і брудних тарілок з-під каші, які прибиральниця Елена завжди залишала там, де вони були, а коли він ставив їй це за провину, вона стверджувала, що думала, що він їх навмисно там для чогось залишив.

Він розглядав документи кілька хвилин, переходячи від одного до іншого, порівнюючи один з одним, пильно вивчаючи їх, сторінка за сторінкою, абзац за абзацом, рядок за рядком.

Він не міг зрозуміти жодного слова.

Він збагнув, що йому відразу мала спати думка, що зеленоокий волохатий велетень з косою може відрізнятися від нього не тільки зовнішністю й особистими звичками, але й іншими речами, приміром, абеткою.

Дірк знову сів, невдоволений і сердитий, і хотів був запалити сигарету, але пачка в кишені плаща була вже пуста. Він взяв олівець і встромив його в рот як сигарету, але відчуття було зовсім іншим.

Через хвилину або дві він не міг думати ні про що інше, крім як про те, що орел, напевно, досі спостерігає за ним у замкову щілину, і що через це зосередитися на проблемі стало неможливо важко, особливо за відсутності сигарети. Дірк нахмурився. Він знав, що на другому поверсі біля його ліжка досі мала залишатися пачка, але вважав, що не зможе витримати орнітологію, з якою доведеться зустрітися по дорозі туди.

Він спробував подивитися на папери ще трохи. Окрім того, що ці письмена були нашкрябані якимось дрібним незрозумілим рунічним шрифтом, вони здебільшого тяжіли до лівого боку аркуша, неначе їх туди змило хвилею. Права сторона була здебільшого чиста, за винятком окремих символів, що були написані рівно один під одним. Усе це, окрім слабкого відчуття знайомості їхнього розташування, не казало Діркові абсолютно нічого.

Відклавши папери, він знов почав розглядати конверт, намагаючись розібрати імена, що були так старанно викреслені.

Говард Белл — неймовірно заможний автор бестселерів, який писав погані книги, які продавалися контейнерами попри те (а може, саме завдяки тому), що їх ніхто не читав.

Денніс Гатч — магнат звукозапису. Тепер, маючи окрім імені якийсь контекст, Дірк розумів уже більше. Фірма звукозапису «Aries Rising Record Group», що була заснована на ідеалах шістдесятих (або ж, принаймні, на тому, що в шістдесятих вважалося ідеалами), зросла в сімдесятих, а потім легко перейшла на матеріалізм вісімдесятих і тепер була масивним конгломератом, що діяв по обидва боки Атлантики. Денніс Гатч обійняв найвищу посаду, коли засновник фірми помер від смертельної дози цегляної стіни, яку він прийняв під впливом «Феррарі» та пляшки текіли. А ще «ARRGH!» була саме тією фірмою, яка видала пісню «Гаряча картоплина».

Стен Дубчек — старший партнер рекламної компанії з дурною назвою, яка тепер володіла більшістю британських і американських рекламних компаній, які не мали настільки дурних імен, а тому були поглинені повністю.

Аж ось, раптом, ще одне ім'я, яке було легко впізнати тепер, коли Дірк приблизно розумів, на якого роду імена треба розраховувати. Родерік Мерсер — найбільшій у світі видавець найбрудніших газет. Дірк не впізнав це ім'я від самого початку через незнайоме «ерік», що йшло після «Род». Це ж треба…

Усі ці люди, — раптом подумав Дірк, — дійсно щось здобули. Вони безсумнівно отримали більше, ніж будиночок на Лаптон Роуд, прикрашений висохлими квітами в горщиках. А ще одним з їхніх здобутків було те, що всі вони досі мали голови на плечах, якщо тільки Дірк не пропустив у телевізійних новинах нові драматичні сенсації. Що це все означає? Що це за контракт? Чому всі, хто колись володів ним, були разюче успішні, за винятком одного — Джефрі Енсті? Усі, хто колись володів контрактом, отримали від цього зиск, за винятком того, хто володів ним останнім. Хто досі володів ним.

Це була гаряча картоплина…

«Коли настане час, краще тобі її не мати». Діркові раптом спала думка, що цілком можливо, що саме Джефрі Енсті підслухав розмову про гарячу картоплину й про те, що треба її позбутися, передати її далі. Якщо Дірк правильно пам'ятав інтерв'ю з Пейном, яке колись читав, той не казав, що підслухав розмову особисто.

«Коли настане час, краще тобі її не мати».

Ця думка була жахлива, і полягала ось у чому:

Джефрі Енсті був жалюгідно наївний. Він підслухав розмову (Між ким? Дірк узяв конверт і прочитав список імен) і йому здалося, що вона має непоганий танцювальний ритм. Джефрі так ніколи й не зрозумів, що підслухав розмову про те, що зрештою призведе до його жахливої смерті. Він зробив з розмови хіт, а коли йому дали справжню гарячу картоплину, він узяв її.

«Не бери її, не бери, не бери».

І замість того, щоб послухатися поради, яку він записав у словах пісні…

«Мерщій передай, передай, передай».

… він сховав її за нагородою «золотий диск», що висіла на стіні його ванної кімнати.

«Коли настане час, краще тобі її не мати».

Дірк нахмурився й повільно, задумливо затягнувся своїм олівцем.

Це вже повна дурня! Якщо він хоче обміркувати це й отримати хоч якісь результати, він мусить здобути собі сигарети.

Він надів плащ, насунув на голову капелюх і пішов до вікна. Вікно не відчинялося вже… ну, принаймні це було ще до того, як він придбав цей будинок, тож вікно пручалося, стогнало й верещало, протестуючи проти несподіваного зазіхання на його особистий простір. Змусивши його розкритися достатньо широко, Дірк виліз на підвіконня, витягнувши за собою і свій великий шкіряний плащ. Звідти до тротуару було досить таки далеченько, бо внизу був ще цокольний поверх, вниз до якого вели вузькі сходи. Між цими сходами й тротуаром були залізні поруччя, і Дірку треба було не потрапити на них.

Не вагаючись ані хвилини, він стрибнув і приблизно на середині свого польоту збагнув, що забув узяти ключі від машини, які поклав на столі на кухні.

Незграбно пролітаючи крізь повітря, він подумав, чи не розвернутися йому різко й не кинутися відчайдушно до вікна, сподіваючись утриматися за підвіконня, але добре поміркувавши про це, вирішив, що помилка під час такого маневру може його вбити, натомість піша прогулянка буде корисною для здоров'я.

Він важко гепнувся за поруччям, але поли його плаща зачепилися, і виплутуючи їх, він надірвав підкладку. Коли дзвін у колінах вщухнув і Дірк відновив у собі ті рештки самовладання, які в нього досі залишалися після подій цього дня, він збагнув, що одинадцята година вже минула й паби мають бути зачинені, тож за сигаретами йому доведеться йти далі, ніж він збирався.

Він подумав, що йому робити.

Найголовнішими факторами, які треба брати до уваги, були поточні настрій і психічний стан орла. Єдиним способом взяти ключі від машини було зайти крізь вхідні двері в переповнений орлом передпокій.

Рухаючись надзвичайно обережно, Дірк навшпиньки зійшов сходами до вхідних дверей, сів навпочіпки і сподіваючись на те, що клята кришка поштової скриньки не скрипітиме, обережно штовхнув її та зазирнув усередину.

Тієї ж миті в його руку вчепився кіготь, а великий дзьоб із вереском ринувся до його ока, мало не влучивши, але залишивши глибоку подряпину на його й без того скаліченому носі.

Дірк завив від болю й різко відсахнувся, але не дуже далеко, бо кіготь досі тримав його руку. Він відчайдушно вдарив по кігтю вільною рукою, і це завдало йому ще більшого болю, бо встромило кіготь ще глибше, а також призвело до несамовитого биття крил по інший бік дверей, і кожний з цих рухів смикав його руку.

Дірк вчепився вільною рукою в кіготь і спробував вийняти його. Палець птаха був неймовірно сильний, він тремтів від люті орла, який тепер так само був спійманий. Зрештою, тремтячи від болю, Дірк таки звільнився й відсмикнув поранену руку, притиснувши її до себе й обгорнувши здоровою.

Орел різко прибрав свій палець, і Дірк почув, як птах полетів коридором, видаючи жахливі крики й каркання, шкрябаючи величезними крилами по стінах.

Дірк думав, чи не спалити йому цей клятий будинок, але коли біль у руці трохи послабшав, він заспокоївся й вирішив спробувати подивитися на цю ситуацію з точки зору орла.

У нього нічого не вийшло.

Він не мав жодної гадки щодо того, яким бачать світ орли взагалі, а надто цей конкретний душевнохворий представник свого виду.

Впродовж хвилини Дірк стояв, тримаючись за поранену руку, а потім дозволив своїй цікавості переконати його, що орел полетів у дальній кінець коридору й залишився там. Дірк знову нахилився до поштової скриньки. Цього разу він штовхав кришку скриньки олівцем, тож зміг оглянути передпокій не наближаючись до дверей ближче, ніж на кілька сантиметрів.

Орла було добре видно: він сидів на кінці поруччя сходів і дивився на Дірка з обуренням і образою, що, як на думку Дірка, було дещо занадто як для істоти, яка лише хвилину тому завзято намагалася відірвати йому руку.

Потім, коли орел переконався, що зміг привернути Діркову увагу до себе, птах повільно підвівся на лапах і почав повільно махати своїми великими крилами, тримаючи рівновагу. Саме цей жест раніше змусив Дірка обачно дати драла з кухні. Але цього разу він був захищений кількома сантиметрами деревини, а тому залишився стояти, а точніше, сидіти навпочіпки на місці. Орел простягнув шию вгору, вистромив язик і жалібно каркнув, здивувавши цим Дірка.

Потім Дірк помітив на орлі ще дещо несподіване: його крила мали дивні, не властиві орлам відмітини. Це були великі концентричні кола. Різниця кольорів кіл була дуже мала, і лише їхня геометрична рівність робила їх достатньо чіткими, щоб впадати в око. Діркові дуже сильно здавалося, що орел навмисно показує йому ці кола, і що саме до них він від самого початку й намагався привернути Діркову увагу. Тепер він згадав, що пікіруючи на нього птах кожного разу виконував дивну вправу з розмахуванням крилами, під час якої їх було добре видно знизу. Але кожного разу, коли це траплялося, Дірк був надто сильно зайнятий тим, щоб розвернутися й утекти, тож не приділяв цій демонстрації належної уваги.

— Друже, в тебе нема грошей на чашку чаю?

— Є, — сказав Дірк. — Дякую, в мене все гаразд.

Його увага була повністю зайнята орлом, тож він навіть не озирнувся.

— Ні, я мав на увазі, чи не даси ти мені копійчину або дві на чашку чаю?

— Що? — цього разу Дірк роздратовано озирнувся.

— Або сигарету? Зайвої сигарети не знайдеш, друже?

— Ні, я саме збирався піти їх купити, — сказав Дірк.

Позаду нього на тротуарі стояв бродяга незрозумілого віку. На ногах він тримався дещо непевно, а в очах у нього було шалене розчарування.

Не отримавши від Дірка якоїсь реакції, чоловік втупив свої очі в землю приблизно в метрі перед собою і похитався вперед-назад. Він трохи відвів руки від тулуба долонями вперед і хитався. Потім він раптом нахмурився, дивлячись на землю. Потім ще раз нахмурився, дивлячись уже на інше місце на землі. Потім, ледве втримуючи рівновагу він спромігся змінити положення своєї голови й нахмурився, дивлячись на вулицю.

— Ви щось загубили? — спитав Дірк.

Голова чоловіка хитнулася до нього.

— Я щось загубив? — з невдоволеним подивом сказав він. — Я щось загубив?

Було таке враження, що це було найприголомшливіше питання, яке він коли-небудь чув. Він знову відвернувся й наче намагався зважити це питання і його місце у світобудові. При цьому він продовжував хитатися та хмурити лоб. Нарешті він, схоже, знайшов слова, які міг вважати свого роду відповіддю.

— Небо? — сказав він, ніби чекаючи на оцінку Дірка, чи достатньо це добра відповідь.

Чоловік обережно, щоб не втратити рівноваги, подивився вгору. Судячи з усього те, що він побачив на темних, оранжевих від вуличного світла хмарах, йому не сподобалося, тож він почав знов опускати свій погляд, доки не втупив його в землю просто перед своїми ногами.

— Землю? — сказав він із очевидним незадоволенням, а потім йому раптом спала нова думка.

— Жаб? — сказав він, намагаючись спрямувати свій погляд на неабияк збентежені очі Дірка. — Мені подобалися… жаби, — сказав він і зупинив свій погляд на детективі, ніби більше йому нічого було сказати, решта була справою Дірка.

Дірк був абсолютно розгублений. Він сумував за часами, коли його життя було легким, коли життя було безтурботним; за тим чудовим часом, який він провів із орлом-маніяком, який тепер здавався таким дружнім компаньйоном. Дірк міг змиритися з повітряною атакою, але не з цією безіменною тужливою виною, що прийшла до нього нізвідки.

— Чого вам треба? — слабким голосом спитав він.

— Лише сигарету, друже, — сказав бродяга, — або монетку на чай.

Дірк дав чоловікові монету в один фунт і в паніці чкурнув вулицею геть, через двадцять метрів пронісшись повз контейнер для сміття, з якого за ним загрозливо спостерігав його старий холодильник.

Розділ 24

Спускаючись з ґанку свого будинку, Кейт звернула увагу, що температура суттєво впала. Важкі хмари висіли майже біля землі й хмурилися на неї. Тор швидко пішов у напрямку парку, а Кейт подріботіла слідом.

Дивлячись, як цей дивовижний персонаж прямує вулицями району Прімроуз Гілл, Кейт не могла не помітити, що той казав правду. Вони пройшли вже повз трьох людей, і вона чітко бачила, що їхні очі уникали погляду на нього, навіть попри те, що їм доводилося маневрувати, аби не зіткнутися з таким кремезним чоловіком. Він не був невидимий, де там. Він просто не вписувався.

Парк на ніч було зачинено, але Тор швидко перестрибнув через шпичасту огорожу, а потім підняв і Кейт — так легко, ніби вона була букетом квітів.

Газон був вогкий і м'який, але її міським ногам усе одно здавався чарівним. Кейт зробила те, що робила завжди, коли приходила до цього парку: присіла й на мить приклала долоні до землі. Вона ніколи не розуміла, навіщо це робить, і дуже часто поправляла туфлю або піднімала щось з землі, щоб виправдати це, але все, що їй насправді було потрібно — відчути долонями траву та вогку землю.

Парк з цього ракурсу був просто темним схилом, що здіймався перед ними, затуляючи самого себе. Вони зійшли на пагорб і стали на його вершині, дивлячись поверх темряви парку туди, де її поступово змінювало туманне світло центра Лондона, що був на півдні. Потворні башти й бетонні блоки нахабно стирчали над обрієм, домінуючи над парком, небом і містом.

Холодний сирий вітер дмухав над парком, час від часу хльостаючи його, наче хвіст темного мовчазного коня. Було в цьому щось неспокійне, нервове. Взагалі-то, все нічне небо здавалося Кейт схожим на табун неспокійних, дратівливих коней, чиї посторонки майоріли на вітрі. А ще їй здавалося, що всі посторонки виходять приблизно з одного центра, і що цей центр стояв біля неї. Вона докоряла себе за це абсурдне самонавіювання, але все одно не могла позбутися враження, що вся погода збирається й кружляє навколо них, чекає на них.

Тор знову вийняв свій молот і простягнув його перед собою, задумливий і віддалений — усе було так само, як кілька хвилин тому в її квартирі. Він нахмурився й наче прибирав з молота крихітні невидимі порошинки. Це було трохи схоже на те, як шимпанзе чистять одне одному шерсть, або на те, як… точно! Це порівняння було екстраординарне, але воно пояснювало, чому Кейт попереднього разу так напружилася. Це було схоже на те, як Джиммі Коннорс акуратно поправляє струни своєї ракетки перед тим, як зробити подачу.

Тор ще раз різко підвів погляд, відвів руку назад, чавкаючи п'ятами по багнюці обернувся навколо себе раз, вдруге, втретє, а потім із дивовижною силою жбурнув молот у небо. Той майже миттєво зник у похмурих хмарах. Глибоко всередині хмар уздовж його довгої параболічної траєкторії слабко спалахували вогники. У найдальшій точці параболи молот розвернувся й полетів униз, його далека крихітна цяточка рухалася тепер повільно, поступово набираючи швидкість для польоту назад. Затамувавши подих Кейт дивилася, як цяточка пролетіла за куполом собору святого Павла. А потім здалося, що вона зовсім зупинилася, неможливо зависла в повітрі й поступово почала збільшуватися в розмірі, прискорено рухаючись до них.

Повертаючись, вона відхилилася вбік, летіла вже не по параболі, а вздовж якоїсь іншої кривої, що була схожа на периметр величезної стрічки Мебіуса, яка завела її за башту Телекому. Потім молот раптово розвернувся й полетів прямо до них, несучись із ночі з неможливими вагою та швидкістю, наче поршень на промені світла. Кейт похитнулася й мало не знепритомніла, відхиляючись з його шляху, а Тор лише зробив крок уперед і спіймав молот, злегка буркнувши.

Від різкої зупинки вся земля злегка затремтіла, а потім знаряддя тихо заспокоїлося в руці хазяїна. Рука Тора теж злегка затремтіла й завмерла.

Кейт відчула легке запаморочення. Вона не знала, що саме щойно трапилося, але була до дідька впевнена, що її мати не схвалила б таке на першому побаченні.

— Це все має якесь відношення до того, що нам треба до Асґарду? — запитала вона. — Чи ти просто розважаєшся?

— Ми відправимося в Асґард… зараз, — сказав він.

Тієї ж миті він підняв руку, ніби хотів зірвати яблуко, але натомість зробив нею різкий рух, неначе щось крутнув. Ефект був такий, ніби весь світ обернувся на мільярдну долю мільярдної долі градуса. Усе зрушило з місця, на мить вийшло з фокусу, а потім раптом знову стало чітким, але було вже іншим світом.

У цьому світі було набагато темніше й холодніше.

Різко дмухав сильний неприємний вітер, від якого кожний подих мало не застрягав у горлі. Під ногами в них була вже не м'яка травиця пагорба, а смердюча багниста земля. Весь обрій було огорнуто темрявою, і лише подекуди виднілися окремі слабкі вогники й одне яскраве джерело світла приблизно за півтори милі від них на південному сході.

Там посеред темряви стирчали великі фантастичні башти; величезні шпилі й башточки мерехтіли в світлі, що променіло з тисячі вікон. Це була споруда, яка глумилася над логікою, висміювала реальність і глузувала з ночі.

— Палац мого батька, — сказав Тор. — Велика Вальгалла, куди ми мусимо піти.

Кейт хотіла була сказати, що щось у цій будівлі є дивно знайомим, аж раптом вітер приніс до них гупання копит по землі. У далечині, десь між ними й Великою Вальгаллою було видно невелику кількість смолоскипів, що рухалися до них.

Тор знов зацікавлено оглядав головку свого молота, водив по ній вказівним пальцем, тер її великим. Потім повільно підвів погляд, знову крутнувся навколо себе, потім ще раз і ще раз, а тоді жбурнув свою зброю в небо. Але цього разу він продовжував тримати руків’я правою рукою, а лівою обійняв Кейт за талію.

Розділ 25

Сигарети вочевидь поставили собі за мету стати найбільшою з сьогоднішніх проблем Дірка.

Впродовж більшої частини дня (за винятком самого ранку, коли він тільки прокинувся, а потім ще раз, незабаром після того, як він прокинувся, і за винятком того разу, коли він щойно побачив обертання голови Джефрі Енсті, коли без цього було неможливо, а ще за винятком того разу, коли він сидів у пабі з Кейт) він не викурив жодної сигарети.

Жодної. Їх не було в його житті, він зрікся їх. Він не потребував їх. Він міг без них обійтися. Просто вони не залишали його думки й перетворили його життя на пекло, але він вирішив, що витримає це.

Але тепер, відразу після того, як він несподівано вирішив — не здався своїм бажанням, а холоднокровно, раціонально прийняв чітке рішення — що все-таки викурить одну сигарету, чи міг він її знайти? Ні, не міг.

Паби о цій годині були геть зачинені. Вечірній магазин на розі вочевидь розумів слово «вечір» не так, як Дірк, і хоча Дірк не сумнівався, що зміг би переконати хазяїна крамниці в правильності своєї версії завдяки лише лінгвістичній і силогістичній браваді, клятий чоловік вже пішов додому, тож не було кого переконувати.

За милю звідти була цілодобова автозаправка, але виявилося, що вона щойно зазнала озброєного пограбування. Скло вітрини вкрилося тріщинами, що розходилися від крихітної дірочки, по всій заправці юрбилася поліція. Поранення у працівника заправки були не дуже тяжкі, але з пораненої руки досі текла кров, у нього була істерика, його шокові намагалися дати ради й ніхто не міг продати Діркові сигарети. У них просто не було на це настрою.

— Сигарети навіть під час війни продавалися! — протестував Дірк. — Люди цим пишалися. Навіть коли навколо падали бомби й усе місто палало, все одно можна було придбати сигарети. Якщо б ви попросили їх у бідолахи, який щойно втратив двох дочок і ногу, він би сказав: «Вам з фільтром чи без?»

— Хто-хто, а ти б саме так поводився, — пробурмотів блідий молодий полісмен.

— Це був дух тієї епохи, — сказав Дірк.

— Йди геть! — сказав полісмен.

«А це, — подумав Дірк, — дух цієї епохи». Він ображено пішов звідти й вирішив трохи потинятися вулицями, засунувши руки в кишені.

Кемден Песедж. Старовинні годинники. Старовинний одяг. Жодної сигарети.

Аппер Стріт. Старовинні будівлі, які розбирають на шматки. Жодної ознаки того, що на звільненому місці збудують магазини з сигаретами.

Чепел Маркет — вночі безлюдно. На вітрі колишеться мокре сміття. Картонні коробки, лотки з-під яєць, паперові пакети й пачки з-під сигарет — пусті.

Пентонвіл Роуд. Похмурі бетонні моноліти поглядають на звільнені місця на Аппер Стріт, сподіваючись заселити їх своїм жахливим потомством.

Вокзал Кінгс-Крос. Заради бога, вони просто мусять мати сигарети! Дірк хутко пішов туди.

Старий фронтон вокзалу здіймався над довкіллям великою жовтою стіною з годинниковою баштою та двома величезними арками, за якими були навіси над залізничними коліями. Перед ним був одноповерховий сучасний критий перон, що вже виглядав пошарпанішим за будівлю, яка була на сто років старша від нього, і яку він затуляв. Дірк подумав, що архітектори, презентуючи креслення сучасного перону, напевно, пояснювали, що це буде захопливий діалог сучасності та минулого.

Вокзал Кінгс-Крос — це місце, де з людьми, будівлями, машинами та поїздами трапляються жахливі речі; зазвичай це відбувається тоді, коли чекаєш на поїзд — якщо не бути обережним, легко й самому стати учасником захопливого діалогу. Поки ви чекаєте, вам можуть установити дешеве автомобільне радіо, а якщо ви на дві хвилини відвернетеся, то його встигнуть і прибрати. А ще під час очікування вас можуть позбавити гаманця, кишок, розуму та бажання жити. Ці послуги вам можуть надати грабіжники, торговці наркотиками, сутенери й продавці гамбургерів — у будь-якому порядку.

«Але чи можуть вони запропонувати пачку сигарет?» — думав Дірк, відчуваючи, що напружується. Він перетнув Йорк Вей, миттєво й недвозначно відмовився від кількох несподіваних пропозицій на підставі того, що в них не згадувалися сигарети, швидко пройшов повз зачинену книгарню й крізь двері до головної зали, геть від вуличного життя до безпеки Британської Залізниці.

Він подивився навколо.

Тут усе здавалося досить дивним і він замислився над причиною цього, але замислився не надовго, бо мав також думати й про те, чи є тут можливість купити сигарети. Її не було.

Він зневірився. Було таке враження, що він весь день намагався наздогнати довколишній світ. Ранок розпочався настільки катастрофічно, наскільки це взагалі можливо для ранку, і відтоді Діркові жодного разу не вдавалося контролювати події. Він наче намагався їхати верхи на скаженому коні, одну ногу встромивши в стремено, а другою досі стрибаючи по землі, щоб не відставати. І тепер навіть така проста річ, як сигарета, стала для нього недосяжною.

Дірк зітхнув і знайшов собі вільне сидіння, а точніше — вільне місце на лавці. Зробити це було досить важко. На вокзалі був значно більший натовп, ніж він очікував побачити тут о… А котра зараз година? Він подивився на годинник — перша година ночі. Якого біса він робить о першій годині ночі на вокзалі Кінгс-Крос, не маючи ні сигарети, ні дому, до якого він міг би сподіватися потрапити, не наразившись на небезпеку бути вбитим птахом-маніяком?

Дірк вирішив пожаліти себе. Цим можна вбити час. Він подивився навколо, і в міру того, як бачив нові й нові деталі свого оточення, його бажання жаліти себе поступово згасало.

Було дуже дивно бачити таке знайоме місце таким незнайомим. Ось квиткова каса, досі відкрита й готова продавати квитки, але вона мала такий безрадісний і стурбований вигляд, ніби хотіла вже зачинитися.

А там зачинений на ніч газетний кіоск. Вночі газети та журнали нікому не потрібні, хіба що для того, щоб підстелити під себе та вкритися, але для цього старі часописи нічим не гірші за свіжі.

Сутенери, повії, торговці наркотиками, продавці гамбургерів — усі вони були зовні, на вулицях і в закусочних. Якщо вам був потрібен швидкий секс, або негайна ширка, або — нехай вас Бог береже — гамбургер, то по вашу потребу треба було йти на вулицю. А тут були лише ті люди, від яких ніхто ніколи нічого не хотів. Тут вони час від часу знаходили собі притулок, доки їх не виганяли геть. Хоча насправді дечого від них хотіли всі — їхньої відсутності. На неї був великий попит, за яким не встигала пропозиція. Бо кожна людина має десь бути.

Дірк оглядав одне за одним чоловіків і жінок, що човгали туди-сюди або сиділи згорбившись, або намагалися спати, лігши на сидіння, що були навмисно розроблені так, щоб на них неможливо було лежати.

— Друже, палити є?

— Що? Ні, вибачте. Ні, немає, — відповів Дірк, ніяково плескаючи по кишенях плаща, ніби зображаючи пошук, який, як він знав, був би марний. Таке раптове переривання роздумів налякало його.

— Ну, то тримай одну, — старий чоловік простягнув йому м'яту сигарету з м'ятої пачки.

— Що? О! Дякую. Дуже дякую! — на мить збентежившись від такої щедрої пропозиції, Дірк все одно вдячно взяв сигарету й прикурив її від кінчика тієї, яку палив старий.

— То що ти тут робиш? — спитав старий чоловік; без виклику, просто поцікавився.

Дірк спробував подивитися на нього так, щоб не здалося, що він оглядає його з голови до п'ят. У чоловіка не вистачало багатьох зубів, волосся було брудне й скуйовджене, його старий одяг наче прилипнув до нього, але опущені очі були досить спокійні. Цей чоловік не думав, що з ним може трапитися щось гірше за те, чому він може дати ради.

— Взагалі-то, шукав саме це, — сказав Дірк, показавши сигарету. — Дякую. Ніде не міг знайти.

— Угу, — сказав старий чоловік.

— Вдома в мене клятий птах сидить, — сказав Дірк. — Весь час кидається на мене.

— Угу, — сказав чоловік, киваючи.

— Я маю на увазі справжнього птаха, — сказав Дірк, — орла.

— Угу.

— З великими крилами.

— Угу.

— Подряпав мене своїм кігтем крізь поштову скриньку.

— Угу.

Дірк не знав, чи варто продовжувати цю розмову. Він замовчав і подивився навколо.

— Пощастило тобі, що воно тебе ще й дзьобом не поранило, — трохи згодом сказав старий. — Коли орли бісяться, вони таке часто роблять.

— Поранив! — сказав Дірк. — Поранив! Дивіться, ось тут, на носу! Це теж крізь поштову скриньку. Ви б не повірили! Як схопить мене! Як потягне до себе! Дивіться, що він з моєю рукою зробив!

Він простягнув руку, сподіваючись на співчуття. Старий чоловік оглянув її, оцінюючи.

— Угу, — сказав зрештою він і занурився у власні думки.

Дірк прибрав поранену руку.

— То ви про орлів багато знаєте?

Чоловік нічого не відповів, натомість наче занурився в себе ще глибше.

— Багато тут сьогодні людей, — знову заговорив Дірк.

Чоловік знизав плечима. Він зробив довгу затяжку, примруживши очі від диму.

— Чи тут завжди так? Я маю на увазі: тут завжди так людно, як сьогодні?

Чоловік лише дивився, повільно випускаючи дим з рота й ніздрів.

Дірк знову подивився навколо. У двох метрах від нього сидів ще один чоловік, не такий старий на вигляд, як його співрозмовник. Його поведінка була дуже неврівноважена, він весь цей час збуджено кивав над пляшкою столового бренді. Поступово припинивши кивати, він незграбно накрутив на пляшку кришку й опустив її в кишеню свого драного пальта. Стара огрядна жінка, яка перед цим гарячково рилася у великому чорному поліетиленовому мішку для сміття, в якому носила своє майно, тепер почала зав'язувати гузно мішка.

— Таке враження, ніби щось має відбутися, — сказав Дірк.

— Угу, — сказав його співрозмовник.

Він поклав руки на коліна, нахилився вперед і важко підвівся на ноги. Попри те, що він був похилений і повільний, попри те, що його одяг був геть брудний і рваний, в його постаті відчувалося трохи сили й харизми. Підводячись, він зрушив повітря, яке наче стікало зі зморшок його шкіри та одягу. Воно мало запах, який вразив навіть онімілі ніздрі Дірка. Це був один з тих запахів, до яких неможливо звикнути; щойно Дірк подумав, що той досяг свого піку, як запах вдарив його з ще більшою силою, і Дірк подумав, що його мозок зараз випарується. Він намагався не задихнутися, він навіть намагався люб'язно посміхатися так, щоб з очей при цьому не текли сльози, а чоловік тим часом обернувся до нього й сказав:

— Заваріть квіти помаранчі. І додайте, поки воно тепле, трохи шавлії. Це дуже добре для поранень, завданих орлами. Деякі додають ще й абрикосове та мигдалеве масла й навіть, нехай нас небо боронить, седру. Але ж деякі завжди перестраховуються. І іноді такі, як вони, нам потрібні. Угу.

Сказавши це, він знову відвернувся й долучився до дедалі більшого потоку жалюгідних згорблених тіл, що прямував до головного входу вокзалу. Загалом з вокзалу виходило близько тридцяти людей. Здавалося, що кожен із них ішов окремо, кожний з власних і незалежних причин, а не доганяючи когось із попередників, але будь-хто, побачивши цих людей, яких ніхто не хотів бачити, легко зрозумів би, що вони йдуть разом, єдиним потоком.

Близько хвилини Дірк обережно тримав у руці сигарету й уважно дивився, як вони виходять. Коли стало зрозуміло, що більше ніхто не піде, а останні двоє або троє були вже біля дверей, він кинув сигарету на підлогу й затоптав її. Потім помітив, що старий залишив по собі зім'яту пачку. Зазирнувши в неї, Дірк знайшов там ще дві брудні сигарети. Він поклав пачку в кишеню, підвівся й пішов слідом на відстані, яку вважав достатньо пристойною.

Він вийшов на Юстон Роуд. Атмосфера була неспокійна, буркотлива. Він ліниво потинявся біля дверей, дивлячись, куди вони йдуть — на захід. Вийнявши й запаливши сигарету, він теж неквапливо вирушив на захід, навколо стоянки таксі до вулиці Сент-Панкрас.

На західному боці вулиці Сент-Панкрас, у кількох метрах на північ від Юстон Роуд були сходи, що вели вверх, до майданчика перед гранд-готелем «Мідланд» — величезною похмурою готичною будівлею, що стояла, пуста й покинута, впоперек фасаду залізничного вокзалу Сент-Панкрас. Над вершиною сходів на вивісці з кованого заліза золотими літерами була написана назва вокзалу. Не поспішаючи, Дірк пішов цими сходами вверх, за останньою групою старих бродяг, і опинився біля стіни маленької приземкуватої цегляної будівлі, якою користалися як автостоянкою. Праворуч у нічній темряві височів величезний старий готель, дах якого був прикрашений великою кількістю башточок і кривих шпилів, які наче штрикали нічне небо, ятрили його. Високо в темряві чатували, стоячи за довгими щитами, мовчазні кам'яні фігури, що групувалися навколо пілястрів за кованим поруччям. Різьблені дракони припадали до землі, витріщившись на небо, а тим часом вдягнутий у свій великий шкіряний плащ Дірк Джентлі наближався до великих залізних дверей, що вели в готель і до великих склепінчастих навісів над перонами вокзалу Сент-Панкрас. На верхівках колон сиділи кам'яні фігури крилатих собак.

Тут, на території між входом до готелю й квитковою касою вокзалу був припаркований великий сірий фургон «Мерседес» без жодного напису. Швидкого погляду на передню частину авто було достатньо Діркові для того, щоб упізнати в ньому той самий фургон, що кілька годин тому мало не зіштовхнув його з дороги.

Дірк зайшов до зали квиткових кас — просторого приміщення з великими панельними стінами, уздовж яких стояли товсті мармурові колони у вигляді тримачів смолоскипів.

О цій добі каси вже були закриті — з вокзалу Сент-Панкрас поїзди вирушають не цілодобово — а далі була велика зала власне вокзалу, великого вікторіанського навісу для поїздів, де все було загорнуте тінню.

Дірк тихо стояв у проході до касової зали й спостерігав за тим, як старі бродяги й бездомні, що заходили до вокзалу з привокзального майданчика крізь головний вхід, юрмилися в темряві. Там їх було вже набагато більше ніж три десятки, можливо аж сотня, і між ними відчувалася атмосфера стриманого хвилювання, напруження.

Хоча вперше зазирнувши туди Дірк був здивований їх великою кількістю, згодом детектив здивувався ще сильніше, бо тепер їх ставало дедалі менше. Він вдивлявся в морок, намагаючись розгледіти, що там відбувається. Він вийшов з проходу до квиткових кас і зайшов до головної зали, але підходячи до людей все одно тримався якнайближче до стін.

Їх точно стало менше, зовсім мало залишилося. У нього було таке відчуття, ніби вони заходять у тіні, а потім не виходять з них.

Дірк нахмурився.

Тіні були темні, але не настільки. Швидко облишивши всю обережність він поспішив уперед, до маленької групи, що досі залишалася там. Але на той час, коли він дістався центра платформи, де вони зібралися, там уже нікого не було, і він спантеличено вертівся навколо себе посеред великого, темного, безладного залізничного вокзалу.

Розділ 26

Єдиною причиною того, що Кейт не закричала, був тиск повітря, яке мчало всередину її легенів, коли вона неслася в небо.

Коли минуло кілька секунд і запаморочливе прискорення дещо зменшилося, жінка збагнула, що хапає повітря ротом, задихається, в очах пече й течуть такі сльози, що вона майже нічого не бачить, і що в її тілі не залишилося жодного м'яза, який би зараз не белькотів, шокований хвилями зустрічного повітря, що летіли повз неї, смикаючи її за волосся, за одяг, змушуючи її коліна, пальці й зуби стукотіти одне об одного.

Їй доводилося боротися з собою, щоб вгамувати бажання боротися з Тором. З одного боку вона абсолютно точно не хотіла, щоб її відпустили. Що з нею відбувалося, вона не розуміла, але була певна, що не хоче, щоб її зараз відпустили. А з іншого боку, той шок, який наразі зазнавало її тіло, мав жорстоку конкуренцію з боку її лютого обурення тим, що її не сіло не впало потягнули до неба. Як наслідок, пручалася вона досить немічно й сердилася на себе за це. Врешті-решт вона найжалюгіднішим чином притулилася до руки Тора.

Ніч була темна, і Кейт припустила, що це добре, бо завдяки темряві вона не бачить землю. Вогні, цяточки яких вона бачила вдалині то тут, то там, тепер були запаморочливо далеко, але її інстинкти вже не сприймали їх як уособлення землі. Мерехтливі маяки, що сяяли з божевільної будівлі з баштами, які вона побачила за кілька секунд до того, як почалося це неподобство, вже гойдалися десь внизу й віддалялися.

Тор і вона досі злітали.

Вона не могла опиратися, вона не могла нічого сказати. Напевно, якщо б вона спробувала, їй вдалося б укусити руку дурного вайла, але вона обмежила себе лише думками про це, а до справжніх дій не вдавалася.

Повітря було погане, воно дерло її легені. З носу й з очей текло, і через це вона не могла подивитися вперед. Коли ж їй це зрештою вдалося — лише один раз — вона мигцем побачила головку молота, що стрімко мчала крізь темне повітря поперед ними, і Торову руку, що трималася за коротку рукоятку, яку молот тягнув за собою. Другою рукою Тор тримав Кейт за талію. Його сила кидала виклик її уяві, але не послабляла її обурення.

У Кейт з'явилося відчуття, що тепер вони летіли горизонтально, трохи нижче хмар. Час від часу вони налітали на в'язку вологість, і тоді дихати ставало ще важче й огидніше. Вологе повітря було гірке на смак і дуже холодне, волосся Кейт геть промокло й прилипло до її обличчя.

Вона думала, що цей холод обов'язково вб'є її, а ще через якийсь час була певна, що починає непритомніти. Потім вона збагнула, що насправді намагається знепритомніти, але в неї не виходить. Але час перетворився на сірість, і Кейт уже майже не відчувала, скільки його спливає.

Зрештою вона почала відчувати, що вони сповільнюються й починають опускатися. Це призвело до нових нападів нудоти й відчуття дезорієнтації. Кейт здавалося, що її шлунок повільно викручують, наче білизну, з якої витискають воду.

Повітря ставало дедалі гіршим. Воно пахнуло гірше, ставало більш їдким і в ньому було дедалі більше турбулентностей. Тепер уже не було сумнівів у тому, що вони сповільнювалися, і рух ставав дедалі складнішим. Молот указував униз, він уже не мчав стрімголов, а вибирав дорогу.

Вони спускалися далі, долаючи густі хмари, що вирували навколо них, і зрештою їй почало здаватися, що вони мали вже опуститися до самої землі.

Їхня швидкість настільки зменшилася, що Кейт уже могла дивитися вперед, але повітря було таке їдке, що вона змогла подивитися лише мигцем. І саме під час цього погляду Тор відпустив свій молот. Вона не могла повірити в це. Він відпустив його менш ніж на секунду, просто для того, щоб ухопити його зручніше, і тепер їх не тягнуло за молотом, тепер вони висіли на його рукоятці, а він повільно летів уперед. Переміщаючи свою вагу в нову позу, Тор підсадив Кейт вище — ніби шкарпетку поправив.

Вони летіли вниз, нижче й нижче. Тепер зустрічний вітер доносив до них ревіння та плескіт хвиль, що розбивалися об берег, і раптом Тор уже біг, скакав по кам'янисто-піщаній пустощі, перестрибував жмутки трави, а зрештою, ще кілька разів гупнувши ногами, зупинився.

Вони стояли й хиталися, але під ногами в них нарешті була тверда земля.

Нахилившись вперед, Кейт кілька секунд просто дихала. Потім випросталася у весь свій зріст і хотіла була висловити Тору на всю горлянку свої почуття щодо цих подій, аж раптом її охопила тривога через те, де саме вона стояла.

Хоча ніч була темна, вітер, що хльостав її, і його запах казали про те, що десь дуже недалеко було море. Звуки важких ударів хвиль об берег сказали їй, що море знаходиться приблизно під нею, що вони стоять дуже близько до краю скелі. Вона схопилася за руку нестерпного бога, що приніс її сюди, і даремно сподівалася, що зробила йому цим боляче.

Коли її спантеличені почуття почали поступово заспокоюватися, вона помітила, що перед нею поширюється тьмяне світло, і згодом зрозуміла, що це світиться море.

Усе море сяяло, як запалення. Воно ставало посеред ночі дибки, безладно кидалося й билося; несамовите від болю трощило себе на краплі об скелі берега. Море та небо шипіли одне на одного від злості.

Кейт мовчки спостерігала за цим, а потім відчула, що Тор стоїть поруч із нею.

— Я зустрів тебе в аеропорті, — сказав він, заглушаючи голосом вітер. — Я намагався потрапити додому, в Норвегію літаком, — він указав на море. — Я хотів, щоб ти побачила, чому я не міг так прилетіти.

— Де ми? Що це таке? — перелякано спитала Кейт.

— У твоєму світі це Північне море, — сказав Тор і знову відвернувся до суші й пішов, тягнучи за собою по землі молот.

Кейт щільніше загорнулася в мокре пальто й поспішила за ним.

— А чому ти просто не полетів додому так, як ми це щойно зробили, але в нашому світі?

Її лють послабшала, натомість з'явилася турбота про недостатній словниковий запас.

— Я намагався, — відповів Тор, не зупиняючись.

— І що трапилося?

— Я не хочу про це говорити.

— До чого в дідька це все?

— Я про це не говоритиму.

Кейт роздратовано знизала плечима.

— То так усі боги поводяться? — крикнула вона. — Якщо щось непокоїть — просто не розмовляєш про це?

— Торе! Торе! Це ти?

Останню фразу сказав слабкий голос, який до них приніс вітер. Кейт вдивилася в вітер. Крізь темряву з-за невисокого хребта до них наближався, колихаючись, ліхтар.

— Це ти, Торе? — стало видно маленьку стару жінку, яка завзято шкандибала, тримаючи ліхтар над головою. — Я так і подумала, що то був твій молот. Ласкаво прошу! — цвірінькала вона. — Ох, але ж ти прийшов у лиховісні часи. Я саме повісила над вогнем казан і думала випити кухлик чогось гарячого, а згодом, можливо, вбити себе, але потім сказала собі: «Потерпи ще кілька днів, Тсуліва… Тсувіла… Свулі… Тсулівансіс». Коли я сама з собою розмовляю, я ніколи не можу своє ім'я правильно сказати, і це бісить невимовно; ти мене, звісно, розумієш, бо ти ж розумний хлопчик, я завжди так казала, попри те, що казали інші, тож я сказала собі: «Тсулівансіс, зачекай, може хтось прийде, а якщо не прийде — ну, тоді вже можна буде подумати про те, щоб накласти на себе руки». І подивіться! З'явився ти! О, я дуже, дуже тобі рада! Я бачу, ти приніс із собою подружку. Познайомиш мене з нею? Вітаю, люба, вітаю! Мене звати Тсулівансіс і мене не образить, якщо ви будете затинатися, звертаючись до мене.

— Я… Мене… Звати… Кейт, — геть спантеличено сказала Кейт.

— Так, думаю, я не ображатимусь, — різко сказала стара жінка. — Що ж, ходімо, якщо ви йдете. Якщо ви збираєтеся всю ніч стирчати тут, то я краще вб'ю себе відразу, а чай ви тоді самі собі зробите, коли захочете. Ходімо!

Вона хутко пішла вперед, і буквально через кілька метрів вони дійшли до жахливої старезної халабуди з глини й дерева, яка мала такий вигляд, ніби почала була розвалюватися, але на півдорозі застрягла. Кейт глянула на Тора, сподіваючись побачити на його обличчі хоч якусь реакцію на те, що відбувалося, але він заглибився у свої думки, якими вочевидь не мав наміру ділитися. Але їй здалося, що рухався він тепер інакше. За весь час їхнього короткого знайомства їй завжди здавалося, що він постійно бореться з якимось внутрішнім стриманим гнівом, але тепер це начебто послабшало. Не зникло, а просто послабшало. Перед входом до халупи Тсулівансіс він відійшов убік, даючи їй дорогу, й жестом запросив заходити. Сам він зайшов через кілька секунд після неї, незграбно нахилившись і зупинившись на мить надворі, щоб огледіти краєвид.

Усередині було тісно. Замість ліжка були кілька дощок із соломою, над вогнищем булькотів казан, а в кутку стояла скриня, на якій можна було сидіти.

— А ось це той ніж, яким я хотіла скористатися, бачите? — метушилася Тсулівансіс. — Саме нагострила його гарненько, дивіться. Якщо його каменем почовгати, він дуже гострий стає, і я подумала, що ось тут буде непогане для нього місце, бачите? Ось тут, на стіні, якщо його встромити держаком у цю тріщину, він там добре триматиметься, а тоді просто гоп! — і кинутися на нього. Гоп! Розумієте? Може, його краще встромити трохи нижче, як ви думаєте, люба? Ви на таких речах знаєтеся?

Намагаючись говорити спокійно й зважено, Кейт пояснила, що не знається.

— Тсулівансіс, — сказав Тор, — ми прийшли не гостювати, а… Тсулі, поклади, будь ласка, ніж.

Тсулівансіс стояла й дивилася на них досить життєрадісно, але водночас тримала в руці ніж із великим важким лезом, який був націлений на зап'ястя іншої руки.

— Не зважайте на мене, любі, — сказала вона. — У мене все гаразд. Просто я можу будь-якої хвилини покінчити з собою. Залюбки. Ці часи — не ті, в які варто жити. Ні, ні. А ви йдіть і будьте щасливі. Я не хочу псувати ваше щастя своїми криками. Коли ви підете, я впораюся з ножем майже беззвучно.

Кинувши їм цей виклик, вона стояла й тремтіла.

Обережно, майже лагідно, Тор забрав з її тремтячої руки ніж. Залишившись без нього, стара жінка наче обвисла, удавана бравада залишила її. Вона всілася на своїй скрині. Тор присів перед нею, повільно притягнув до себе й обійняв. Вона неначе повільно оживала й зрештою відштовхнула його від себе, кажучи, щоб він не поводився як дурень, а потім нарочито розправила своє безнадійно рване й брудне чорне плаття.

Опанувавши себе як слід, вона знову звернула увагу на Кейт, оглянула її від голови до п'ят.

— А ви смертна, люба? — спитала вона зрештою.

— Ну… так, — сказала Кейт.

— Це видно з вашого дивного одягу. О, так. Що ж, тепер ви знаєте, який вигляд має світ з іншого боку, так, люба? Яка ваша думка про нього?

Кейт пояснила, що вона поки що не знає, що думати. Тор сів на підлогу, притулив велику голову потилицею до стіни й примружив очі. Кейт здавалося, що він готує себе до чогось.

— Були часи, коли не було великих відмінностей, — продовжувала стара жінка. — Раніше тут було чудово, знаєте, просто чудово. Йшли на певні поступки один одному. Були, звісно, й жахливі сварки, жахливі бійки, але насправді все було чудово. А тепер? — вона втомлено зітхнула й змела рукою щось зі стіни.

— О, все погано, — сказала вона, — все дуже погано. Розумієте, все на все впливає. Наш світ впливає на ваш світ, ваш світ впливає на наш світ. Іноді дуже важко зрозуміти, у чому полягає цей вплив. І любити ці впливи часто теж дуже важко. Тепер вони здебільшого важкі й погані. Але наші світи багато в чому так сильно схожі. Там, де у вашому світі є будівля, там і у нас є споруда. Може це буде невеличкий брудний пагорб, або вулик, або хатинка на кшталт моєї. Можливо, це буде щось величніше, але щось обов'язково буде. Торе, любий, з тобою все гаразд?

Бог Грому заплющив очі й кивнув. Його лікті спиралися на коліна. Рвані стрічки з нічної сорочки Кейт, якими від обмотав ліву руку, намокли й послабли. Він ліниво зняв їх.

— І там, де чомусь як слід не дали ради у вашому світі, — продовжувала белькотіти стара, — скоріше за все і в нашому воно з'явиться. Ніщо не зникає. Жодна прихована провина. Жодна невисловлена думка. Воно може стати в нашому світі новим могутнім богом, або ж просто гнусом, але обов’язково тут з’явиться. Зараз це частіше гнус, ніж новий могутній бог. О, зараз набагато більше гнусу й набагато менше безсмертних богів, ніж було колись.

— Як може ставати менше безсмертних богів? — спитала Кейт. — Я не хочу бути педантичною, але…

— Ну, люба, безсмертність буває різна. Тобто, якщо я закріплю цей ніж як слід, а потім кинуся на нього, розігнавшись, от тоді побачимо, хто безсмертний, а хто ні.

— Тсулі… — не розплющуючи очі застережив Тор.

— Один за одним ми йдемо. Йдемо, Торе. Ти один з небагатьох, кому не байдуже. Досить мало залишилося тих, хто встояв перед алкоголізмом і онксом.

— А що це? Якась хвороба? — спитала Кейт.

Вона знов починала сердитися. Після того, як її витягли проти волі з квартири й протягли на держаку молота через усю східну Англію, її ще й залишили спілкуватися з божевільною жінкою, що мала схильність до самогубства, а сам Тор тим часом просто сидів, його все влаштовувало, а вона мала докладати зусиль, які вона не мала настрою докладати.

— Онкс — це така недуга, люба, від якої страждають лише боги. Це означає, що ти більше не можеш терпіти буття богом, тому воно буває тільки в богів.

— Зрозуміло.

— На останній стадії просто лягаєш на землю і якийсь час по тому з твоєї голови виростає дерево, й на тому кінець. Ти знову єднаєшся з землею, просочуєшся в її кишки, течеш по її артеріях і зрештою виходиш на поверхню величним потоком чистої води, а потім у тебе скоріше за все зіллють багато хімічних відходів. У наші часи погано бути богом, навіть мертвим.

— Що ж, — сказала вона, поплескавши по колінах. Вона подивилася на Тора, а той розплющив очі, але виключно для того, щоб розглядати суглоби та кінчики своїх пальців. — Що ж, я чула, що в тебе на цю ніч призначено побачення, Торе.

— Гм, — буркнув Тор, не ворухнувшись.

— Я чула, що ти скликав Вальгаллу заради Години Виклику, це так?

— Гм, — сказав Тор.

— Година Виклику, гм? Що ж, я знаю, що стосунки між тобою і твоїм батьком давно не були добрі. Гм?

Тор ніяк не реагував. Він нічого не сказав.

— Той вирок з Уельсом я вважала жахливим, — продовжувала Тсулівансіс. — Не знаю, чому ти стерпів його. Я, звісно, розумію, що він твій батько і батько всіх, а це все дещо ускладнює. Але ж Одін, Одін… я знаю його так давно. Ти знаєш, що він колись уклав угоду: пожертвував одним зі своїх очей, щоб отримати мудрість? Авжеж, ти знаєш про це, любий, адже він твій батько. Я завжди казала, що він має опротестувати ту угоду й вимагати повернення свого ока. Ти розумієш, що я хочу цим сказати? А ще цей жахливий Лай Дак. Його треба стерегтися, Торе, дуже стерегтися. Що ж, напевно, вранці я про все почую, так?

Не відриваючи спину від стіни Тор підвівся. Він лагідно взяв стару жінку за руки й злегка усміхнувся, але нічого не сказав. Легким рухом голови він дав знати Кейт, що вони йдуть. Оскільки вона нічого не хотіла так сильно, як піти звідси, вона придушила в собі спокусу сказати «Та невже» й здійняти скандал через те, що з нею так поводяться. Вона смиренно ввічливо попрощалася зі старою жінкою й вийшла в похмуру ніч. Тор вийшов за нею.

Вона склала руки на грудях і спитала:

— То що? Куди тепер? На які ще веселі вечірки ти мене сьогодні відведеш?

Тор трохи походив навколо, оглядаючи землю. Він взяв свій молот і зважив його в руці, оцінюючи. Він вдивився в ніч і ліниво двічі змахнув молотом. Потім двічі крутнувся навколо себе, теж не дуже напружуючись. Потім відпустив молот, і той полетів геть, розколов скелю, що стояла в двохстах метрах від них, і відскочив назад. Тор легко спіймав його, підкинув його високо в повітря й знову легко спіймав.

Потім він обернувся до Кейт і вперше подивився їй в очі.

— Хочеш дещо побачити? — спитав він.

Розділ 27

Під склепінням пустого вокзалу дмухнув вітер, який мало не змусив Дірка завити від розчарування тим, що знайдений ним слід так раптово зник. Холодне місячне світло проникло крізь довгі ряди скляних панелей, що йшли вздовж даху вокзалу Сент-Панкрас, впало на пусті рейки й освітило їх. Воно впало на розклад відправлення поїздів і на вивіску про цілодобові квитки.

У рамці аркового ходу, сформованого дальнім кінцем склепінчастого даху, були фантастичні форми п'яти великих газометрів, що трималися на структурах, які неначе переплелися між собою неможливим способом, як обручі у фокусі ілюзіоніста. Місяць освітив і їх теж, але на Діркову проблему світла не пролив.

Дірк побачив на власні очі, як понад сто людей просто зникли, абсолютно неможливим чином розчинилися в повітрі. Сама по собі неможливість не була для нього проблемою. Неможливість його не дуже турбувала. Якщо щось не можна було зробити можливими способами, його зробили неможливими. Але як?

Він пройшовся по території вокзалу, з якої всі вони зникли, й перевірив усе, що було видно з усіх можливих точок огляду, шукаючи хоч якусь підказку, хоч якусь аномалію, будь-що, що могло б дозволити йому потрапити туди, куди щойно сотня людей відправилася на його очах, навіть не доклавши до цього зусиль. У нього було відчуття, що десь поруч відбувається вечірка, до якої його не запросили. У відчаї він почав вертітися навколо себе, розпростерши руки, а потім вирішив, що все це даремно й натомість запалив сигарету.

Коли він виймав пачку, з кишені на підлогу пурхнув папірець. Запаливши сигарету, Дірк нахилився, щоб підняти його.

Там не було нічого цікавого, усього лише рахунок, який дала йому в кав'ярні буйна медсестра. «Обурливо», — думав він по черзі про кожний пункт, читаючи їх, і хотів був уже зім'яти рахунок і викинути, аж раптом звернув увагу на те, як цей рахунок був написаний.

Те, за що бралися гроші, було написано ліворуч, а ціни були праворуч.

На своїх власних рахунках (які він виписував, коли мав клієнта, а останнім часом вони в нього були рідко, а навіть коли й були, їм часто було не до снаги залишатися живими достатньо довго, щоб отримати його рахунок і обуритися ним) він витрачав певний час на опис того, за що бере гроші. Він писав цілі твори, невеличкі абзаци для опису кожного пункту. Йому хотілося, щоб його клієнти відчували, що за свої гроші вони отримують хоча б це.

Коротко кажучи, ті рахунки, які писав клієнтам він, за своїм оформленням були майже такі самі, як той стос паперів із нерозбірливим рунічним шрифтом, над яким він сушив собі мізки дві години тому. Про що це йому каже? Цього він не знав. Якщо ті папери були не контрактом, а рахунком, то за що був той рахунок? Які послуги було надано? Це безумовно були якісь складні й заплутані послуги. Принаймні, описані вони були складно й заплутано. Яких професій це може стосуватися? Що ж, принаймні, тепер йому було про що подумати. Він зім'яв рахунок з кав'ярні й пішов до кошика для сміття, щоб викинути.

І цей його рух виявився щасливим. Бо завдяки йому він відійшов від центру відкритого простору вокзалу й наблизився до стіни, до якої встиг непомітно притиснутися, раптово почувши кроки двох пар ніг, що наближалися до входу будівлі зовні. Через кілька секунд вони зайшли в головне приміщення вокзалу, а Дірк на той час уже був за межами їхнього поля зору.

Розташування за межами їхнього поля зору мало й погані наслідки: тепер йому власників тих ніг теж не було видно. На той момент, коли він мигцем побачив їх, вони дійшли саме до того місця, де кілька хвилин тому тихо й без метушні зник невеликий натовп.

Він здивувався червоним окулярам, що були на жінці, й стриманому італійському костюму чоловіка, а понад усе — швидкості, з якою вони обоє негайно зникли.

Дірк утратив дар мови. Ті самі люди, що псували йому життя весь цей день (він дозволив собі це маленьке перебільшення, бо провокація була надто сильна) тепер найскандальнішим чином навмисно зникли просто перед його очима!

Щойно він повністю переконався, що вони абсолютно точно зникли, а не просто сховалися одне за одним, він наважився ще раз піти до цього загадкового місця.

Воно було приголомшливо звичайне. Звичайний асфальт, звичайне повітря, звичайне все. І тим не менш така кількість людей, якою вся індустрія навколо Бермудського трикутника могла б живитися ціле десятиліття, зникла тут упродовж п'яти хвилин.

Його це сильно роздратувало.

Так сильно роздратувало, що він вирішив, що треба поділитися своїм роздратуванням — зателефонувати іншій людині й роздратувати її, а це буде дуже легко, бо о другій годині ночі будь-який телефонний дзвінок обов’язково роздратує.

Ця ідея була не зовсім випадкова: його досі турбувала безпека тієї американки, Кейт Шехтер, бо автовідповідач, до якого він зміг додзвонитися минулого разу, заспокоїти його не зміг. Наразі вона вже має бути вдома й міцно спати, і обов'язково розлютиться, якщо о цій порі ночі її розбудить телефон.

Він знайшов кілька монет, потім знайшов ще не зламаний телефон і набрав її номер. Йому знову відповів автовідповідач.

Автовідповідач сказав, що Кейт пішла на всю ніч до Асґарду. Вона не була певна, де саме в Асґарді вони будуть, але якщо все буде добре, то згодом вони, напевно, завітають до Вальгалли. Якщо він залишить їй повідомлення, вона прослухає його вранці, якщо досі буде жива та матиме на це настрій. Потім пролунали кілька гудків, які дзвеніли у вусі Дірка ще кілька секунд після того, як він почув їх.

— О, — сказав він, збагнувши, що машина наразі ретельно записує його, — отакої. Ми ж начебто домовилися, що ви зателефонуєте мені, перш ніж робити щось неможливе.

Він поклав слухавку. У його голові вирували сердиті думки. Вальгалла? Це туди сьогодні прямують усі, крім нього? Йому хотілося піти додому, лягти спати й прокинутися бакалійником.

Вальгалла.

Він ще раз подивився навколо, і цього разу в його вухах дзвеніло слово «Вальгалла». Він анітрохи не сумнівався, що приміщення такого розміру могло би бути достатнім для бенкету богів і померлих героїв, і що пустий гранд-готель «Мідланд» був майже вартий того, щоб усі вони переїхали сюди з Норвегії.

Він подумав: а чи не змінить усе те, що тепер він знає, куди хоче потрапити?

Нервово й обережно він пройшов через усе приміщення. Нічого. Ну, що ж… Він розвернувся й постояв кілька секунд, оглядаючись і затягуючись останньою з отриманих у бродяги сигарет. Навколо нього нічого не змінювалося.

Він пройшов приміщенням ще раз, цього разу вже рішучіше, повільними певними кроками. І знову нічого не трапилося, але коли він уже майже виходив, йому на мить почувся якийсь різкий звук, наче раптове підсилення шуму, коли крутиш ручку радіоприймача. Він знову розвернувся й пішов у те місце, обережно рухаючи головою й намагаючись розчути найслабкіші звуки. Якийсь час це йому не вдавалося, аж раптом звук наче вибухнув навколо нього й знову зник. Ще один рух — ще один вибух звуку. Дірк рухався дуже-дуже повільно й обережно. Намагаючись зачепитися за цей звук, він рухав головою надзвичайно повільно; повертав її, здавалося, на мільярдні частки мільярдних часток градуса, прослизнув за молекулу і зник.

Несподівано йому довелося швидко увертатися від великого орла, що спікірував на нього зверху.

Розділ 28

Це був ще один орел, інший орел. Наступний орел теж був інший, а за ним ще один. Повітря було аж густе від орлів, було таке враження, що до Вальгалли неможливо було потрапити без того, щоб кілька з них не спікірували на тебе. Навіть на орлів пікірували інші орли.

Дірк здійняв руки над головою, щоб захиститися від цієї шаленої крилатої завірюхи, повернувся, перечепився й упав за величезним столом на підлогу, яку було посипано вогкою, прілою соломою. Його капелюх закотився під стіл. Дірк наздогнав його, міцно насадив на голову, а потім повільно визирнув з-під столу.

Зала була темна, але через великі вогнища здавалася живою. У повітрі були галас, дим, запах смажених свиней, смажених овець, смаженого вепра, поту, прокислого вина й палених орлиних крил.

Стіл, за яким він ховався, був однією з численних дубових плит на схрещених дерев'яних ніжках, що тягнулися на всі боки, навантажені гарячими шматками мертвих тварин, величезними хлібинами, великими залізними келихами з вином і зі свічками, схожими на воскові мурашники. Навколо столів і на столах сиділи спітнілі люди, які їли, пили, билися за їжу, билися в їжі, билися з їжею.

В метрі від Дірка на столі стояв воїн, який бився зі свинею, що смажилася вже кілька годин, і вочевидь програвав, але програвав мужньо й завзято, підбадьорюваний іншими воїнами, які обливали його з корита вином.

Дах — принаймні та його частина, яку детектив міг розгледіти з такої відстані за слабкого й мерехтливого освітлення вогнищами — був зроблений зі з'єднаних щитів.

Дірк схопився за криси свого капелюха, нахилив голову й побіг, намагаючись дістатися до краю зали. Біжучи й відчуваючи себе практично невидимим через свою абсолютну тверезість і цілком нормальний (з його точки зору) одяг, він стикався зі зразками майже всіх відомих дій, пов'язаних із фізіологічними потребами організму, окрім хіба що чищення зубів. Як і у випадку того бродяги на вокзалі Кінгс-Крос, який теж мав бути десь тут, місцевий запах був одним з тих, які не перестаєш відчувати. Він ставав дедалі сильнішим, доки не склалося враження, що голова була змушена рости, щоб пристосовуватися до нього. Гуркіт ударів меча по мечу, меча по щиту, меча по тілу, тіла по тілу зливався в один звук, від якого барабанні перетинки хиталися, тремтіли й хотіли заплакати. Поки Дірк проштовхувався крізь шалений натовп, його дубасили, робили підніжки, вдаряли ліктями, штовхали й обливали вином, але зрештою він дістався до бічної стіни — масивних дерев'яних і кам'яних плит, обтягнутих смердючими коров'ячими шкурами.

Важко дихаючи, він на мить зупинився, озирнувся і з подивом оглянув залу.

Це була Вальгалла.

Щодо цього не було жодного сумніву. Бо найнявши тамаду таке не створиш. І вся ця бурхлива шалена маса п'яних богів, героїв і їхніх дам, з їхніми щитами, вогнищами й вепрами вміщалася в приміщенні, що було за розміром дуже схожим на вокзал Сент-Панкрас. Здавалося, що самий лише жар, що здіймався від них, мав задушити ті зграї божевільних орлів, що носилися над ними в повітрі.

І цілком можливо, що він їх таки душив. Дірк не мав аж ніякої певності щодо того, чи має зграя розлючених орлів, які вважають, що задихаються, поводитися суттєво інакше, ніж більшість з тих орлів, яких він бачив зараз.

Коли він важко прокладав собі дорогу крізь натовп, він уникав думок на певні теми, але тепер настав час подумати саме про них.

Чому, думав він, саме Дрейкоти?

Що тут узагалі могли робити Дрейкоти? І де серед цього ґвалту можуть бути ці Дрейкоти?

Він примружив очі й вдивився в бурхливий натовп, намагаючись знайти там червоні дизайнерські окуляри або стриманий італійський костюм, що загубилися серед брязкоту нагрудних пластин і вкритих потом шкур, і хоч він і розумів, що його спроби даремні, але вважав, що мусить спробувати.

Ні, вирішив він, їх тут не знайти. Як на нього, ця вечірка була не в їхньому дусі. Його подальші роздуми на цю тему були різко обірвані важкою сокирою з коротким топорищем, яка просвистіла в повітрі й з приголомшливим звуком встрянула в стіну в десяти сантиметрах від його лівого вуха, на мить затьмаривши всі його думки.

Коли він трохи оговтався від цього шоку й зміг видихнути, то подумав, що навряд чи в нього жбурнули чимось із злими намірами, це був просто прояв войовничого духу. Тим не менш, у нього не було настрою брати участь у цих розвагах, тож він вирішив піти звідти. Дірк почав просуватися вздовж стіни туди, де, якщо б це був вокзал Сент-Панкрас, а не Вальгалла, мала би бути квиткова каса. Він не знав, що він там знайде, але подумав, що там буде не так, як тут, і це буде добре.

Йому здалося, що на периферії було загалом дещо тихіше. Найвеселіші й найгаласливіші події були здебільшого зосереджені ближче до центра зали, у той час як за тими столами, повз які він ішов, сиділи здебільшого ті, хто, схоже, досяг у своєму невмирущому житті такого віку, в якому віддаєш більшої переваги можливості подумати про ті часи, коли боровся з мертвими свинями, або авторитетно казати один одному про найкращі прийоми боротьби зі свинями, а піти й боротися зі свинею самому наразі вже не хотілося.

Дірк почув, як один з них зауважив своєму приятелю, що схопити супротивника трьома пальцями лівої руки за груди є надзвичайно необхідним у вирішальний момент, коли важливо не впасти в ступор, а співрозмовник на це люб’язно відповів «Угу».

Дірк зупинився, озирнувся й пішов назад.

Задумливо згорбившись над своєю залізною тарілкою, вдягнутий у брудні заплямовані хутра та ремені, які смерділи ще сильніше ніж те вбрання, в якому Дірк бачив його востаннє, сидів приятель Дірка з вокзалу Кінгс-Крос.

Дірк не знав, як йому звернутися до чоловіка. Ляснути долонею по спині й сказати «Гей! Гарна вечірка. Така енергійна» така стратегія була можлива, але Дірк сумнівався, що вона найкраща.

Поки він міркував, зверху раптом спікірував орел, який, шумно махаючи крилами, приземлився перед старим чоловіком, а потім склав крила й наблизився, вимагаючи, щоб його погодували. Старий охоче відірвав від кістки шматок м'яса й простягнув його великому птахові, який різким, але обережним рухом дзьоба вихопив з руки запропоновані йому ласощі.

Дірк подумав, що це і є шлях до дружньої розмови. Він нахилився над столом, взяв з нього невеликий шматок м'яса й теж запропонував його птаху. Птиця ринулася на нього, на його шию, і він був змушений спробувати відігнати скажену тварюку своїм капелюхом, але вступ до розмови, тим не менш, відбувся.

— Угу, — сказав чоловік, відігнав орла й зсунувся вздовж лавки на кілька сантиметрів.

Хоча й не зовсім повноцінне, але все-таки це було запрошення. Дірк заліз на лавку й усівся.

— Дякую, — сказав Дірк, важко дихаючи.

— Угу.

— Якщо ви пам'ятаєте, ми…

Цієї миті по всій Вальгаллі поширився звук приголомшливого удару. Він був схожий на звук барабана, але цей барабан мав бути величезного розміру, бо лише величезний барабан міг заглушити гамір, що панував у залі. По барабану вдарили тричі, повільними сильними ударами, неначе це билося серце самої зали.

Дірк задрав голову, щоб побачити, звідки може надходити цей звук. Він вперше помітив, що в південній частині залу, до якої він перед цим прямував, впоперек усієї його ширини простягнувся великий балкон або міст. Там вгорі, за орлами та мерехтінням нагрітого повітря ледь вгадувалися кілька фігур, і Дірк відчув, що ці фігури нагорі головують над тим, що відбувалося тут, внизу.

Одін, подумав Дірк. На тому балконі має бути Батько Всіх Одін.

Галас гуляк швидко припинився, але знадобилося ще кілька секунд для того, щоб повністю згасла реверберація.

Коли всі зрештою вичікувально замовчали, з балкона на всю залу пролунав гучний голос. Він сказав:

— Година Виклику вже майже дійшла кінця. Година Виклику була призначена Богом Тором. Втретє питаю: де Тор?

Судячи з бурмотіння по всьому залу, ніхто не знав, де був Тор і чому він не прийшов кинути свій виклик.

Голос сказав:

— Це дуже серйозна образа гідності Батька Всіх. Якщо до завершення години не буде виклику, покарання для Тора буде теж вельми серйозним.

Знову тричі вдарив барабан, і приголомшення в залі стало сильнішим. Де Тор?

— Він із якоюсь дівчиною, — сказав голосніше за інших чийсь голос, і всі зареготали, а потім повернувся звичний гамір.

— Так, — тихо сказав Дірк. — Напевно, він з нею.

— Угу.

Дірк думав, що розмовляє з самим собою, а тому здивувався, що спромігся вичавити з цього чоловіка відповідь, хоча сама відповідь його не здивувала.

— Сьогоднішнє зібрання скликав Тор? — спитав Дірк.

— Угу.

— Нечемно з його боку не з'явитися.

— Угу.

— Усі, напевно, дещо розчаровані.

— Ні, свині ще не закінчилися.

— Свині?

— Угу.

Дірк не зміг швидко вигадати, про що йому ще сказати.

— Угу, — покірно сказав він.

— Тор єдиний, кому не байдуже, розумієш? — сказав старий чоловік. — Знов і знов кидає цей виклик, а потім не може довести. Не може переконати. Плутається, сердиться, робить щось дурне, не може виправити й отримує за це спокуту. А всі інші лише заради свиней приходять.

— Угу, — Дірк вчився новому методу підтримування бесіди й був шокований його ефективністю. Він подивився на старого співрозмовника з поновленою повагою.

— Ти знаєш, скільки в Уельсі каменів? — раптом спитав його чоловік.

— Угу? — обережно сказав Дірк. Він не знав цей анекдот.

— Я теж не знаю. Він нікому не каже. Каже: «сам порахуй» і уходить, ображений.

— Угу.

Він не знайшов у цьому анекдоті нічого смішного.

— Отже, цього разу він навіть не з'явився. Не можу його винити в цьому. Але мені шкода, бо я думаю, що він може мати рацію.

— Угу.

Чоловік замовчав.

Дірк чекав.

— Угу, — повторив він, сподіваючись на продовження.

Нічого.

— То ви вважаєте, — сказав Дірк, вирішивши відновити розмову, — що він може мати рацію?

— Угу.

— Отже, старий Тор може мати слушність, так? У цьому річ, — сказав Дірк.

— Угу.

— А в чому саме, на вашу думку, він може мати рацію? — спитав Дірк, втрачаючи терпіння.

— О, в усьому.

— Угу, — здався Дірк.

— Ні для кого не є секретом, що для богів настали важкі часи, — похмуро сказав старий чоловік. — Це всім очевидно, навіть тим, кого самі лише свині цікавлять, а це більшість з них. Коли ти став непотрібним, дуже важко сягнути думкою за межі чергової свині, навіть якщо раніше ти мав увесь світ. Усі просто сприймають це як щось невідворотне. Усі, крім Тора. А тепер і він здався. Він навіть не з'явився й не заламав із нами свиню. Забив на свій виклик. Угу.

— Угу, — сказав Дірк.

— Угу.

— Тож, цей Торів виклик, — нерішуче сказав Дірк.

— Угу.

— У чому була його суть?

— Угу.

Дірк остаточно втратив терпіння й накинувся на чоловіка.

— У чому полягав Торів виклик Одіну? — сердито вимагав він.

Чоловік повільно й здивовано оглянув великими старими очима Дірка з голови до п'ят.

— А ти смертний, так?

— Так, — сердито сказав Дірк. — Авжеж, я смертний. Яка різниця, смертний я чи ні?

— Як ти сюди потрапив?

— За вами йшов, — він вийняв з кишені пусту зім'яту пачку від сигарет і поклав її на стіл. — Дякую, — сказав він, — я вам винен.

Як для прохання вибачити це було досить нікчемно, але це було найбільше, на що він спромігся.

— Угу, — чоловік відвернувся.

— У чому суть виклику Тора Одінові? — спитав Дірк, цього разу з усіх сил намагаючись приховати своє нетерпіння.

— Яка тобі різниця? — гірко сказав старий безсмертний. — Ти смертний. Тобі не байдуже? Ти і твій рід уже отримали від цього бажане, хоч воно й мало чого тепер варте.

— Отримали бажане… від чого?

— Угода, — сказав старий безсмертний. — Контракт, який за твердженням Тора підписав Одін.

— Контракт? — спитав Дірк. — Який контракт?

На обличчі чоловіка повільно з'являлася злість. Коли він дивився на Дірка, глибоко в його очах танцювали вогнища Вальгалли.

— Продаж безсмертної душі, — похмуро сказав він.

— Що? — здивувався Дірк, бо цю ідею він уже розглянув і відкинув. — Хочете сказати, якась людина продала йому свою душу? Яка саме? Я не можу втямити.

— Ні, — сказав чоловік, — то було би повним безглуздям. Я сказав «безсмертної душі». Тор каже, що Одін продав свою душу Людині.

Дірк із жахом подивився на нього, а потім повільно подивився на балкон. Там щось відбувалося. Знову вдарив великий барабан, і Вальгалла знову стихла. Але другий або третій удар не пролунали. Схоже, відбувалося щось непередбачене, і фігурки на балконі рухалися дещо збентежено. Година Виклику добігала кінця, але якогось роду виклик, схоже, таки було кинуто.

Дірк вдарив себе обома долонями по лобі, бо йому нарешті стало багато чого зрозуміло.

— Не Людині, — сказав він, — а чоловікові та жінці. Юристу та рекламодавцю. Тієї самої миті, коли побачив її вперше, я сказав собі, що в усьому винна вона. Але я не розумів, що це могло бути правдою, — він різко повернувся до свого співрозмовника. — Я мушу піднятися туди, — сказав він. — Заради Богів, допоможи мені.

Розділ 29

— О-о-о-о-д-д-д-д-і-і-і-і-н-н-н-н!!!!!

Тор ревів так люто, що аж небеса бриніли. Важкі хмари буркнули громом, здивувавшись великій масі повітря, що зрушилася під ними. Від страху та шоку Кейт відсахнулася, у вухах у неї дзвеніло.

— Лай Дак!!!

Тор обома руками жбурнув свій молот на землю, прямо собі під ноги. Він жбурнув його з такою дивовижною силою, що той вдарився й відскочив у повітря метрів на тридцять.

— Ґ-ґ-ґ-р-р-р-а-а-а-а-а-а-а!!! — вивергнувши зі своїх легенів вибухову кількість повітря, Тор ринувся в небо за молотом, спіймав його саме тоді, коли той починав падати, різко розвернувся в повітрі й жбурнув його зі всієї сили в напрямку моря, а потім упав спиною на землю й у неймовірному нападі люті почав гамселити по землі гомілками, ліктями й кулаками.

Молот понісся дуже низько над морем. Головка занурилася в воду й розсікала її на постійній глибині п'ятнадцять сантиметрів. Повільно, але без напруження, на поверхні розкривалася глибока борозна, що простягнулася зрештою приблизно на милю там, де молот розтинав воду наче скальпель. Позаду молота внутрішні стіни борозни поступово ставали глибшими, вони розходилися від сили молота, доки на морі не утворилася велика долина. Стіни долини непевно тремтіли й колихалися, а потім склалися одна на одну шаленими вирами й піною. Молот підвів головку й злетів високо в небо. Тор схопився на ноги й спостерігав за цим, досі гупаючи ногами по землі як боксер, але цей боксер міг таким чином спричинити великий землетрус. Коли молот досяг вершини своєї траєкторії, Тор різко опустив кулак, наче диригент, і молот помчав униз, у бурхливу масу моря.

На мить це заспокоїло море — так само, як істеричну людину заспокоює ляпас. Але ця мить спливла. З місця удару вивергнувся величезний стовп води, а через кілька секунд з його центра з вибухом вилетів вверх молот, потягнувши ще один стовп води зсередини першого.

На вершині своєї траєкторії молот зробив сальто, крутнувся й помчав назад, до свого хазяїна, наче переповнене емоціями цуценя. Тор спіймав його, але замість того, щоб зупинити, дозволив йому нести себе, й разом вони покотилися поміж каменів метрів зі сто, а потім, поборсавшись, Тор зупинився на м'якій землі.

Тор миттєво знову схопився на ноги. Він кружляв і кружляв, стрибаючи з ноги на ногу триметровими кроками й розкручуючи в простягнутій руці молот. Коли він знову відпустив його, той знову помчав у море, але цього разу він розтинав поверхню величезним півколом, на мить здійнявши на своєму шляху величезний водяний амфітеатр. Упавши вперед, амфітеатр утворив цунамі, що ринулося вперед і люто кинулося на кам'яний стрімчак.

Молот повернувся до Тора, і той знову жбурнув його. Молот влучив у скелю, вибивши з неї велику іскру. Відскочивши, він вибив іскру з ще однієї скелі, потім ще з однієї. Тор став навколішки й у такт до ударів молота гупав по землі кулаком, щоб скелі здіймалися назустріч молотові. Знову й знову від скель розліталися іскри. Кожний наступний удар молота був сильніший за попередній, і зрештою одна з іскор спричинила в небі загрозливу блискавку.

А потім небо почало рухатися — повільно, наче велика розлючена тварина, що вибирається зі свого лігва. Іскри від ударів ставали потужнішими, більшими, від неба дугами опускалося дедалі більше громовиць, і вся земля почала тремтіти, наче від сильного переляку.

Тор здійняв лікті над головою, а потім знову різко й потужно заревів на небо:

— О-о-о-д-ді-і-і-і-н-н-н-н!!!

Небо, здавалося, ось-ось мало луснути.

— Лай Да-а-а-а-к-к-к-к-к!

Тор кинувся на землю, здійнявши в повітря близько двох вагонеток кам'янистого ґрунту. Він тремтів від люті. З глибоким стогоном весь схил скелі почав повільно нахилятися вбік моря, Тор штовхав і трусив його. Ще через кілька секунд кам'яна брила важко полетіла в бурхливу воду, а Тор підвівся, схопив каменюку розміром з рояль і підняв її над головою.

Якусь мить усе здавалося нерухомим.

Тор жбурнув каменюку в море.

Він знову взяв молот.

— О-о-о-о! — заревів він. — Д-д-д-д-д-і-і-і-і-і-н-н-н-н!!!!

Його молот гупнув по землі.

З-під землі вивергнувся потік води, небо вибухнуло. Блискавка спалахнула наче стіна білого світла, що простягнулася в обидві сторони вздовж берега. Грім гуркотів так, ніби зіткнулися світи, а хмари вивергали з себе дощ, від якого тремтіла вся земля. Тор тріумфував посеред зливи.

Минуло кілька хвилин, і шаленство природи почало вщухати. Тривав сильний розмірений дощ. Хмари очищалися й слабкі промені ранішнього світла почали шукати дорогу крізь пелену, що поступово тоншала.

Тор неквапливо повертався, струшуючи зі своїх рук грязь. Коли до нього підлетів молот, він спіймав його.

Кейт стояла й дивилася на нього, тремтячи від потрясіння, страху й люті.

— Що це все було?! — гримнула на нього вона.

— Просто мені треба було як слід виплеснути свої емоції, — сказав він. Побачивши, що її ця відповідь не задовольнила, він додав: — Невже богові не можна повихвалятися час від часу?

Під дощем до них поспішала згорблена фігура Тсулівансіс.

— Ти галасливий хлопчисько, Торе, — докоряла вона. — Галасливий хлопчисько!

Але Тора вже не було. Озираючись на всі боки, вони припустили, що він має бути тією крихітною цяткою, що мчала на тлі неба на північ.

Розділ 30

Синтія Дрейкот з огидою дивилася з балкону на те, що відбувалося внизу. Гульбище у Вальгаллі йшло на всю котушку.

— Я це ненавиджу, — сказала вона. — Я не хочу мати це у своєму житті.

— Ти не мусиш мати це, люба, — тихо сказав Клайв Дрейкот, який стояв позаду неї, поклавши руки на її плечі. — Цьому зараз буде дано ладу, і все буде якнайкраще. Взагалі-то, на краще годі було й сподіватися. Це саме те, чого ми хотіли. Ти знаєш, що в цих окулярах ти просто фантастична? Вони тобі дуже личать. Чесне слово. Просто шик.

— Клайве, передбачалося, що цьому буде дано ладу від самого початку. Весь сенс був у тому, щоб нас не турбували, щоб ми просто зробили це, розібралися з усім і забули про це. У цьому був увесь сенс. Я за своє життя зазнала багато лайна. Я просто хотіла, щоб цього разу було добре, на сто відсотків. А ось це мені не потрібне.

— Ото ж бо! І саме тому для нас це просто ідеально. Просто ідеально. Відверте порушення контракту. Тепер ми маємо все, чого ми хотіли, і ми вільні від усіх зобов'язань. Це ідеально. Ми облишаємо це, їдучи геть на білому коні, і ми отримали життя, яке стовідсотково гарне. Стовідсотково. І чисте. Саме таке, якого ти хотіла. Чесне слово, для нас не могло бути краще. Повір мені.

Синтія Дрейкот роздратовано обіймала себе за плечі.

— А як щодо цього нового… чоловіка? З ним теж треба розібратися.

— Це буде дуже просто. Дуже просто. Слухай, це дрібниця. Або ми з ним ділимося, або він іде лісом. З ним ми розберемося ще до того, як підемо звідси. Ми йому купимо що-небудь. Новий плащ. Можливо, доведеться купити йому новий будинок. Знаєш, скільки нам це коштуватиме? — він чарівно усміхнувся. — Ніскільки. І тобі більше ніколи, ніколи не доведеться думати про це. Тобі більше ніколи не доведеться думати навіть про те, щоб не думати про це. Це так… легко. Добре?

— Гм.

— Гаразд. Я скоро повернуся.

Він розвернувся й попрямував назад, до передпокою зали Батька Всіх, усю дорогу посміхаючись.

— Отже, пане… — він демонстративно подивився на візитну картку. — Джентлі. Ви хочете діяти від імені цих людей, так?

— Цих безсмертних богів, — сказав Дірк.

— Гаразд, богів, — сказав Дрейкот. — Добре. Можливо, ви робитимете це краще, ніж той маленький шахрай, з яким я був змушений мати справу від початку. Знаєте, він той ще персонаж, наш пан Дак. Він був просто дивовижний. Робив усе, що міг, скористався всіма найстарішими викрутами, щоб обіграти мене, обманути. Ви знаєте, як я розбираюсь із такими людьми? Легко. Я ігнорую все це. Я просто… ігнорую все це. Якщо він хоче погратися, погрожувати, верещати, втулити п'ятсот сімнадцять підпунктів, на яких сподівається спіймати мене — нехай собі. Він просто витрачає мій час, але що з того? Я маю час. Для таких, як пан Дак, я маю багато часу. Бо знаєте, що найбільш божевільне в цьому? Знаєте? Він не вміє написати реальний контракт, навіть щоб врятувати власне життя. Серйозно. Врятувати… власне… життя. І знаєте що? Я не проти. Нехай собі смикається й вистрибує скільки йому завгодно — коли він втомиться, я його легко витягну з води. Послухайте. Я пишу контракти для індустрії звукозапису. У порівнянні з цим ці хлопці — мілька. Примітивні дикуни. Ви бачили їх. Ви мали з ними справи. Вони примітивні дикуни. Хіба не так? Як червоношкірі індіанці. Вони навіть не розуміють, чим вони володіють. Знаєте, їм пощастило, що вони не натрапили на справжнього хижака. Серйозно. Ви знаєте, скільки коштувала Америка? Ви знаєте, скільки було сплачено за всі Сполучені Штати Америки? Ви цього не знаєте, і я цього теж не знаю. А знаєте, чому? Бо ця сума настільки незначна, що навіть якщо б хто-небудь нам її сказав, ми забули б її через дві хвилини. Вона б і сліду в нашій пам'яті не залишила.

— А я в порівнянні з цим, мушу зазначити, дуже щедрий. Я справді щедрий. Приватна палата в лікарні Вудсгед? Багато уваги, їжа, сенсаційна кількість льону. Сенсаційна! Насправді це коштує стільки, що можна було б придбати Сполучені Штати Америки за сучасною ціною. Але знаєте що? Я сказав: якщо він хоче мати льон — нехай має льон. Просто нехай він його отримає. Нехай собі. Він заслужив на це. Він може мати стільки льону, скільки захоче. Просто не займайте мене — от і все.

— А тепер я вам скажу ось що. У цього чувака чудове життя. Чудове. І я думаю, що саме цього хочемо ми всі, так? Чудового життя. Цей чувак точно хотів саме цього. І він не знав, як його отримати. Ніхто з них цього не знав. Вони просто якісь безпорадні в сучасному світі. Для них це дуже важко, а я просто намагаюсь допомогти. Дайте-но я розповім вам, які вони наївні, реально наївні.

— Моя дружина — Синтія, ви з нею зустрічалися, і мушу сказати, що вона найкраща. Кажу вам, наші стосунки з Синтією такі добрі…

— Я не хочу чути про ваші взаємини з дружиною.

— Гаразд. Це нормально. Це абсолютно нормально. Я просто подумав, що вам варто знати дещо. Але якщо вам цього не хочеться — то й не треба. Отже. Синтія займається рекламою. Ви це знаєте. Вона — старша партнерка у великому агентстві. Великому! Кілька років тому вони розробляли велику рекламну кампанію — грандіозну — де в одному з відеороликів актор грав бога. І він нахвалював щось… не знаю… якийсь напій, абощо, від якого в дітей зуби псуються. А Одін тоді був просто злидень. Жив на вулиці. Він просто не може нічим себе забезпечити, бо створений не для цього світу. Така могутність, але він не знає, як скористатися нею собі на користь у наші часи. І ось найбожевільніше.

— Одін бачить у телевізорі цю рекламу й думає: «Гей, це можу робити я, адже я бог». Він думає, що йому можуть заплатити за зйомку в рекламі. А ви ж розумієте, скільки б це було. Менше навіть, ніж за Сполучені Штати заплатили, розумієте? Уявіть лише: Одін, вождь і джерело могутності всіх скандинавських богів вважає, що може отримати зарплатню за зйомки в телевізійній рекламі газованого напою.

— І цей чувак, цей бог, він реально вирушає шукати когось, хто пустить його в телевізійну рекламу. Жалюгідна наївність. Але ще й жадібність — не забуваймо про жадібність.

— Як би там не було, він привернув увагу Синтії. Тоді вона була всього лише рядовим бухгалтером, спочатку ігнорувала його, бо думала, що він просто божевільний, але потім його дивність зачаровує її, і вона знайомить його зі мною. І знаєте, що? До нас доходить, що він справжній. Цей чувак справжній. Реальний справжній бог, що має безліч божественних здібностей. І не просто бог, а наче найголовніший з них. Той, від якого залежать здібності всіх інших. І він хоче зніматися в рекламі. Можна, я скажу це слово ще раз? В рекламі.

— Сама ідея була приголомшлива. Невже він не знає, що він має? Невже не розуміє, що він може отримати своїми здібностями?

— Як виявилося, не знає. І мушу вам сказати, це була найбільш приголомшлива мить у нашому житті. При-го-лом-шли-ва. Знаєте, ми з Синтією завжди знали, що ми з нею… ну-у… особливі люди, і що з нами трапиться щось особливе, і ось воно й настало. Дещо особливе.

— Але ж дивіться. Ми не жадібні. Нам не потрібна вся ця могутність, все це багатство. А мова ж іде про весь світ. Про весь… клятий… світ. Ми могли б володіти світом, якщо б захотіли цього. Але кому це потрібно — володіти світом? Це ж стільки клопоту. Нам навіть великі статки непотрібні, бо це ж треба мати справу з усіма тими юристами та бухгалтерами, а я ж, знаєте, сам юрист. Так, можна найняти людей, що наглядатимуть за вашими юристами замість вас, але ким будуть ці люди? Додатковим юристами та бухгалтерами. І знаєте що? Нам не потрібна навіть відповідальність за все це. Це занадто.

— І тоді мені на думку спала ця ідея. Це все одно як придбати велику нерухомість, а потім продавати ті її частини, які непотрібні. Таким чином ти і сам отримуєш те, що тобі потрібно, і багато інших людей отримують те, що потрібно їм, але вони отримують це від тебе, і вони відчувають вдячність тобі, і вони пам'ятають, від кого вони це отримали, тому що підписують аркуш паперу, на якому написано, наскільки вдячними вони мають бути. І гроші течуть назад, для оплачування надзвичайно дорогого медичного догляду за нашим паном Одвіном.

— Тож ми небагато маємо, пане Джентлі. Один або два помірно гарні будинки. Одну або дві помірно гарні машини. У нас дуже гарне життя. Дуже-дуже гарне. Нам багато не треба, бо все, що нам треба, у нас завжди є, нам це забезпечують. Єдина наша вимога — а за таких обставин це була дуже поміркована вимога — полягала в тому, щоб більше нас не турбували. Ми беремо скромну нагороду і відкланюємось. Нам не треба нічого, крім абсолютного спокою та абсолютної тиші, а ще чудового життя, бо іноді Синтія трохи нервується.

— Але що трапляється сьогодні вранці? Мало не на нашому ґанку! Фу. Це огидно. Це дуже огидна витівка. І ви знаєте, як це трапилося? Ось, як це трапилося. Це знову був наш друг пан Дак, який намагався грати в розумного й хитрого юриста. Це так жалюгідно. Він розважається тим, що намагається марнувати мій час своїми маленькими хитрощами, іграми, дрібним шрифтом, а потім намагається збити мене з пантелику, пред'являючи рахунок за витрачений ним час. Це дрібниці. Це лише додаткова робота. Усі юристи так роблять. Тож я й сказав, що беру його рахунок. Беру й мені байдуже, що там. Ти даєш мені рахунок, а я роблю так, щоб із ним розібралися. Це нормально. То він і дав мені його.

— Лише пізніше я помітив цей хитрий додатковий пункт. То й що? Він намагається бути хитрим. Він дав мені гарячу картоплину. Знаєте, в бізнесі звукозапису багацько гарячих картоплин. Їм просто треба давати ради. Завжди знайдуться люди, які залюбки дадуть замість вас чомусь ради, якщо вони хочуть просунутися службовими сходами вище. Якщо вони варті своєї сходинки, то вони теж передоручать це комусь іншому. Отримав гарячу картоплину — передай її. Я передав. Є безліч людей, які залюбки вирішують для мене різні проблеми. І знаєте що? Було дуже смішно спостерігати, як далеко й швидко передавалася ця конкретна картоплина. Спостерігаючи за цим, я багато дізнався про те, хто розумний, а хто ні. Але потім вона потрапляє до мого садка, а це, боюсь, дозволяє мені скористуватися штрафним застереженням. Його перебування у Вудсгеді — річ недешева, і я думаю, що цим нещасним випадком ваші клієнти все зіпсували. З цієї точки зору батіг знаходиться в нашій руці. Ми можемо просто скасувати все це. Повірте мені, я вже отримав усе, чого тільки міг бажати.

— Але послухайте, пане Джентлі. Думаю, ви розумієте мою позицію. Ми досить відверті один з одним, і мені це подобається. Зрозуміло, що в цій справі є багато нюансів, але я маю можливість здійснити багато речей. То може ми зможемо дійти якоїсь з чисельних можливих домовленостей? Чого б ви не побажали, пане Джентлі, це можна здійснити.

— Лише побачити, як ви здохнете, пане Дрейкот, — сказав Дірк Джентлі. — Оце й усе.

— Ну то й біс із тобою!

Дірк Джентлі розвернувся, вийшов з кімнати й пішов казати своєму новому клієнтові, що вони, напевно, мають проблему.

Розділ 31

Трохи згодом синій «BMW» тихо від'їхав від безлюдної площі перед вокзалом Сент-Панкрас і поїхав тихими вулицями геть.

Дещо пригнічений Дірк Джентлі надів капелюх і залишив свого щойно знайденого й щойно втраченого клієнта, який сказав, що хотів би зараз побути на самоті й можливо перетворитися на пацюка, як дехто інший.

Дірк зачинив за собою великі двері й повільно пішов на балкон, з якого відкривався вид на величезний зал богів і героїв — Вальгаллу. Саме цієї миті останні з гуляк розчинялися в повітрі й, напевно, з'являлися на вокзалі Сент-Панкрас. Якийсь час детектив дивився на пустий зал, де від вогнищ залишилися самі лише жарини.

Легким рухом голови він виконав такий самий перехід, і опинився в занедбаному коридорі пустого гранд-готелю «Мідланд». У вікно він побачив, як останні гуляки з Вальгалли виходять з великої темної зали вокзалу Сент-Панкрас на холодні вулиці Лондона, щоб знайти собі лавки, спроектовані для того, щоб на них неможливо було спати, й спробувати на них заснути.

Дірк зітхнув і спробував знайти вихід з покинутого готелю, але це виявилося складнішим, ніж він передбачав, бо готель являв собою величезний темний лабіринт. Зрештою він знайшов великі готичні спіральні сходи, що вели на самий низ, до величезних арок вестибюлю, прикрашених різьбленими драконами, грифонами й важкими прикрасами з кованого заліза. Головний вхід було заперто вже багато років, тож Діркові довелося знайти боковий коридор, що вів до іншого виходу, який уночі сторожив великій пітний чоловік. Чоловік вимагав від Дірка пояснити, як той потрапив у готель, і жодне з наданих пояснень його не задовольняло. Зрештою йому довелося просто дозволити Діркові вийти, бо інших варіантів у нього все одно не було.

Звідти Дірк пройшов до кас вокзалу, а потім і до самого вокзалу. Якийсь час він просто стояв там і дивився навколо, а потім вийшов крізь головний вхід і спустився сходинками, що вели до вулиці Сент-Панкрас. Вийшовши на вулицю, він так здивувався тому, що на нього миттєво не налетів орел, що спіткнувся, впав, і на нього наїхав один з перших ранкових мотокур'єрів.

Розділ 32

З оглушливим гуркотом Тор пробився крізь стіну дальнього кінця великої зали Вальгалли й був готовий оголосити всім присутнім богам і героям, що він, нарешті, зміг дістатися до Норвегії й знайшов там копію контракту, який Одін заховав глибоко в горі. Але він не зміг цього зробити, бо всі вже пішли й нікого не залишилося.

— Тут нікого немає, — сказав він Кейт, випускаючи її зі своїх великих рук. — Вони всі пішли.

Він розчаровано повісив голову.

— Що… — сказала була Кейт.

— Треба пошукати в його покоях, — сказав Тор, жбурнув свій молот на балкон, і молот потягнув його за собою.

Він бродив по великих апартаментах, не зважаючи уваги на благання, обурення й відверті образи, що йому кричала Кейт.

Одіна там не було.

— Він десь тут, — сердито казав Тор, тягнучи за собою молот. — Ми пройдемо крізь розділ між світами, — сказав він і знову взяв Кейт.

Вони з'явилися в іншому світі.

Вони були у великому номері в готелі. На підлозі було сміття й шматки зіпрілого килима, вікна були брудні, бо їх уже кілька років не мили. Всюди був послід голубів, а відлущена фарба виглядала так, ніби на стінах вибухнули кілька маленьких родин морських зірок.

Посередині приміщення стояло покинуте ліжко на коліщатках, в якому на ідеально випраній лляній постілі лежав старий чоловік; він плакав своїм єдиним оком.

— Я знайшов твій контракт, виродку! — лютував Тор, розмахуючи перед ним документом. — Я знайшов укладену тобою угоду. Ти продав усю нашу могутність… адвокатові та… рекламодавцю та… та усіляким іншим людям. Ти вкрав нашу могутність! У мене ти не міг вкрасти все, бо я надто сильний, але ти тримав мене спантеличеним і кожного разу, коли я сердився, робив зі мною погані речі. Ти всіма доступними тобі способами заважав мені повернутися в Норвегію, бо знав, що я знайду це! Ти і той отруйний гном Лай Дак! Ти кривдив і принижував мене кілька років і…

— Так, так, ми всі це знаємо, — сказав Одін.

— Що ж… Добре!

— Торе… — сказала Кейт.

— Тепер я позбувся всього того! — крикнув Тор.

— Так, я розумію…

— Я відправився туди, де міг спокійно полютувати, бо знав, що ти в цей час будеш зайнятий і очікуватимеш, що я буду тут, і я до дідька добре накричався, розтрощив дещо, і тепер зі мною все гаразд! І для початку я розірву ось це!

Він розірвав контракт, підкинув його шматки в повітря й спопелив їх поглядом.

— Торе… — сказала Кейт.

— І я виправлю все те, що ти змусив трапитися, щоб я боявся розлютитися. Бідолашна дівчина-реєстраторка з авіакомпанії, яка перетворилася на машину для продажу напоїв. Вжу-ух! Бам! Вона повернулася! Реактивний винищувач, що намагався збити мене, коли я летів до Норвегії! Вжу-ух! Бам! Він повернувся! Бачиш, я знов контролюю себе!

— Який винищувач? — спитала Кейт. — Ти мені про нього не розповідав.

— Він намагався збити мене над Північним морем. Ми з ним билися, я на мить розпалився й… перетворив його на орла, який дошкуляв мені відтоді. Тож тепер усе це виправлено. Не дивись так на мене. Я робив усе, що міг тоді зробити. Я подбав про його дружину, вплинувши на одну з лотерей. Слухай, — сердито додав він, — мені це все було дуже важко. Добре. Що ще?

— Моя настільна лампа, — тихо сказала Кейт.

— І настільна лампа Кейт! Більше вона не буде кошеням! Вжу-ух! Бам! Як Тор сказав — так і буде! Що це було?

Над Лондонським обрієм поширювалося рум'яне світіння.

— Торе, мені здається, що з твоїм батьком щось не так.

— Я дуже на це сподіваюсь! О. Що не так? Батьку? З тобою все гаразд?

— Я був такий дурний, такий нерозумний, — плакав Одін. — Я був такий злий і…

— Так, я теж такої думки, — сказав Тор і присів на краєчку ліжка. — То що ми тепер робитимемо?

— Я не думаю, що зможу прожити без свого льону, без сестри Бейлі та… Це було так довго, а я такий старий. Лай Дак казав, що я мушу вбити тебе, але я… я б радше вбив себе. О, Торе…

— О, — сказав Тор. — Зрозуміло. Що ж. Я не знаю, що тепер робити. Дідько. До дідька все.

— Торе…

— Так, так, що таке?!

— Торе, я знаю, яких заходів треба вжити щодо твого батька й Вудсгеду; це дуже просто, — сказала Кейт.

— Невже? Що саме?

— Я скажу тобі лише за однієї умови.

— Та невже? І що це за умова?

— Ти скажеш мені, скільки в Уельсі каменів.

— Що?! — обурено скрикнув Тор. — Геть від мене! Мова йде про кілька років мого життя!

Кейт знизала плечима.

— Ні, — сказав Тор. — Що завгодно, тільки не це! До того ж, — сумно додав він, — я тобі вже казав.

— Ні, не казав.

— Казав. Я сказав, що збився з рахунку десь у Мід-Ґлеморґані. Ну що мені тоді було робити, наново все починати?! Думай, дівчино, думай!

Розділ 33

Тупотячи стежкою по гористій території на східній півночі від Вальгалли — мережею стежок, які, здавалося, вели лише до інших стежок, які потім знову повертали вас до перших стежок, надаючи можливості спробувати ще раз — ішли дві фігури. Одна була великою, дурною, агресивною істотою з зеленими очима та з косою, що висіла в неї на поясі й часто сильно заважала йти. Друга істота була маленькою та шаленою, вона сиділа на спині першої й осатаніло підганяла її, чим теж лише заважала.

Зрештою вони дісталися до довгої низької смердючої будівлі, в яку вони зайшли й нетерпляче почали вимагати коней. Старий головний конюх вийшов до них, упізнав їх і спочатку відмовлявся допомагати їм, бо вже прочув про їхню ганьбу. У повітрі просвистіла коса, і голова конюха здивовано злетіла, а його тіло ображено зробило крок назад, непевно похитнулося, а потім, за відсутності інших вказівок, неквапливо гепнулося вперед. Голова впала в сіно.

Вбивці хутко запрягли у віз двох коней і поторохтіли з конюшні вздовж ширшої дороги, що вела на північ.

Вони швидко здолали приблизно милю; Лай Дак несамовито підганяв коней жорстокими ударами довгого батога. Але через кілька хвилин коні почали сповільнюватися й непевно озиратися. Лай Дак почав бити їх ще сильніше, але вони тривожилися дедалі більше, а потім раптом стали від страху дибки, перевернули віз, пасажири вивалилися на землю й одразу люто схопилися на ноги.

Лай Дак закричав на переляканих коней, а потім краєм ока побачив причину їхнього неспокою.

Це була не дуже страшна річ. Просто великий білий металевий ящик, що лежав догори дриґом на купі мотлоху біля дороги й торохтів.

Коні задкували й намагалися втекти від цієї великої білої торохтівки, але заплуталися у своїх посторонках і тому лише смикалися на місці, панікуючи й вкриваючись піною. Лай Дак швидко збагнув, що якщо не розібратися з тим ящиком, вони не заспокояться.

— Що б це не було, — заверещав він до зеленоокої істоти, — вбий його!

Зеленоокий відстебнув від свого паска косу й поліз на купу мотлоху туди, де торохтів ящик. Він копнув ящик ногою, і той заторохкотів сильніше. Він вперся в нього ногою й сильно штовхнув його з купи. Великий білий ящик сповз на півметра, а потім перекинувся й покотився на землю. Якусь мить він просто лежав, але зрештою двері розчинилися. Коні заверещали від страху.

Лай Дак і його зеленоокий головоріз з обережною цікавістю наблизилися до предмета, а потім з жахом відсахнулися, бо зсередини вивергнувся новий великий і могутній бог.

Розділ 34

Наступного дня, на зручній відстані від усіх тих подій і на зручній відстані від вікна з пропорційними розмірами, крізь яке струменілося ранкове світло, на білому ліжку лежав літній одноокий чоловік. Схожа на напівзруйнований намет газета лежала на підлозі, куди він її жбурнув дві хвилини тому.

Чоловік прокинувся, і це його не тішило. Його витончено слабкі руки лежали, трохи зігнуті, на білих лляних простирадлах і ледь помітно тремтіли.

Його звали по-різному: пан Одвін, Водін, Одін. Він був (і є) богом, більш того, він був спантеличеним і переляканим богом. Спантеличеним і переляканим він був через репортаж, який щойно прочитав на перших шпальтах газети, де йшлося про те, що інший бог відбився від стада й накоїв лиха. Це, звісно, не написали буквально, просто там ішлося про події минулої ночі, коли в Північному Лондоні зниклий реактивний винищувач загадковим чином вилетів на повній швидкості з будинку, в який він узагалі не міг поміститися. Він миттєво втратив свої крила, стрімко спікірував і розбився об дорогу, вибухнувши. Упродовж тих кількох секунд, що він був у повітрі, пілот устиг катапультуватися й приземлився — забитий і шокований, але живий. Він бубонів щось про дивних чоловіків із молотами, що літали над Північним морем.

На щастя, у той час, коли трапилася ця нез'ясовна катастрофа, на дорогах не було майже нікого, тож попри великі збитки через зруйновану нерухомість жертвами вибуху стали лише двоє невпізнаних людей, які їхали в автомобілі, який міг бути «BMW», можливо синього кольору, хоча ступінь зазнаних ним ушкоджень не дозволяла визначити це напевно.

Одін був надзвичайно стомлений і не хотів думати про це, не хотів думати про минулу ніч, не хотів думати ні про що, крім лляних простирадл і того, як гарно сестра Бейлі підіткнула їх навколо нього лише п'ять хвилин тому, а перед цим ще й десять хвилин тому.

До його кімнати зайшла американка — Кейт чи як там її. Він хотів, щоб вона дала йому спокій, щоб він міг поспати. Вона патякала про те, що все влаштовано. Вона привітала його з тим, що в нього високий кров'яний тиск, високий рівень холестерину й дуже слабке серце, а тому ця лікарня з великою радістю прийме його як довічного пацієнта в обмін на весь його статок. Їм навіть було байдуже, яким саме був його статок, бо було очевидно, що на таке коротке перебування має вистачити будь-якого статку.

Схоже, вона очікувала, що він має бути задоволений цим, тож він ласкаво кивнув, подякував їй і задоволено занурився в сон.

Розділ 35

Того самого дня прийшов до тями і Дірк Джентлі, також у лікарні. У нього були легкий струс мозку, подряпини, синці й перелом ноги. Він зіткнувся з величезними труднощами, коли спробував пояснити, що більшість із цих поранень йому завдали хлопчик і орел, а потрапити під мотоцикл кур'єра насправді було майже приємно — лежиш собі й ніхто на тебе не пікірує кожні дві хвилини.

Йому кололи заспокійливі засоби (іншими словами, він спав) майже до полудня, і він страждав від жахливих снів, у яких Лай Дак і зеленоокий велетень з косою ринулися тікати на північний схід від Вальгалли, а там на них напав і поглинув новонароджений Бог Неосяжної Вини, якому зрештою вдалося втекти з предмета, який був підозріло схожий на холодильник.

Дірк був радий прокинутися від життєрадісного вигуку:

— О, це ж ви, так? Ви мою книжку поцупили.

Розплющивши очі, він побачив перед собою Саллі Міллз — дівчину, яка минулого дня настирливо причепилася до нього в кав'ярні, не маючи для цього жодної підстави, крім того, що перш, ніж поцупити в неї книжку, він поцупив у неї каву.

— Що ж, я рада бачити, що ви послухалися моєї поради й звернулися до лікарні, де вашим носом можуть зайнятися як слід, — сказала вона, коли метушилася навколо. — Для цього ви, схоже, обрали дуже непрямий шлях, але найголовніше, що тепер ви тут. Ви знайшли ту дівчину, якою тоді цікавилися? Дивно, але ви зараз лежите в тому самому ліжку, в якому лежала вона. Якщо ви її ще побачите, передайте їй, будь ласка, цю піцу, яку вона замовила сюди перед тим, як виписалася. Вона вже охолола, але кур'єр наполягав на тому, що жінка дуже сильно вимагала доставку.

— Насправді я не засмучена тим, що ви вкрали ту книжку. Я навіть не знаю, навіщо я їх купую; вони не дуже хороші, але ж усі їх купують, так? Хтось мені казав, що подейкують, ніби він підписав угоду з дияволом абощо. Думаю, це все дурниці, хоча я чула про нього іншу історію, яка подобається мені значно більше. Виявляється, він завжди з якихось загадкових причин замовляє у свій номер у готелі курей, і ніхто не наважується спитати або хоча б припустити, навіщо вони йому, бо потім від тих курей не залишається навіть пір'ячка. А я познайомилася з людиною, яка знає, навіщо йому ті кури. Цій людині колись заплатили за те, щоб вона потайки винесла курей з його номеру. Завдяки цим курям Говард Белл отримує репутацію дуже дивного й демонічного чоловіка, і всі купують його книги. Гарна посада, якщо зможеш її отримати — ось що я скажу на це. Ну то гаразд, навряд чи ви хочете, щоб я тут базікала весь день, а навіть якщо й хочете, мені працювати треба. Головна медсестра каже, що вас можуть виписати сьогодні ввечері, щоб ви могли піти додому й поспати у власному ліжку, там вам має бути значно приємніше. У будь-якому разі сподіваюся, що вам покращає, ось вам дві газети.

Дірк узяв газети, радіючи тому, що залишився нарешті сам.

Спочатку він подивився, що казав про цей день Великий Заґанза. Великий Заґанза написав: «Ти дуже жирний, дурний і завжди носиш сміховинний капелюх, якого маєш соромитися».

Прочитавши це, Дірк тихо буркнув і розкрив гороскоп у іншій газеті. Там було написано: «Цього дня вам треба насолодитися домашнім затишком».

«Так, — думав він, — додому я повернусь із радістю». Він досі відчував дивне полегшення через те, що позбувся свого старого холодильника й з нетерпінням чекав на нову фазу стосунків із холодильниками, на нову модель, що зараз стояла в нього вдома на кухні.

Там був орел, якому треба буде дати ради, але цим він перейматиметься пізніше, коли повернеться додому.

Дірк звернувся до першої сторінки, щоб подивитися, чи немає там цікавих новин.

Примечания

1

«Діяння Бога» — англійський термін приблизно еквівалентний нашим «стихійне лихо» або «форс-мажор».

2

Англійською «Pain» означає «біль, страждання».

3

Гра слів. Одно зі значень слова «shades» — темні окуляри, а «Hades» означає Гадес або Аїд — давньогрецький бог підземного світу, володар царства тіней померлих.

4

Місцевість у південно-східній Англії.

5

Район Лондона.

6

«Ї-Цзін», або «Книга змін» — китайський філософсько-окультний трактат, присвячений ворожінню.

7

«Король Лір» цитується в перекладі М. Рильського.

8

В англійській мові є ідіоматичний вираз «повернути на південь», що приблизно означає «змінитися на гірше».

9

На честь бога Тора в англійській мові називається четвер.

Content

Дуґлас Адамс
Довге темне передвечір'я душі

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Примечания