Диккер Жоэль

Изчезването на Стефани Мейлър

Aвторски права

Joël Dicker

LA DISPARITION DE STEPHANIE MAILER

© Éditions De Fallois, Paris 2018

© Красимир Петров, превод

© Стефан Касъров, художник на корицата

ИК „Колибри“, 2019

ISBN 978-619-02-0374-2

За авторa

Жоел Дикер е роден в Женева през 1985 г. Завършил е право. Пише от дете. На 11 години основава списанието „Вестник на животните“. Първата му новела „Тигърът“ печели награда за млад автор. За първия си роман „Последните дни на нашите бащи“ получава Наградата на женевските писатели. „Истината за случая Хари Куебърт“ е вторият му роман. Номиниран е за наградите „Гонкур“ и „Ентералие“. Удостоен е с Голямата награда за роман на Френската академия, с Награда „Гонкур“ на гимназистите и с Наградата за призвание „Блюстейн-Бланше“. Правата за издаването му са купени в повече от 30 страни, а продажбите надвишават 3 000 000 екземпляра

Анотация

30 юли 1994 година. Малък курортен град в района на Хемптънс, в щата Ню Йорк, е потресен от жестоко престъпление: убит е кметът на градчето заедно с цялото си семейство, както и млада жена, станала неволен свидетел. Случаят е поет от щатската полиция и разследването е поверено на двама млади полицаи, Джеси Розенбърг и Дерек Скот. С упоритост и амбиция те успяват да съберат достатъчно солидни улики и да разобличат убиеца, с което си спечелват уважението на колегите и дори награда за добре свършената работа. Ала двайсет години по-късно, през лятото на 2014 година, една журналистка на име Стефани Мейлър заявява на Джеси, че навремето са се излъгали в самоличността на извършителя. Скоро след това тя на свой ред изчезва при тайнствени обстоятелства. Какво е сполетяло Стефани Мейлър? Какво е открила тя? И преди всичко, какво всъщност се е случило вечерта на 30 юли 1994 година?

Драги читатели,

Преди да разтворите страниците на този роман, бих искал да отдам последна почит на моя издател Бернар дьо Фалоа, който ни напусна през януари 2018 година.

Той беше необикновена личност и притежаваше изключителен издателски нюх. На него дължа всичко. Той беше шансът на моя живот. Страшно ще ми липсва.

А сега, нека четем!

На Констанс

По повод събитията от 30 юли 1994 година

Само онези, които добре познават района на Хемптънс в щата Ню Йорк, помнят случилото се на 30 юли 1994 година в Орфия, малко курортно градче на брега на океана.

През онази вечер в Орфия се състоя откриването на първия театрален фестивал, събитие от национално значение, което привлече многобройна публика. Още в късния следобед туристите и местните жители започнаха да се събират на главната улица, за да присъстват на многобройните празнични прояви, организирани от кметството. Изоставени от своите обитатели, жилищните квартали до такава степен опустяха, че придобиха облика на призрачен град; нямаше ги минувачите по тротоарите, двойките пред входовете, децата на ролери по улиците, в градините не се мяркаше жива душа. Всички се бяха изсипали на главната улица.

Към 20 часа, в напълно обезлюдения квартал Пенфийлд единственият белег за човешко присъствие беше една кола, която бавно кръстосваше празните улици. Мъжът на волана внимателно оглеждаше тротоарите, а в очите му се четеше нарастваща паника. Никога преди не се бе чувствал толкова сам. Нямаше кой да му помогне. Не знаеше какво да прави. Отчаяно търсеше жена си: тя излезе да потича и така и не се завърна.

Самюъл и Меган Падалин бяха сред малцината жители, решили да си останат у дома през тази първа фестивална вечер. Не бяха успели да се снабдят с билети за първото представление от превзетите с щурм гишета, а и не проявяваха никакъв интерес към всенародното веселие по главната улица и на крайбрежния булевард.

Привечер Меган излезе, както винаги, към 18 и 30 за редовния си джогинг. С изключение на неделите, когато даваше почивка на тялото си, тя всеки ден от седмицата следваше един и същи маршрут. След като излезеше, първо поемаше по улица „Пенфийлд“ до „Пенфийлд Кресчънт“, която се извиваше в полукръг около малък парк. Там тя спираше на моравата, за да направи винаги една и съща серия упражнения, сетне се връщаше по същия път. Всичко това ѝ отнемаше точно четиресет и пет минути. Понякога петдесет, ако удължеше упражненията. Никога повече.

В 19 и 30 на Самюъл Падалин му се стори странно, че тя още не се е прибрала.

В 19 и 45 започна да се тревожи.

В 20 часа се разхождаше нервно във всекидневната.

В 20 и 10 не издържа и се качи в колата, за да обиколи квартала. Реши, че най-логично е да поеме по обичайния маршрут на Меган. Тъкмо така и направи.

Подкара по улица „Пенфийлд“, стигна до „Пенфийлд Кресчънт“ и отби. Спря колата, за да огледа парка, но не видя никого. Едва когато потегли отново, зърна на тротоара нещо, което отначало взе за купчина дрехи. Миг по-късно осъзна, че това е човешко тяло. Изскочи от колата с разтуптяно сърце: беше жена му.

В полицията Самюъл Падалин обясни как отначало помислил, че ѝ е прилошало от горещината. Изплашил се да не е получила сърдечна криза. Ала когато се приближил до Меган, видял кръвта и дупката в черепа ѝ.

Разкрещял се, викал за помощ, без да знае дали трябва да остане до нея, или да изтича и да чука по вратите на къщите, за да открие някой, който да позвъни на спешния телефон. Пред очите му паднала мъгла, имал чувството, че краката не го държат. Най-сетне виковете му привлекли един обитател от съседната улица, който се обадил.

Няколко минути по-късно полицията блокира квартала.

Докато опъваше предупредителната лента, един от първите пристигнали полицейски служители обърна внимание, че входната врата на къщата на кмета, недалеч от тялото на Меган, е полуотворена. Приближи и установи, че бравата е разбита. Извади оръжието си, с един скок изкачи стълбите, стигна до площадката и повика. Никой не му отговори. Бутна вратата с крак и видя в коридора труп на жена. Незабавно извика подкрепление, след което внимателно пристъпи във вътрешността на къщата с пистолет в ръка. С ужас зърна в малка всекидневна отдясно тялото на момче. После откри в кухнята кмета, потънал в кръв, който също беше мъртъв.

Цялото семейство беше избито.

ПЪРВА ЧАСТ - В бездната

- 7

ИЗЧЕЗВАНЕТО НА ЕДНА ЖУРНАЛИСТКА

Понеделник, 23 юни – вторник, 1 юли 2014 година

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Понеделник, 23 юни 2014 г.

33 дни преди премиерата на двайсет и първия театрален

фестивал в Орфия

За пръв и последен път видях Стефани Мейлър, когато тя се появи на малкото празненство, организирано в моя чест по повод оставката ми от полицията на щата Ню Йорк.

През онзи ден колеги от всички отдели се бяха струпали под палещото обедно слънце пред дървената естрада, която издигаха за подобни случаи на паркинга до регионалния център на щатската полиция. Самият аз се бях изтъпанил на нея, редом с майор Маккена, под чието началство бе преминала цялата ми служба и който в този момент се беше заел да изтъква моите заслуги.

„Джеси Розенбърг е полицейски капитан, който, макар и млад, е решил да напусне редиците ни – каза майорът и думите му предизвикаха всеобщ смях. – Никога не съм си представял, че ще си тръгне преди мен. Явно животът е зле устроен: всички се надяват аз да се махна, но все още съм тук, и всички разчитат Джеси да остане, но ето че той си заминава.“

Бях четиресет и пет годишен и напусках полицията доволен и щастлив. След двайсет и три години служба бях решил да изляза в пенсия, на която вече имах право, с намерение да осъществя мой отколешен проект. До 30 юни ми оставаше още една седмица работа. След това започваше нова страница от моя живот.

„Спомням си първия сериозен случай на Джеси – продължи майорът. – Четворно убийство, което той разкри по блестящ начин, макар никой от отдела да не вярваше, че това ще е по силите му. Та той беше съвсем начинаещ полицай. От този момент нататък всички разбраха на какво е способен Джеси. Колегите, които са работили с него, знаят как действаше той по време на разследванията и затова ще си позволя да кажа, че Джеси беше най-добрият от нас. Не случайно му излезе прозвището капитан сто процента, защото такава беше успеваемостта му като разследващ полицай и в това отношение нямаше равен на себе си. Всички му се възхищаваха, допитваха се до него и съвсем естествено той в продължение на години беше инструктор в Полицейската академия. Да си призная, Джеси, от двайсет години насам всички ти завиждахме!“

Присъстващите отново избухнаха в смях.

„Ние така и не разбрахме с какъв проект си решил да се захванеш, но ти пожелаваме успех в твоето бъдещо начинание. Знай, че ще ни липсваш, ще липсваш на полицията, но преди всичко на нашите жени, които по време на събиранията не откъсваха очи от теб.“

Последва гръм от ръкопляскания. Майорът ме прегърна приятелски, след което слязох от естрадата и отидох да се здрависам с колегите, дошли да ме почетат с присъствието си, преди те да са се втурнали към бюфета.

За момент останах сам и тогава към мен приближи красива жена на около трийсет години, която не помнех да съм виждал преди.

– Значи, вие сте прословутият капитан сто процента? – запита ме закачливо тя.

– Така излиза – отвърнах с усмивка. – Познаваме ли се?

– Не. Казвам се Стефани Мейлър. Журналистка съм от „Орфия Кроникъл“.

Стиснахме си ръцете и тогава Стефани каза:

– Имате ли нещо против да ви наричам капитан деветдесет и девет процента?

– Да ни би да смятате, че има случай, който не съм решил? – понамръщих се аз.

Вместо отговор тя извади от чантата си фотокопие на изрезка от брой на „Орфия Кроникъл“ с дата 1 август 1994 година и ми го подаде:

Четворно убийство в Орфия:

Кметът и цялото му семейство са убити

В събота вечерта кметът на Орфия Джоузеф Гордън, неговата съпруга и десетгодишният им син са били убити в техния дом. Четвъртата жертва е Меган Падалин, трийсет и две годишна. В момента на престъплението младата жена е излязла на джогинг и без съмнение е станала неволен свидетел. Била е застреляна насред улицата, пред къщата на кмета.

Към статията имаше моя снимка на местопрестъплението заедно с тогавашния ми партньор Дерек Скот.

– Какво искате да кажете? – запитах я аз.

– Вие така и не сте решили този случай, капитане.

– Какви ги говорите?

– През 1994 година не сте заловили истинския извършител. Мислех си, че ще искате да го научите, преди да напуснете полицията.

Отначало помислих, че това е някаква неуместна шега на моите колеги, но скоро разбрах, че Стефани е съвсем сериозна.

– Да не би да правите собствено разследване? – запитах я аз.

– Нещо такова, капитане.

– Нещо такова? Ще се наложи да споделите повече, ако искате да ви повярвам.

– Говоря истината, капитане. След малко имам среща, която ще ми позволи да се сдобия с неопровержимо доказателство.

– Среща с кого?

– Капитане – усмихна се дяволито тя, – не ме смятайте за някоя новачка. Никой журналист няма да изпусне подобен материал. Обещавам да споделя с вас моите разкрития, но когато му дойде времето. Засега имам към вас само една молба: да получа достъп до полицейското досие по случая.

– Наричате това молба, но според мен си е чисто изнудване! – възразих аз. – Първо ми покажете резултатите от вашето разследване. Твърдението ви е прекалено сериозно, Стефани.

– Наясно съм, капитан Розенбърг. Затова и нямам никакво намерение щатската полиция да ми диша във врата.

– Напомням ви, че по закон сте длъжна да предоставите на полицията цялата информация, с която разполагате. Като нищо мога да извърша обиск в редакцията на вашия вестник.

Реакцията ми видимо разочарова Стефани.

– Много жалко, капитан деветдесет и девет процента – въздъхна тя. – Въобразявах си, че ще ви е интересно, но явно вече мислите за пенсия и за проекта, който майорът спомена в речта си. Що за проект е това? Да не сте решили да ремонтирате някоя стара яхта?

– Не е ваша работа – сопнах ѝ се аз.

Тя сви рамене и се отдалечи. Бях сигурен, че блъфира, и наистина, след като бе направила няколко крачки, се обърна към мен:

– Отговорът е бил пред очите ви, капитан Розенбърг. Вие просто не сте го видели.

Бях едновременно заинтригуван и ядосан.

– Не съм сигурен, че ви разбирам, Стефани.

Тогава тя вдигна ръка пред очите ми.

– Какво виждате, капитане?

– Виждам ръката ви.

– А аз ви показвах пръстите си – поправи ме тя.

– Да, но аз виждах ръката ви – настоях, без да мога да проумея какво има предвид.

– В това е проблемът. Видяхте онова, което сте искали да видите, а не онова, което ви е било показано. Така сте се провалили преди двайсет години.

Това бяха последните ѝ думи. Тя си тръгна, като ми остави своята загадка, визитната си картичка и фотокопието на статията.

Зърнах пред бюфета Дерек Скот, моят тогавашен партньор, който сега работеше в Административния отдел, отидох при него и му показах изрезката от вестника.

– Ти си все същият, Джеси – каза ми той, като погледна снимката към статията. – Какво искаше от теб онова момиче?

– Беше някаква журналистка. Според нея през деветдесет и четвърта сме се издънили. Твърди, че разследването ни е било пълен провал и не сме заловили истинския извършител.

– Какво? – възкликна Дерек. – Това са пълни глупости.

– Зная.

– И какво по-точно ти каза?

– Че отговорът бил пред очите ни, но ние не сме го видели.

Дерек ме погледна смаяно. И той на свой ред бе смутен, но реши да не се обременява с излишни съмнения.

– Я не ѝ обръщай внимание – изръмжа накрая той. – Някаква си второразредна журналистка се опитва да си прави реклама за наша сметка.

– Може би си прав – отвърнах му колебливо. – А може би не.

Обходих с очи паркинга и забелязах Стефани да се качва в своята кола. Тя ми махна с ръка и подвикна: „До скоро, капитан Розенбърг“.

Само че това „скоро“ така и не настъпи.

Чисто и просто същия ден тя изчезна.

ДЕРЕК СКОТ

Спомням си отлично деня, когато започна всичко. Беше събота, 30 юли 1994 година.

Нея вечер двамата с Джеси бяхме дежурни. Спряхме да хапнем в „Блу Лагун“, моден ресторант, където Дарла и Наташа бяха сервитьорки.

По онова време Джеси ходеше с Наташа от няколко години. Дарла беше най-добрата ѝ приятелка. Двете смятаха да отворят свой ресторант и по цели дни крояха планове: бяха намерили помещение и очакваха да получат разрешение за преустройството. Вечер и през почивните дни работеха в „Блу Лагун“ и отделяха настрани половината от припечеленото, за да го вложат в бъдещото заведение.

В „Блу Лагун“ те охотно биха се заели с управата или с работа в кухнята, но собственикът постоянно им повтаряше: „С вашите красиви муцунки и сладки дупета мястото ви е в салона. Не се оплаквайте, защото от бакшиши получавате повече, отколкото заплащането в кухнята“. В това отношение той беше напълно прав: много клиенти идваха в „Блу Лагун“ само за да бъдат обслужени от тях. И двете бяха красиви, мили и постоянно усмихнати. С такива качества нямаше никакво съмнение, че бъдещият им ресторант, за който вече се беше разчуло, ще се радва на небивал успех.

Дарла си нямаше приятел и честно казано, откакто я бях видял за пръв път, постоянно си мислех за нея. Все карах Джеси да се отбием в „Блу Лагун“ да пием кафе с тях. Когато пък се събираха у Джеси да обсъждат бъдещия ресторант, аз се присламчвах и правех мили очи на Дарла, но все не стигах до никъде.

Към осем и половина вечерта на онзи прословут 30 юли ние с Джеси вечеряхме на бара и си подхвърляхме закачки с Наташа и Дарла, които сновяха наоколо. Ненадейно моят пейджър започна да писука и в същото време се обади и пейджърът на Джеси. Спогледахме се разтревожено.

– За да викат и двама ви, сигурно е нещо сериозно – обади се Наташа.

Сетне ни посочи телефонната кабина в дъното на ресторанта и апарата отстрани на бара. Джеси се запъти към кабината, а аз се обадих от бара. Разговорът се оказа кратък.

– Спешно повикване до всички патрули, извършено е четворно убийство – обясних на Наташа и Дарла, след което оставих слушалката и веднага хукнах към изхода.

През това време Джеси навличаше куртката.

– По-живо – подканих го аз. – Първият екип от Криминалния отдел, който стигне до мястото, ще поеме случая.

Бяхме млади и амбициозни. Това беше шанс двамата да се заемем с първото ни сериозно разследване. По онова време бях вече сержант и имах повече опит от Джеси. Началството много ме уважаваше. По всеобщо мнение ми предстоеше обещаваща кариера.

Изхвърчахме на улицата и скочихме в колата, аз зад волана, а Джеси до мен.

Потеглих с мръсна газ, а Джеси вдигна от пода сигналната лампа и през сваленото стъкло я лепна на покрива. Червената светлина блесна в околния мрак.

Така започна всичко.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Четвъртък, 26 юни 2014 г.

30 дни преди премиерата

Мислех си, че ще прекарам последната седмица в полицията, като се шляя по коридорите и пия кафе за последно с колегите. Ала ето че вече трети ден от сутрин до вечер седях затворен в моя кабинет и преглеждах материалите по четворното убийство през 1994 г., които бях взел от архива. След срещата с въпросната Стефани Мейлър се чувствах разстроен: не можех да мисля за нищо друго, освен за онази статия и за казаното от нея: „Отговорът е бил пред очите ви. Вие просто не сте го видели“.

Струваше ми се обаче, че сме видели всичко. Колкото повече се ровех в досието, толкова по-силно се убеждавах, че това е едно от най-съвестно проведените разследвания в моята кариера: всички улики бяха налице, доказателствата, че заподозреният е истинският убиец, бяха неоспорими. Двамата с Дерек бяхме работили добросъвестно. Не открих нито един пропуск. Как бихме могли да се излъжем в самоличността на извършителя?

Този следобед Дерек влезе в моя кабинет.

– Какви ги вършиш, Джеси? Всички те чакаме в кафето. Колегите от Административния отдел са ти приготвили торта.

– Идвам, Дерек. Съжалявам, нещо се бях отнесъл.

Той погледна пръснатите върху бюрото документи, взе един и възкликна:

– Я стига! Само не ми казвай, че си се вързал на приказките на онази журналистка?

– Виж какво, Дерек, исках само да се уверя, че…

Той не ме остави да довърша:

– Джеси, досието е бетон! Знаеш го не по-зле от мен. Хайде, тръгвай, всички те чакат.

Кимнах.

– Само още минутка. Идвам веднага.

Той въздъхна и излезе. Взех визитната картичка на Стефани и набрах нейния номер. Телефонът ѝ беше изключен. Вече бях опитвал да се свържа с нея предишната вечер, но без успех. Самата тя не ме бе търсила след нашата среща в понеделник и затова реших да не упорствам повече. Знаеше къде да ме намери. Казах си, че Дерек има право: нищо не би могло да подложи на съмнение заключението от разследването през 1994 година и затова спокойно се присъединих към колегите в кафето.

Когато един час по-късно се върнах, намерих в кабинета факс от щатската полиция в Ривърдейл, Хемптънс, който съобщаваше за изчезването на млада жена: Стефани Мейлър, 32 години, журналистка. В неизвестност от понеделник.

Изтръпнах. Откъснах листа от факс-машината и грабнах телефона, за да се свържа с управлението в Ривърдейл. Полицаят отсреща ми обясни, че сигналът бил подаден в ранния следобед от родителите на Стефани Мейлър, които се тревожели, че дъщеря им не се е обаждала от понеделник насам.

– Защо са се обърнали направо към щатската полиция, а не към местната? – запитах аз.

– Така са и постъпили, но, изглежда, местната полиция не е взела случая присърце. Ето защо сметнах, че ще е по-добре да се обърна направо към отдела за тежки престъпления. Може да не е сериозно, но все пак предпочетох да ви предам информацията.

– Правилно сте постъпили. Ще се заема със случая.

Майката на Стефани, на която незабавно позвъних, сподели с мен силната си тревога. За последен път се чули с дъщеря си в понеделник сутринта. Оттогава нищо. Мобилният ѝ телефон бил изключен. Никоя от приятелките на Стефани също не могла да се свърже с нея. Накрая, заедно със служители на местната полиция майката отишла до жилището на дъщеря си, но и там нямало никого.

Веднага отидох при Дерек в Административния отдел.

– Стефани Мейлър, журналистката, която беше тук в понеделник, е изчезнала – казах му аз.

– Какви ги приказваш, Джеси?

Подадох му съобщението за изчезнало лице.

– Погледни сам. Налага се да отидем до Орфия и да проверим какво се е случило. И дума не може да става за съвпадение.

Дерек въздъхна.

– Джеси, ти нямаше ли да напускаш полицията?

– Едва след четири дни. Междувременно все още съм ченге. В понеделник, когато я видях, Стефани ми каза, че има среща, която ще ѝ позволи да се сдобие с липсващите доказателства за нейното разследване…

– Остави случая на някой колега – предложи ми той.

– И дума да не става! Дерек, това момиче ми заяви, че през 1994 година…

– Делото е приключено, Джеси! – прекъсна ме той. – Минали работи! Какво те е прихванало изведнъж? Защо искаш непременно да се ровиш? Нима искаш отново да минеш през всичко това?

Стана ми неприятно, че той не желае да ме подкрепи.

– Значи, не искаш да дойдеш с мен в Орфия?

– Не, Джеси. Съжалявам. Струва ми се, че нещо си се побъркал.

И така, наложи се да замина сам за Орфия, където не бях стъпвал от двайсет години. От четворното убийство насам.

От регионалния център на щатската полиция до града имаше един час път, но за да спечеля време, включих сирената и светлините на колата и престанах да се съобразявам с ограниченията на скоростта. Поех по магистрала 27 до кръстовището към Ривърхед, сетне на северозапад по магистрала 25. Последният участък от пътя минаваше през разкошна местност, между величествена гора и осеяни с лилии малки езера. Не след дълго стигнах до шосе 17, право и безлюдно, и полетях по него като стрела към Орфия. Грамадна табела ми съобщи, че съм пристигнал.

ДОБРЕ ДОШЛИ В ОРФИЯ, ЩАТ НЮ ЙОРК

Национален театрален фестивал, 26 юли – 9 август

Беше седемнайсет часът. Подкарах по потъналата в зеленина и цветя главна улица. От двете ми страни се редяха ресторанти, тераси и магазини. Цареше спокойна отпускарска атмосфера. Тъй като Четвърти юли наближаваше, по стълбовете на уличните лампи висяха национални знамена, а афиши съобщаваха, че вечерта на националния празник ще има увеселение с фойерверки. Мнозина вече бяха излезли на вечерна разходка по обградената с подстригани храсти и цветни лехи алея на крайбрежния булевард, пред павилионите, предлагащи разходка за наблюдаване на китовете и велосипеди под наем се трупаха хора. Целият град напомняше филмов декор.

Реших най-напред да се отбия в управлението на местната полиция.

Рон Гъливър, шефът на полицията в Орфия, ме прие в кабинета си. Не стана нужда да му припомням, че сме се виждали преди двайсет години, тъй като не ме беше забравил.

– Изобщо не сте се променили – каза ми той, докато се здрависвахме.

Не бих могъл да кажа същото за него. Годините му се бяха отразили не дотам добре, а и здравата беше напълнял. Макар да беше късно за обяд и рано за вечеря, в момента се бе заел да опразни пластмасова кутия със спагети. Докато му обяснявах причината за моето посещение, той успя да я преполови и гледката никак не беше от приятните.

– Стефани Мейлър ли? – възкликна учудено той с пълна уста. – Вече проверихме случая. Не може да се каже, че е изчезнала. Обясних това на родителите ѝ, които определено са големи досадници. Ти им говориш, но те си знаят своето!

– Може би просто се тревожат за дъщеря си – отбелязах аз. – От три дин нямат вести от нея и смятат, че това не е нормално. Сам разбирате защо имам намерение час по-скоро да проверя как стоят нещата.

– Стефани Мейлър е на трийсет и две години и е свободна да прави каквото си иска, нали така? Повярвайте ми, капитан Розенбърг, ако имах родители като нейните, и на мен би ми се искало да избягам. Можете да бъдете спокоен, Стефани просто отсъства за няколко дни.

– Откъде можете да бъдете сигурен?

– Зная го от нейния шеф, главният редактор на „Орфия Кроникъл“. Изпратила му е съобщение в понеделник вечерта.

– Вечерта, когато е изчезнала.

– Нали ви казах, че не е изчезнала! – ядоса се началник Гъливър.

При всяко негово възклицание, устата му изстрелваше към мен залп от доматено пюре. Дръпнах се назад, за да опазя чистата си засега риза. Гъливър преглътна и продължи:

– Моят заместник придружи родителите ѝ до нейното жилище. Когато отвориха с техния ключ и прегледаха обстановката, се оказа, че всичко си е на мястото. Съобщението до нейния редактор ни убеди, че няма нищо тревожно. Стефани не е длъжна да се отчита пред когото и да било. Изобщо не е наша работа къде ходи тя и какво прави. И все пак ние най-добросъвестно си изпълнихме задълженията. Затова, моля ви, недейте и вие да ни се мотаете в краката.

– Родителите наистина са много разтревожени – настоях аз. – Ако нямате нищо против, бих искал лично да се убедя, че всичко е наред.

– Ако смятате да си губите времето, аз няма да ви преча. Изчакайте моя заместник Джаспър Монтейн да се върне от дежурство. Досега той се занимаваше със случая.

Когато главен сержант Джаспър Монтейн най-сетне се появи, аз се озовах лице в лице със същинска планина от мускули, при това със застрашителен вид. Той повтори как придружил родителите на Стефани, как влезли в нейното жилище, но нея я нямало. Вътре всичко било нормално, никакви следи от борба. Сетне Монтейн огледал съседните улици, но така и не открил колата на Стефани. Не пропуснал дори да се обади до болниците и полицейските управления в района, но не научил нищо повече. Чисто и просто Стефани Мейлър не си била у дома.

Исках лично да хвърля един поглед в апартамента на Стефани и той предложи да дойде с мен. Тя живееше на „Бендъм Роуд“, тиха уличка, недалеч от главната, в тясна двуетажна сграда. На партера имаше кинкалерия, първият етаж бе зает от друг наемател, а Стефани живееше на втория.

Позвъних настоятелно на входната врата. Почуках, повиках, но очевидно вътре нямаше никого.

– Сам виждате, че не си е у дома – обади се Монтейн.

Натиснах дръжката, но вратата се оказа заключена.

– Как можем да влезем? – запитах го аз.

– Имате ли ключ?

– Не.

– И аз нямам. Предишния път отключиха родителите.

– Значи, няма да можем да влезем?

– Не. Все пак няма да разбием вратата без основателна причина! За собствено успокоение можете да отидете в редакцията на местния вестник. Поговорете с главния редактор и той ще ви покаже съобщението на Стефани от понеделник вечерта.

– А съседът от долния етаж?

– Брад Мелшоу? Разпитвах го вчера. Не е видял и не е чул нищо особено. Няма смисъл да звъним у тях. Той е главен готвач в „Кафе Атена“, скъпарски ресторант на главната улица, и в момента е на работа.

Аз обаче не се отказах: слязох и позвъних на вратата на въпросния Брад Мелшоу. Никой не ми отвори.

– Нали ви казах – въздъхна Монтейн, докато слизаше към изхода, а аз все още очаквах някой да се появи.

Когато на свой ред слязох по стълбите, Монтейн вече беше излязъл на улицата. Използвах случая, че съм сам, и прегледах пощенската кутия на Стефани. Веднага забелязах, че вътре има писмо, и през процепа успях да го издърпам. Сгънах го на две и го пъхнах в джоба на панталона.

Сетне Монтейн ме откара до редакцията на „Орфия Кроникъл“, на две крачки от главната улица, за да поговоря с Майкъл Бърд, главен редактор на вестника.

Самата редакция беше разположена в тухлена сграда. Отвън изглеждаше прилично, но вътре се оказа доста запусната.

Главният редактор Майкъл Бърд ни прие в кабинета си. През 1994 година вече работел в Орфия, но не си спомнях да съм го виждал тогава. Бърд обясни, че по стечение на обстоятелствата поел ръководството на „Орфия Кроникъл“ три дни преди четворното убийство, затова му се наложило да се рови в разни книжа и не можал да се появи на терен. Запитах го:

– От колко време Стефани Мейлър работи при вас?

– От около девет месеца. Постъпи миналия септември.

– Добра журналистка ли е?

– Много е добра. Доста над равнището на вестника. За нас това е важно, защото трудно набираме качествени материали. Зле сме с финансите: оцеляваме благодарение на това, че кметството ни отстъпи тези помещения. В наши дни хората престанаха да четат вестници, а и малцина пускат обяви. Преди бяхме четен и уважаван местен вестник, но сега защо ви е „Орфия Кроникъл“, когато можете да четете онлайн „Ню Йорк Таймс“? Да не говорим за онези, които изобщо не четат, а черпят сведения от Фейсбук.

– Кога видяхте за последен път Стефани?

– В понеделник сутринта. На седмичната оперативка.

– Забелязахте ли нещо особено? Нещо необичайно в държанието ѝ?

– Не, нищо конкретно. Зная, че родителите на Стефани се тревожат, но вчера обясних на тях и на заместник-началника Монтейн, че в понеделник вечерта Стефани ми изпрати съобщение, че ще отсъства за известно време.

Той извади мобилния телефон от джоба си и ми показа съобщението, получено в полунощ, в понеделник срещу вторник:

Налага се за известно време да отсъствам от Орфия. Важно е. По-късно ще ти обясня всичко.

– И оттогава насам нямате новини? – запитах го аз.

– Не. Но честно казано, не се притеснявам за нея. Като журналистка Стефани предпочита да действа самостоятелно. Има си собствен подход в подготовката на статиите. Не ѝ се меся в работата.

– И с какво се занимава в момента?

– С театралния фестивал. Всяка година през юли в Орфия се провежда голям театрален фестивал.

– Да, известно ми е.

– Намерението на Стефани беше да опише фестивала отвътре. Готви поредица статии на тази тема. В момента интервюира доброволците, които осигуряват редовното провеждане на фестивала.

– Често ли се случва да „изчезва“ по този начин? – заинтересувах се аз.

– Бих казал по-скоро да „отсъства“ – уточни Майкъл Бърд. – Да, тя редовно отсъства. Сам знаете, че професията на журналиста изисква той често да изоставя своя кабинет.

– Стефани споменавала ли ви е за провеждано от нея мащабно разследване? Тя самата твърдеше, че в понеделник вечерта имала важна среща…

Нарочно зададох въпроса най-общо и не влязох в подробности. Майкъл Бърд обаче поклати глава:

– Не, не ми е споменавала подобно нещо.

След като излязохме от редакцията, Монтейн беше по-уверен от всякога, че няма място за тревога, и ме подкани да си ходя.

– Началник Гъливър иска да знае дали смятате да си вървите.

– Да – успокоих го аз. – Мисля, че направих, каквото можах.

Когато седнах в колата, първата ми работа беше да отворя плика, който открих в пощенската кутия на Стефани. Беше извлечение от кредитна карта. Прегледах го внимателно.

Наред с всекидневните разходи (гориво, пазаруване в супермаркета, теглене от банкомат, купени книги от книжарницата в Орфия) открих множество заплащания на пътна такса за магистрала при Манхатън: напоследък Стефани бе ходила редовно до Ню Йорк. Освен това бе купила двупосочен билет до Лос Анджелис за 10 и 13 юни. Имаше и направени там разходи, сред които хотел, което означаваше, че наистина бе ходила дотам. Може би си имаше приятел в Калифорния. При всички случаи се оказваше, че тази млада жена не се свърта на едно място. Нищо чудно, че ѝ се е случвало често да отсъства. Можех да разбера местната полиция: нямаше нито едно доказателство, което да говори за изчезване. Стефани беше пълнолетна и свободна да прави каквото си ще, без да се отчита пред никого. При липсата на тревожни данни и аз бях на път да се откажа от по-нататъшно издирване, когато вниманието ми беше привлечено от една подробност. Нещо не беше както трябва, а именно редакцията на „Орфия Кроникъл“. Тя по никакъв начин не съвпадаше с представата, която си бях изградил за Стефани. Вярно, че не я познавах, но самочувствието, с което се бе обърнала към мен преди три дни, подхождаше по-скоро на журналистка от „Ню Йорк Таймс“, отколкото от местен вестник, издаван в курортно градче някъде в Хемптънс. Именно тази подробност ме накара да продължа нататък и да посетя родителите на Стефани, които живееха в Саг Харбър, на двайсет минути с кола.

Беше деветнайсет часът.

* * *

По същото това време на главната улица на Орфия Ана Кенър паркира колата пред „Кафе Атена“, където имаше среща с Лорийн, нейна приятелка от детството, и с нейния съпруг Пол.

Лорийн и Пол бяха приятелите, с които Ана се срещаше най-често, откакто напусна Ню Йорк и се установи в Орфия. Родителите на Пол притежаваха къща в Саутхемптън, на петнайсетина мили оттук, където редовно прекарваха дълги уикенди, напускайки Манхатън още в четвъртък, за да избегнат задръстванията.

Ана тъкмо се канеше да слезе от колата, когато зърна на терасата на ресторанта Лорийн и Пол, но преди всичко забеляза, че на тяхната маса има още един мъж. Веднага разбра какво е положението и позвъни на Лорийн.

– Значи, отново си ми организирала среща, така ли? – сряза я тя веднага щом Лорийн вдигна.

Настъпи неловко мълчание.

– Може и така да е – отвърна накрая тя. – Ти откъде знаеш?

– Интуицията ми подсказва – излъга Ана. – Лорийн, защо ми сервираш подобни неща?

Единственият упрек, който Ана би могла да отправи към своята приятелка, бе, че тя непрекъснато се грижеше за личния ѝ живот, като се опитваше да ѝ натрапи всеки мъж, който ѝ попаднеше пред очите.

– Този наистина ще ти хареса – увери я Лорийн, когато се отдалечи на достатъчно разстояние от масата, за да не я чуе поредният мъж. – Имай ми доверие.

– Виж какво, Лорийн, тази вечер няма да стане. Все още съм на работа и върху бюрото ми има куп книжа, с които трябва да приключа.

Ана развеселено гледаше как Лорийн снове на терасата.

– Ана, моля те, не ми връзвай тенекия! Ти си на трийсет и три години и имаш нужда от мъж! Я ми кажи от колко време не си се чукала?

Това беше последният аргумент, до който прибягваше Лорийн. На Ана обаче подобни нагласени срещи никак не ѝ бяха по вкуса.

– Съжалявам, Лорийн. Освен това съм дежурна…

– Тези твои дежурства! В този град никога нищо не се случва. Имаш право все пак да поохлабиш малко!

Тъкмо тогава някакъв шофьор натисна клаксона и Лорийн чу звука едновременно откъм улицата и в слушалката.

– Аха, хванах ли те, малката! – възкликна тя и се втурна към тротоара. – Къде си?

Ана така и не успя да реагира.

– Виждам те! – провикна се Лорийн. – Още ли смяташ да ме будалкаш и да се измъкнеш? Помисли само, прекарваш вечерите сама като някоя бабичка! Питам се дали стори добре, като дойде в това затънтено градче…

– Милост, Лорийн! Все едно слушам баща си!

– Ана! Ако продължаваш по този начин, ще приключиш живота си в самота!

Ана избухна в смях и излезе от колата. Ако получаваше монета всеки път, когато чуваше тези думи, досега да бе напълнила цял басейн с пари. Налагаше се все пак да признае, че поне засега Лорийн имаше право: наскоро се бе развела, нямаше деца и живееше сама в Орфия.

Според Лорийн причините за неуспехите в любовта на Ана бяха две: от една страна, липсата у нея на добра воля, а от друга, професията ѝ, която „плашела мъжете“. „Никога не им казвам предварително какво работиш – неведнъж обясняваше тя на Ана в навечерието на поредната уредена от нея среща. – Смятам, че това ги притеснява.“

Ана отиде на терасата. Кандидатът за деня се наричаше Джош. Имаше неприятния до крайна степен вид на прекалено уверените в себе си мъже. Той поздрави Ана и сумтейки, започна да я оглежда безцеремонно. Тя веднага разбра, че и тази вечер ще се размине с прекрасния принц.

* * *

– Много сме разтревожени, капитан Розенбърг – казаха ми в един глас Труди и Денис Мейлър, родителите на Стефани, след като ме поканиха в гостната на приятната им на вид къща в Саг Харбър.

– Телефонирах на Стефани в понеделник сутринта – обясни Труди Мейлър. – Тя ми съобщи, че е на оперативка във вестника и обеща да се обади по-късно, но така и не го направи.

– Стефани винаги се обажда – подкрепи я Денис Мейлър.

Веднага ми стана ясно защо семейство Мейлър са досадили на полицията. За тях всяко нещо придобиваше драматични измерения, дори това, че отказах кафето, което ми предложиха:

– Не обичате ли кафе? – отчаяно ме запита Труди Мейлър.

– Може би предпочитате чай? – на свой ред запита Денис Мейлър.

След като най-сетне успях да привлека вниманието им, зададох няколко предварителни въпроса. Имала ли е Стефани някакви проблеми? Не, бе категоричният им отговор. Вземала ли е наркотици? В никакъв случай. Има ли годеник? Приятел? Не, доколкото им е известно. Има ли някаква причина, която да я принуди да се укрие? Няма такава.

Двамата родители ме увериха, че дъщеря им никога нищо не криела от тях. Веднага разбрах обаче, че това не е вярно.

– Защо преди две седмици Стефани е ходила в Лос Анджелис? – запитах аз.

– В Лос Анджелис ли? – зачуди се майката. – Какво имате предвид?

– Преди две седмици Стефани е прекарала три дни в Калифорния.

– Не ни е известно такова нещо – завайка се бащата. – Не е възможно да замине за Лос Анджелис, без да ни предупреди. Може би във връзка с вестника? По отношение на статиите, над които работи, винаги проявява дискретност.

Съмнявах се „Орфия Кроникъл“ да може да си позволи командировка на журналисти за репортаж от другия край на страната. Ала тъкмо нейната работа във вестника повдигна цяла поредица въпроси.

– Как и кога Стефани се установи в Орфия? – запитах аз.

– През последните години живееше в Ню Йорк – обясни ми Труди Мейлър. – Завърши литература в университета „Нотр Дам“. От малка иска да стане писателка. Вече е публикувала няколко разказа, два от които в „Ню Йоркър“. След следването работи в „Нюйоркско списание за литература“, но през септември я съкратиха.

– Поради какви причини?

– Вероятно финансови. Всичко стана много бързо: веднага си намери работа в „Орфия Кроникъл“ и реши да се върне по тези места. Изглеждаше доволна, че е напуснала Манхатън и се е озовала в по-спокойна обстановка.

След известно колебание бащата на Стефани каза:

– Капитан Розенбърг, повярвайте ми, ние не сме от хората, които без причина ще досаждат на полицията. Нямаше да бием тревога, ако двамата с жена ми не бяхме убедени, че се е случило нещо необичайно. Полицията в Орфия се постара да ни убеди, че няма място за притеснение. Ала всеки път, когато ходеше до Ню Йорк, Стефани ни изпращаше съобщение или след като се върнеше, се обаждаше да ни каже, че всичко е наред. Защо ще изпраща съобщение на своя редактор, а не на родителите си? Ако е искала да не ни тревожи, е трябвало да изпрати съобщение и на нас.

– Като стана дума за Ню Йорк – използвах случая аз, – защо Стефани е ходела толкова често до Манхатън?

– Според мен не чак толкова често – възрази бащата. – Просто давах пример.

– Напротив, много често е ходела – поправих го аз. – И нерядко в едни и същи дни и часове. Все едно е имала редовни срещи. Какво е правила там?

Отново родителите не разбираха за какво им говоря. Труди Мейлър усети, че не е могла да ме убеди докрай в сериозността на положението и затова запита:

– Капитан Розенбърг, ходихте ли в жилището ѝ?

– Не, бих искал да огледам нейния апартамент, но вратата беше заключена, а аз нямам ключ.

– Искате ли да отидем сега? Може би вие ще забележите нещо, на което ние не сме обърнали внимание.

Съгласих се с едничката цел да приключа случая. Един оглед у Стефани окончателно би ме убедил, че полицията в Орфия има право: нищо не навеждаше на мисълта, че става въпрос за лице в неизвестност. Стефани би могла да замине за Лос Анджелис или за Ню Йорк, когато намери за добре. Що се отнася до работата ѝ в „Орфия Кроникъл“, би могло да се смята, че е приела в очакване на нещо по-добро.

Когато пристигнахме пред дома на Стефани на улица „Бендъм Роуд“, беше точно двайсет часът. Тримата се качихме до нейния апартамент. Труди Мейлър ми подаде ключа да отворя вратата, но когато се опитах да го превъртя в бравата, той не поддаде. Вратата не беше заключена. Усетих прилив на адреналин: в жилището имаше някой. Дали не беше самата Стефани?

Натиснах внимателно дръжката и вратата се открехна. Направих знак на родителите да запазят тишина. Отворих безшумно. Веднага забелязах безредието във всекидневната: някой беше претърсвал.

– Слезте долу – прошепнах аз на родителите. – Качете се в колата и ме изчакайте.

Денис Мейлър кимна и поведе жена си по стълбите. Извадих оръжието и пристъпих в апартамента. Вътре всичко беше с главата надолу. Най-напред огледах всекидневната: етажерките бяха съборени, възглавниците на канапето изтърбушени. Пръснатите по пода предмети привлякоха вниманието ми и не забелязах силуета, който заплашително и безшумно се промъкваше зад гърба ми. Едва когато се обърнах, за да мина и в другите стаи, се озовах лице в лице с някаква сянка, която пръсна в лицето ми сълзотворен газ. Очите ми пламнаха и дъхът ми спря. Заслепен, се превих на две. И тогава дойде ударът.

За миг всичко притъмня.

* * *

Двайсет часът и пет минути, „Кафе Атена“.

Любовта винаги идва без предупреждение, но изглежда тази вечер беше решила да си остане у дома и не споходи Ана по време на вечерята. От един час Джош говореше без прекъсване. Монологът му беше същинско постижение. Ана отдавна беше престанала да го слуша и само броеше колко пъти той ще повтори аз и мен, които излизаха от устата му като хлебарки и задръстваха ушите ѝ. Лорийн, която не можеше да си намери място, допиваше петата чаша бяло вино, докато Ана беше на безалкохолни коктейли.

В крайна сметка Джош се почувства напълно изтощен, протегна ръка и изпи на един дъх чашата с вода, което го принуди за момент да млъкне. След тази пауза, която подейства на Ана като балсам, той се обърна към нея и запита: „А ти, Ана, с какво се занимаваш? Лорийн не пожела да издаде професията ти?“. Тъкмо в този момент телефонът на Ана започна да вибрира. Тя погледна номера върху екрана и веднага разбра, че случаят е спешен.

– Съжалявам – извини се тя. – Трябва да приема обаждането.

Стана от масата и се отдалечи, а след малко се върна и съобщи, че за съжаление, се налага да напусне компанията.

– Вече? – възкликна видимо разочарован Джош. – Дори не можахме да се опознаем.

– Напротив, аз вече знам всичко за теб, беше много… вълнуващо.

Тя целуна за довиждане Лорийн и съпруга ѝ, махна с ръка на Джош, сякаш за да му каже „дотук бяхме!“, сетне бързешком напусна терасата на ресторанта. Изглежда, клетият Джош я беше харесал, защото я догони на тротоара и тръгна редом с нея.

– Искаш ли да те откарам? – запита той. – Имам…

– Мерцедес купе – прекъсна го тя. – Зная, два пъти го спомена. Много мило, но колата ми е ето там.

Тя отвори багажника, а Джош застана зад гърба ѝ.

– Ще взема телефона ти от Лорийн – обади се той. – Често идвам насам, така че бихме могли да се видим на кафе.

– Отлично – отвърна Ана, колкото да го разкара, а през това време разтвори голямата брезентова чанта в багажника.

Джош продължи да настоява:

– Ти така и не каза какво работиш…

Не можа да довърши, защото Ана извади от чантата бронирана жилетка и я облече. Докато я закрепяше под мишниците, забеляза как Джош се е вторачил в надписа с едри букви на гърба:

ПОЛИЦИЯ

– Аз съм заместник-началник на полицията в Орфия – каза му тя, след което извади кобура с оръжието и го препаса.

Джош я гледаше смаян, сякаш не можеше да повярва на очите си. Тя се качи в колата без отличителни знаци и потегли рязко, а сигналните лампи пръскаха червена и синя светлина. После включи сирената и привлече вниманието на минувачите.

От управлението бяха съобщили за нападение срещу служител на щатската полиция в къща на съседната улица. Всички свободни патрули, както и дежурният трябваше да отидат на местопроизшествието.

Ана мина с пълна скорост по главната улица: пешеходците се дръпваха от платното, а колите по нейното направление отбиваха край тротоара. Натиснала докрай газта, тя караше по средата. Имаше опит в спешните повиквания през върховите часове в Ню Йорк.

Когато стигна на мястото, пред сградата вече имаше спряна патрулна кола. На влизане я пресрещна един колега, който слизаше по стълбите.

– Заподозреният избяга през задния вход! – викна ѝ той.

Ана прекоси партера до аварийния изход от другата страна, който водеше към безлюдна уличка. В необичайната тишина тя наостри уши, за да чуе някакъв шум, който би могъл да я насочи, сетне тичешком стигна до малък парк. Там нямаше жива душа и беше все така тихо.

Стори ѝ се, че чува шумолене в храстите. Извади оръжието си и навлезе във вътрешността на парка. Нищо. Ненадейно пред нея сякаш прибяга някаква сянка. Тя се втурна след нея, но скоро я изгуби от поглед. Спря, объркана и задъхана. Кръвта биеше в слепоочията ѝ. Зад нея, отвъд живия плет отново се чу шумолене. Приближи предпазливо, с разтуптяно сърце. Зърна силует, който се промъкваше крадешком. Изчака удобния момент, сетне скочи напред и насочи оръжието си към непознатия, като му заповяда да не мърда. Оказа се, че това е Монтейн, също насочил оръжие към нея.

– Мамка му, Ана, да не си откачила? – възкликна той.

Тя въздъхна, прибра оръжието и се наведе напред, за да си поеме дъх. Сетне го запита:

– Монтейн, какво правиш тук?

– Позволи ми да ти задам същия въпрос! Тази вечер не си на смяна!

Монтейн беше първи заместник-началник и по-старши от нея. Тя беше втори заместник.

– На повикване съм – обясни му Ана. – Обадиха се от централата.

– Та аз бях на път да го сгащя! – изръмжа той.

– Да го сгащиш ли? Пристигнах тук преди теб. Пред сградата имаше само една патрулна кола.

– Аз минах през задната улица. Трябваше да съобщиш позицията си по радиостанцията. Така постъпват колегите, които работят в екип. Обменят информация, а не се хвърлят с главата напред.

– Бях сама и нямах в себе си радиостанция.

– Нали имаш в колата? Отново се пречкаш, Ана! От първия ден непрекъснато се пречкаш на всички!

Той плю и се отправи към сградата. Ана го последва. Сега на „Бендъм Роуд“ беше пълно с полицейски коли.

– Ана! Монтейн! – повика ги началник Рон Гъливър.

– Изпуснахме го, шефе! – сърдито докладва Монтейн. – Можех да го заловя, но Ана, както винаги, обърка всичко.

– Майната ти, Монтейн! – викна му тя.

– Майната ти на тебе, Ана! – отвърна ѝ Монтейн. – Можеш да си ходиш, от тук нататък аз поемам случая!

– Не, аз поемам случая! Бях тук преди теб.

– Направи ни услуга и се махни! – кресна Монтейн.

Ана се обърна към Гъливър:

– Шефе… няма ли да се намесите?

Гъливър ненавиждаше спречкванията.

– Ана, ти не си дежурна – каза ѝ примирително той.

– Но съм на повикване!

– Остави случая на Монтейн – отсече Гъливър.

Монтейн се усмихна тържествуващо и се отправи към сградата. Ана и Гъливър останаха сами.

– Не е честно, шефе! – протестира тя. – Защо му позволявате да ми говори по този начин?

Гъливър не обърна внимание на думите ѝ.

– Моля те, Ана, не прави сцени! – помоли я любезно той. – Всички ни гледат. Тъкмо сега нямам нужда от подобни изпълнения.

После я погледна с любопитство и запита:

– Да не си имала среща?

– Какво ви кара да мислите така?

– Сложила си червило.

– Често си слагам червило.

– Сега е различно. Изглеждаш, все едно си била на среща. Защо не се върнеш обратно? Ще се видим утре в управлението.

Гъливър я остави и на свой ред се отправи към сградата. Тя чу, че някой я вика, и се обърна. Беше Майкъл Бърд, главният редактор на „Орфия Кроникъл“.

– Ана, какво става тук? – запита я той, като се приближи.

– Не давам изявления, нямам нищо общо със случая.

– Не след дълго ще имаш общо с всичко – усмихна се той.

– Какво искаш да кажеш?

– Ами, като поемеш ръководството на полицията в града! За това ли се карахте със заместник Монтейн?

– Не зная за какво говориш, Майкъл – увери го Ана.

– Наистина ли? – престори се на учуден той. – Всички знаят, че ти си следващият началник на полицията.

Без да каже нищо, тя се отправи към колата. Свали бронираната жилетка, хвърли я на задната седалка и потегли. Би могла да се върне в „Кафе Атена“, но нямаше никакво желание. Прибра се у дома, седна на верандата с чаша в ръка и запали цигара. Искаше ѝ се да се наслади на вечерната прохлада.

АНА КЕНЪР

Пристигнах в Орфия в събота, 14 септември 2013 година.

Пътят от Ню Йорк дотук ми отне само два часа, но имах чувството, че съм се озовала на другия край на света. Небостъргачите на Манхатън отстъпиха място на това мирно градче, окъпано в късното следобедно слънце. Минах по главната улица, отбих към моя нов квартал и спрях пред къщата, която бях наела. Карах бавно и оглеждах минувачите, децата, които се трупаха пред фургончето за сладолед, обитателите, които добросъвестно се грижеха за градинките отпред. Навсякъде цареше пълно спокойствие.

Най-сетне стигнах до къщата. За мен тук започваше нов живот. Единствените останки от миналото ми битие бяха мебелите, които бях изпратила от Ню Йорк. Отключих входната врата, влязох в тъмния хол и светнах лампите. За мое удивление видях неразтворените кашони по пода. Прекосих бързешком партера: мебелите не бяха сглобени и си стояха все така опаковани на части, всичките ми вещи бяха натрупани в кашони из стаите.

Незабавно позвъних на транспортната фирма. Служителката обаче ми отвърна доста нелюбезно: „Грешите, госпожо Кенър. Поръчката ви е пред мен и вие очевидно не сте я попълнили правилно. Услугата, която сте поискали, не включва разопаковането“. Сетне затвори. Излязох от къщата, за да не гледам хаоса вътре, и приседнах на стълбите отпред. Чувствах се огорчена. Пред мен се появи мъж с бутилка бира във всяка ръка. Това беше моят съсед Коди Илиной. Бяхме се срещали два пъти: когато оглеждах къщата и след като подписах договора и дойдох да подготвя преместването.

– Ана, привет! Исках да ви поздравя с добре дошла.

– Много любезно от ваша страна – отвърнах нацупено аз.

– Май не сте в добро настроение – отбеляза Коди.

Свих рамене. Той ми подаде едната бира е седна до мен. Обясних му неприятното положение с преместването и той предложи да ми помогне с разопаковането на вещите. Малко след това двамата сглобявахме леглото в стаята, определена за спалня. По едно време го запитах:

– Как да постъпя, за да ме приемат тук?

– Не се притеснявайте. Хората ще ви харесат. Можете например да се запишете като доброволка за провеждането на театралния фестивал. Такава работа действа сплотяващо.

Коди беше първият човек, с когото се запознах в Орфия. Притежаваше отлична книжарница на главната улица, която не след дълго се превърна в мой втори дом.

Онази вечер Коди си беше отишъл и аз се бях заела да разопаковам кашоните с дрехи, когато получих обаждане от бившия си съпруг.

– Ана, какви ги вършиш? – възкликна той, когато вдигнах слушалката. – Напуснала си Ню Йорк, без да си вземем довиждане.

– Отдавна съм ти казала довиждане, Марк.

– Ах, колко боли!

– Защо се обаждаш?

– Искам да поговорим.

– Нямам никакво намерение да говоря с теб, Марк. Няма как да бъдем отново заедно. Всичко приключи.

Той не обърна внимание на думите ми.

– Снощи вечерях с баща ти. Беше чудесно.

– Защо не оставиш баща ми на мира?

– Нима е моя вината, че той толкова ме харесва?

– Защо постъпваш така, Марк? Искаш да си отмъстиш ли?

– Ана, май си в лошо настроение?

– Да – повиших глас, – в лошо настроение съм! Мебелите ми са на части и не зная как да ги сглобя. Така че си имам достатъчно грижи и нямам желание да те слушам!

Веднага съжалих за думите си, защото той използва случая и предложи да дойде, за да ми помогне.

– Имаш ли нужда от помощ? Вече съм в колата, идвам!

– Не, в никакъв случай!

– След два часа съм при теб. Цяла нощ ще сглобяваме мебели и ще обсъждаме световните работи.

– Марк, забранявам ти да идваш.

Затворих и изключих телефона, за да ме остави на мира. Ала на другия ден сутринта бях неприятно изненадана, когато го видях да спира пред къщи.

– Какво правиш тук? – запитах го сърдито през полуотворената врата.

Той ми отвърна с широка усмивка.

– Какво топло посрещане! Дойдох да ти помогна.

– Кой ти даде адреса ми?

– Майка ти.

– Не може да бъде, ще я убия!

– Ана, тя мечтае отново да ни види заедно. Иска внучета!

– Довиждане, Марк.

Той задържа вратата, която се канех да захлопна под носа му.

– Почакай, Ана. Позволи ми поне да ти помогна.

Наистина се нуждаех от помощ и не можех да му откажа. Така или иначе, вече беше тук. Веднага влезе в ролята на образцовия мъж: пренесе мебелите, окачи картините по стените и монтира полилея.

– Нима имаш намерение да живееш сама тук? – запита ме той с дрелка в ръка.

– Да, Марк. Тук започва моят нов живот.

* * *

В понеделник беше моят първи работен ден в управлението. В осем и половина се явих на гишето в приемната без униформа.

– Искате да подадете жалба ли? – запита ме полицаят, без да откъсне очи от вестника.

– Не – отвърнах му. – Аз съм новата ви колежка.

Той ме погледна, усмихна се приятелски и се провикна: „Момчета, момичето дойде!“. Пристигналите полицаи започнаха да ме оглеждат като някое рядко животно. Началник Гъливър пристъпи напред и ми подаде ръка: „Добре дошла, Ана“.

Посрещането им наистина беше сърдечно. Ръкувах се последователно с новите си колеги, разменихме по няколко думи, предложиха ми кафе и ме обсипаха с въпроси. Някой възкликна възторжено: „Момчета, на път съм да повярвам в Дядо Коледа: стар сбръчкан полицай излиза в пенсия и на негово място се появява страхотно момиче!“. Всички избухнаха в смях. За нещастие, приветливата атмосфера не трая дълго.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Петък, 27 юни 2014 г.

29 дни преди премиерата

Рано сутринта бях на път за Орфия.

Исках на всяка цена да разбера какво се случи предишния ден в апартамента на Стефани. Според началник Гъливър ставаше въпрос за обикновен обир, но аз изобщо не вярвах на тази версия. Колегите от лабораторията до късно през нощта се опитваха да открият отпечатъци, но така и не намериха нищо. Съдейки по силата на удара, самият аз бях убеден, че нападателят е мъж.

Трябваше да намеря Стефани. Чувствах, че разполагам с все по-малко време. Докато карах по шосе 17, ускорих на последната права, преди да вляза в града, без да включа сигналните светлини.

Едва когато отминах пътния знак за влизане в населено място, забелязах полицейската кола без отличителни знаци зад мен, която веднага ми даде сигнал да спра. Отбих на банкета и зърнах в огледалото за обратно виждане млада жена в униформа, която излезе от колата и тръгна към мен. Предстоеше ми да се запозная с първия човек, който ще се съгласи да ми окаже помощ в разрешаването на случая: Ана Кенър.

Когато спря пред сваленото странично стъкло, аз ѝ показах полицейската значка и се усмихнах.

– Капитан Розенбърг – прочете името ми тя върху служебната карта. – Бързате ли за някъде?

– Струва ми се, че вчера ви забелязах за момент на „Бендъм Роуд“. Аз съм полицаят, когото цапардосаха.

– Заместник-началник Ана Кенър – представи се младата жена. – Как се чувствате, капитане?

– Благодаря, главата ми е добре. Но ще ви призная, че случилото се в онзи апартамент доста ме смущава. Началник Гъливър смята, че е било обикновен обир, но аз изобщо не вярвам. Питам се дали не съм нагазил в някой доста странен случай.

– Гъливър е глупак – заяви Ана. – Обяснете ми по-скоро какъв е случаят според вас.

Веднага разбрах, че Ана би могла да ми бъде ценен съюзник в Орфия. По-късно се убедих, че освен това е и страхотно ченге. А тогава ѝ казах:

– Ана, нали можем да си говорим на ти? Имаш ли нещо против да седнем някъде на кафе? Ще ти разкажа всичко.

Малко по-късно седяхме на масата в едно крайпътно заведение и аз обясних на Ана как е започнало всичко, когато в началото на седмицата Стефани Мейлър ми съобщи, че води собствено разследване на четворното убийство в Орфия през 1994 година.

– За какво четворно убийство става дума? – запита ме Ана.

– Кметът на града и семейството му бяха убити – обясних аз. – Както и излязла на джогинг жена. Същинска касапница. Станало е вечерта на откриването на театралния фестивал в Орфия. Това бе първото ми сериозно разследване. Навремето партньор ми беше Дерек Скот и двамата разрешихме случая. Ала ето че този понеделник Стефани дойде и ми заяви, че сме се заблудили, че случаят не е приключен, защото сме арестували не този, когото трябва. От този момент нататък тя изчезна, а вчера някой е претърсвал жилището ѝ.

Разказът ми видимо заинтригува Ана. След кафето двамата отидохме в апартамента на Стефани, който беше заключен и запечатан. Родителите ѝ обаче ми бяха оставили ключа.

Вътре всичко беше наопаки, цареше пълен хаос. Единствената улика, с която разполагахме, беше, че входната врата не е била разбита.

– Според родителите само те имат резервен ключ – казах аз на Ана. – Това означава, че онзи, който вчера е влязъл тук, е разполагал с ключа на Стефани.

Тъй като вече бях споменал пред нея за съобщението на Стефани до Майкъл Бърд, главен редактор на „Орфия Кроникъл“, тя логично заключи:

– След като някой е взел ключа на Стефани, нищо чудно да е взел и мобилния ѝ телефон.

– Искаш да кажеш, че не тя е изпратила съобщението? Тогава кой?

– Някой, който иска да печели време – предположи тя.

Извадих от задния джоб на панталона си плика с писмото, който бях взел предишния ден от пощенската кутия, и го подадох на Ана.

– Това е извлечение от кредитната карта на Стефани – обясних аз. – В началото на месеца е пътувала до Лос Анджелис и трябва да разберем какъв е бил поводът. Установих, че след това не е пътувала със самолет. Ако е заминала доброволно, направила го е с кола. Пуснах за общо издирване нейната кола по регистрационните номера. Ако е поела в каквато и да било посока, пътната полиция лесно ще я открие.

– Не си губил време – каза Ана с уважение в гласа.

– Това е, защото всъщност нямаме много време – отвърнах ѝ. – Поисках също така разпечатка за телефонните ѝ разговори и кредитната карта от последните месеци. Надявам се да ги получа още тази вечер.

Ана хвърли поглед на извлечението.

– Кредитната ѝ карта е използвана за последен път в понеделник вечерта, в 21 и 45, в „Кодиак Грил“ – отбеляза тя. – Това е ресторант на главната улица. Ще трябва да отидем. Може някой да е забелязал нещо.

„Кодиак Грил“ се намираше в началото на главната улица. Управителят направи справка в седмичното разпределение и посочи хората от персонала, които са били на работа в понеделник вечерта. Една от сервитьорките, която разпитахме, разпозна Стефани по снимката.

– Да – потвърди тя. – Спомням си я. Беше тук в началото на седмицата. Красиво момиче, самӝ.

– Сигурно сте забелязали нещо необичайно, щом си я спомняте при толкова много клиенти, които минават всеки ден оттук?

– Тя не идва за пръв път. Винаги сядаше на една и съща маса. Очакваше някого, който все не идваше.

– А какво се случи в понеделник?

– Пристигна към осемнайсет часа, в началото на моята смяна. Явно чакаше. Накрая си поръча салата „Цезар“ и кола, а после си тръгна.

– Около десет часа, нали?

– Възможно, не помня часа, но седя дълго. Плати сметката и си отиде. Само това си спомням.

На излизане от ресторанта обърнахме внимание, че съседната сграда е банков клон с банкомат отпред.

– Със сигурност има камера – каза ми Ана. – Възможно е в понеделник да е хванала Стефани.

Няколко минути по-късно бяхме в кабинета на отговорника по охраната на банката, който ни показа обсега на камерите. Една от тях беше насочена към тротоара и се виждаше терасата на „Кодиак Грил“. Пусна ни записите от понеделник след осемнайсет часа. Докато гледах минувачите върху екрана, неочаквано я зърнах.

– Стоп! – възкликнах аз. – Това е тя, Стефани.

Охранителят постави записа на пауза.

– Сега бавно върнете назад – помолих го аз.

Върху изображението Стефани се движеше заднешком. Между устните ѝ се появи цигара, тя я запали с позлатена запалка, пъхна я в пакета цигари, който прибра в чантата си. После се върна още назад по тротоара и стигна до малка синя кола, в която седна.

– Това е нейната кола – заключих аз. – Синя мазда купе. Видях я да се качва в нея в понеделник, на паркинга на регионалния център на щатската полиция.

Предложих на охранителя да пусне записа напред и видяхме как Стефани слиза от колата, пали цигара, изпушва я на тротоара и се отправя към „Кодиак Грил“.

След това превъртяхме записа до 21 и 55, когато Стефани бе платила с кредитната си карта. Две минути по-късно тя отново се появи. Отправи се с нервна крачка към колата. Преди да се качи в нея, извади телефона от чантата си. Някой я търсеше. Тя отговори, но разговорът се оказа кратък. Тя почти не каза нищо, а по-скоро слушаше. Когато влезе в колата, за момент остана неподвижна пред волана. Виждаше се ясно през предното стъкло. Набра някакъв номер и позвъни, но веднага затвори. Изглежда никой не отговори. Изчака още пет минути. Изглеждаше възбудена. Сетне отново се обади на някого и този път говори. Разговорът продължи двайсетина секунди. Накрая потегли на север и излезе от обсега на камерата.

– Това по всяка вероятност е последното изображение на Стефани Мейлър – промълвих аз.

До средата на следобеда разпитвахме приятелите на Стефани. Повечето живееха в Саг Харбър, където тя беше родена.

Никой от тях нямаше вести от Стефани от понеделник насам и всички се притесняваха за нея, още повече че родителите също бяха разговаряли с тях и това само бе засилило тревогата им. Бяха опитвали да се свържат с нея по телефона, по електронната поща, чрез социалните мрежи, бяха чукали на вратата ѝ, но напразно.

От всички наши разговори Стефани се очерта като порядъчна във всяко отношение млада жена. Не вземаше наркотици, не прекаляваше с алкохола и се разбираше с всички. Приятелите ѝ знаеха повече за личния ѝ живот, отколкото нейните родители. Една от тях ни съобщи, че в живота на Стефани има мъж. Научила това неотдавна.

– Да, беше някой си Шон, веднъж го доведе на едно събиране. Беше много странно.

– Кое е било странно?

– Отношенията между тях. Нещо не се разбираха особено.

Друга пък твърдеше, че Стефани била изцяло отдадена на работата.

– Напоследък изобщо не я виждахме. Все повтаряше, че била претрупана с работа.

– Върху какво работеше?

– Нямам представа.

Трета спомена за пътуването до Лос Анджелис:

– Да, вярно е, че ходи до Лос Анджелис преди две седмици, но ме накара да обещая, че няма да казвам на никого.

– А каква беше причината?

– Всъщност не зная.

Последният, разговарял със Стефани, беше Тимъти Волт. Бяха се видели в неделя вечерта.

– Тя дойде у дома – обясни той. – Беше сама и пийнахме няколко чашки.

– Стори ли ви се нервна, разтревожена? – запитах аз.

– Не.

– Според вас що за момиче е Стефани?

– Страхотна, невероятна, но има ужасен характер и е упорита като магаре. Когато си втълпи нещо, никой не може да я разубеди.

– Бяхте ли в течение на работата ѝ?

– Донякъде. Разправяше, че в момента се е захванала с нещо голямо, но не влезе в подробности.

– Знаете ли за какво става въпрос?

– Книга. Във всеки случай именно заради нея се бе върнала по тези места.

– В какъв смисъл?

– Стефани е страшно амбициозна. Мечтае да стане известна писателка и вярвам, че ще успее. До миналия септември работеше за някакво литературно списание… не си спомням названието…

– Да – кимнах аз, – „Нюйоркско списание за литература“.

– Вярно, точно така. Но това беше, колкото да може да си плаща сметките. Когато я уволниха, реши да се завърне в Хемптънс, за да пише на спокойствие. Спомням си, че веднъж ми каза: „Дойдох тук, за да пиша книга“. Смятам, че се нуждаеше от време и от спокойствие, които можеше да намери именно тук. Инак защо ще приема длъжност в някакво провинциално вестниче? Казвам ви, че кипеше от амбиция. Целеше се направо в луната. Явно е имала основателна причина да се завърне в Орфия. Вероятно сред шума и гъмжилото в Ню Йорк не е можела да се съсредоточи. Обикновено писателите дирят убежище сред лоното на природата, нали?

– Къде пишеше тя?

– У дома, предполагам.

– На компютър ли?

– Не зная. Защо?

След като се разделихме с Тимъти Волт, Ана ми напомни, че у Стефани не е бил открит компютър.

– Освен ако снощният „гост“ не го е задигнал – отбелязах аз.

Използвахме, че сме в Саг Харбър, за да посетим и родителите на Стефани. Те изобщо не бяха чували за приятел на име Шон, а Стефани не беше оставяла при тях компютър. За всеки случай запитахме дали можем да хвърлим един поглед на нейната стая. След завършването на гимназията никой не бе живял в нея и тя си беше все същата: афиши по стените, награди от спортни състезания, плюшени играчки върху леглото и учебници по лавиците.

– Стефани от години не е спала тук – увери ни Труди Мейлър. – След гимназията замина за университета и остана в Ню Йорк, докато не я уволниха от онова списание.

– Има ли според вас някаква конкретна причина Стефани да се завърне в Орфия? – запитах, без да споменавам казаното от Тимъти Волт.

– Вчера ви казах, тя си загуби работата в Ню Йорк и имаше желание да се завърне в Хемптънс.

– Но защо точно в Орфия?

– Предполагам, защото е най-големият град в окръга.

За всеки случай запитах:

– Госпожо Мейлър, според вас имала ли е Стефани врагове в Ню Йорк? Била ли е в конфликт с някого?

– Не, няма такова нещо.

– А сама ли живееше?

– Имаше съквартирантка, млада жена, която също работеше в „Нюйоркско списание за литература“. Казва се Алис Филмор. Видяхме се с нея веднъж, когато отидохме да помогнем на Стефани да прибере някои вещи, след като реши да напусне Ню Йорк. Не бяха много и ние ги откарахме направо до новото ѝ жилище в Орфия.

След като не открихме нищо, нито в нейния апартамент, нито у родителите ѝ, решихме да се завърнем в Орфия и да проверим компютъра на Стефани в редакцията на „Орфия Кроникъл“.

Когато пристигнахме пред сградата, където се помещаваше вестникът, минаваше пет следобед. Майкъл Бърд ни поведе между работните места на служителите и ни показа бюрото на Стефани. Беше добре подредено, по средата имаше монитор, клавиатура, отстрани пакетче носни кърпички, невероятно количество еднакви химикалки в чаена чаша, бележник, а отпред няколко листа хартия.

Прехвърлих ги набързо, но не открих нищо интересно, след което запитах:

– Някой влизал ли е в компютъра ѝ в нейно отсъствие през последните дни?

Междувременно натиснах копчето за включване на клавиатурата.

– Не – отвърна Майкъл. – Всеки компютър е защитен с лична парола.

Тъй като компютърът отказваше да се включи, отново натиснах бутона и продължих да разпитвам главния редактор:

– Възможно ли е някой все пак да е работил с компютъра на Стефани без нейно знание?

– Не е възможно – увери ме Майкъл. – Само Стефани знае паролата и никой друг, включително програмистът. Впрочем не виждам как бихте могли да проверите нейния компютър без паролата.

– Не се тревожете, разполагаме със специалисти, които ще се заемат с това. Но все пак искам да го включа.

Наведох се под бюрото да проверя дали компютърът е включен в мрежата, но не видях такъв. Компютърът го нямаше.

Вдигнах глава и запитах:

– Къде е компютърът на Стефани?

– Как къде? Няма ли го отдолу?

– Не, няма нищо!

Майкъл и Ана веднага се наведоха на свой ред и видяха само увисналите кабели.

– Някой е откраднал компютъра на Стефани! – възкликна главният редактор.

В 18 и 30 цял куп коли на градската и щатската полиция се изсипаха пред сградата на „Орфия Кроникъл“.

Един служител от лабораторията на полицията заяви категорично, че е налице кражба с взлом. Майкъл, Ана и аз го последвахме до едно помещение в сутерена, където се съхраняваше техника и други материали, а служеше също така и за авариен изход. Вратата в дъното водеше към стръмно стълбище, което се изкачваше към улицата. Стъклото беше разбито и бе достатъчно някой да пъхне ръка и да натисне бравата отвътре.

– Никога ли не сте влизали в това помещение? – обърнах се аз към Майкъл.

– Никога. Никой не слиза до сутерена. Тук се съхранява архивът, но едва ли някой се сеща за него.

– Няма ли алармена система или камери? – запита го Ана.

– Не, къде пари за такива неща? Повярвайте ми, ако разполагахме със средства, първо щяхме да ремонтираме водопроводната инсталация.

– Опитахме се да снемем отпечатъци от бравите – обади се служителят от лабораторията, но открихме толкова много, да не говорим за мръсотията, че едва ли биха могли да послужат. Не намерихме нищо и около бюрото на Стефани. Според мен човекът е влязъл през тази врата, качил се е на горния етаж и след като е взел компютъра, е излязъл по същия път.

Върнахме се в редакцията.

– Майкъл, възможно ли е това да е бил някой от вашите служители? – запитах аз.

– Не, какво говорите! – засегна се главният редактор. – Как можете да си помислите такова нещо? Имам пълно доверие на моите журналисти.

– Тогава как си обяснявате някой външен да знае къде точно се намира компютърът на Стефани?

– Нямам представа – въздъхна Майкъл.

– Кой пристига пръв сутрин? – намеси се Ана.

– Шърли. Най-често тя отключва всяка сутрин помещенията.

Накарахме го да повика въпросната Шърли и аз я запитах:

– Напоследък забелязвали ли сте нещо необичайно сутрин, когато влезете?

Отначало Шърли се смути, но после напрегна паметта си и ненадейно очите ѝ светнаха.

– Аз самата не съм видяла нищо. Но наистина във вторник сутринта Нютън, един от журналистите, ми каза, че е открил компютъра си да работи. Сигурен бил, че вечерта го е изключил. Развика ми се, че някой е пипал компютъра му в негово отсъствие, но аз реших, че чисто и просто е забравил да го изключи.

– Къде е бюрото на Нютън? – запитах аз.

– Първото, в съседство с бюрото на Стефани.

Натиснах бутона за включване, защото ми беше ясно, че няма годни отпечатъци, след като с него вече беше работено. На екрана се появи:

Компютър на Нютън

Парола:

– Значи е включил първия компютър – обясних аз. – Видял името и разбрал, че не е този, който търси. След това e минал към втория и се e появило името на Стефани. Не му се e наложило да търси по-нататък.

– Това означава, че е някой външен – въздъхна с облекчение Майкъл.

– Това означава преди всичко, че обирът е бил осъществен през нощта в понеделник срещу вторник – заключих аз. – Нощта, когато е изчезнала Стефани.

– Стефани изчезнала? – повтори озадачено Майкъл. – Какво имате предвид под изчезнала?

Вместо отговор аз го запитах:

– Майкъл, бихте ли могли да разпечатате всички статии на Стефани, откакто работи във вестника?

– Разбира се. Капитане, кажете ми все пак, какво става? Смятате ли, че се е случило нещо със Стефани?

– Убеден съм – доверих му аз. – При това нещо сериозно.

На излизане от редакцията се сблъскахме с началник Гъливър и кмета на Орфия Алън Браун, които разговаряха на тротоара. Кметът веднага ме позна. Изражението му беше, все едно е видял призрак.

– Вие тук? – възкликна удивено той.

– Би ми се искало да се срещнем при други обстоятелства.

– Какви обстоятелства? – зачуди се той. – Какво се е случило? Откога щатската полиция се занимава с обикновена кражба?

– Вие нямате правомощия да разследвате тук! – добави началник Гъливър.

– Началник Гъливър, в този град има изчезнало лице, а това е в правомощията на щатската полиция.

– Изчезнало лице ли? – задави се от възмущение кметът Браун.

– Няма никакво изчезнало лице! – възкликна ядосано началник Гъливър. – Не разполагате с нито едно доказателство, капитан Розенбърг! Обърнахте ли се към прокуратурата? Би трябвало да сте го направили, след като сте толкова уверен! Дали да не проверя по телефона?

Не отвърнах нищо и си тръгнах.

Същата нощ, към три часа сутринта, в противопожарната служба бе получен сигнал за пожар на улица „Бендъм Роуд“ номер 77, адресът на Стефани Мейлър.

ДЕРЕК СКОТ

30 юли 1994 година, вечерта на четворното убийство.

Когато пристигнахме в Орфия, беше 20 и 55. Прекосили бяхме Лонг Айлънд за рекордно време.

Поехме с включена сирена по главната улица, затворена за движение по случай театралния фестивал. Колата на местната полиция ни проправяше път през квартала Пенфийлд. Той беше направо задръстен от полицейски коли и линейки, дошли от всички съседни градове. Отвъд предупредителните ленти, опънати около „Пенфийлд Лейн“, се трупаха зяпачи, които продължаваха да прииждат откъм главната улица, за да не пропуснат зрелището.

Двамата с Джеси бяхме първите от Криминалния отдел, пристигнали на мястото. Посрещна ни Кърк Харви, началник на полицията в Орфия.

– Аз съм сержант Дерек Скот от щатската полиция – показах му значката, – а това е моят партньор, инспектор Джеси Розенбърг.

– Началник Кърк Харви – приветства ни той, видимо облекчен, че може да прехвърли случая другиму. – Да си призная, не зная откъде да подхвана. При нас никога не са ставали подобни работи. Има четири трупа. Същинска касапница.

Край нас във всички посоки се щураха полицаи, разнасяха се команди, които веднага биваха отменени. Тъй като бях най-старши на местопрестъплението, реших да поема нещата в свои ръце.

– Трябва да се блокират всички пътища – напомних на началник Харви. – Веднага поставете заграждения. Ще са ми необходими подкрепления от пътната полиция и от всички поделения на щатската полиция.

На двайсетина метра от нас, в локва кръв лежеше тялото на жена в спортен екип. Бавно приближихме. Оставеният на пост полицай се стараеше да не поглежда към нея.

– Открил я нейният съпруг. Ако искате да го разпитате, сега е в онази линейка. Но най-страшното е вътре – посочи той къщата, пред която се намирахме. – Момчето и майка му…

Веднага се отправихме натам. Решихме да минем направо през моравата и неочаквано нагазихме в четири сантиметра вода.

– Мамка му! – изругах аз. – Сега ще изкалям навсякъде. Какво прави тази вода тук? От седмици не е валяло.

– Един маркуч за поливане е пробит – посочи с пръст полицаят на пост пред входната врата. – Сега се опитват да спрат водата.

– Най-важното е да не пипате нищо – наредих аз. – Всичко трябва да остане непокътнато до пристигането на техническия екип за оглед. Поставете предупредителни ленти от двете страни на моравата, за да се минава по плочите. Нямам желание местопрестъплението да плувне във вода.

Избърсах краката си, доколкото можах, пред стъпалата, след което влязохме в къщата. Вратата беше изкъртена с ритник. Пред нас, по средата на коридора, лежеше надупчена от куршуми жена. До нея зееше наполовина пълен куфар. В малката всекидневна отдясно открихме тялото на десетгодишно момче, застреляно досами завесите, където куршумите го бяха застигнали, преди то да успее да се скрие. На пода в кухнята, в локва кръв лежеше по корем мъж на четиресетина години; беше убит, докато се бе опитвал да избяга.

Миризмата на смърт и на вътрешности беше непоносима. Побързахме да излезем от къщата, пребледнели и шокирани от видяното.

Тъкмо си поехме дъх, когато ни повикаха в гаража. Полицаите бяха открили в багажника на колата на кмета още куфари. Явно е имал намерение да замине заедно със семейството си.

Нощта беше задушна и заместник-кметът Браун, в официален костюм и плувнал в пот, с мъка си пробиваше път през множеството, задръстило главната улица. Напусна театъра веднага щом му съобщиха за случилото се и реши да отиде до „Пенфийлд Кресчънт“ пеша, защото сметна, че така ще стигне по-бързо, отколкото с кола. Оказа се прав: в центъра имаше такава навалица, че кола изобщо не би могла да мине. На ъгъла на улица „Дърам“ минувачи, до които тревожната мълва вече бе достигнала, го обградиха и го обсипаха с въпроси, но той не им обърна внимание и хукна с все сили. Зави надясно по „Бендъм Роуд“ и продължи до жилищния квартал. Улиците бяха пусти, а прозорците на къщите от двете страни бяха тъмни. Най-сетне забеляза отдалеч светлини. С наближаването постепенно се откроиха отблясъците от сигналните лампи на полицейските коли и линейките. Тълпата зяпачи непрекъснато растеше. Някои от тях му подвикнаха, но той не спря. Проби си път до предупредителната лента, където заместник-началник Рон Гъливър го забеляза и го пусна да мине. Отначало сцената напълно сащиса Алън Браун: глъчка, светлини, покрито с бял чаршаф тяло на тротоара. Не знаеше накъде да се отправи. Изпита облекчение едва когато зърна познатото лице на Кърк Харви, началник на полицията в Орфия, с когото двамата с Джеси разговаряхме.

– Кърк, какво се е случило, за бога? – възкликна Браун, като се втурна към него. – Вярно ли е? Джоузеф и семейството му са убити?

– И тримата, Алън – мрачно отвърна Харви, като кимна с глава към къщата, където постоянно влизаха и излизаха полицаи.

– Телата на тримата са открити вътре. Истинско клане.

Началник Харви ни представи на заместник-кмета.

– Разполагате ли с някаква следа? С улики? – обърна се към нас Браун.

– Засега нищо – отвърнах му аз. – Прави ми впечатление, че се е случило вечерта, когато бе открит фестивалът.

– Смятате ли, че има някаква връзка?

– Твърде рано е да се каже. Не мога дори да разбера какво е правил кметът по това време в дома си. Нима не е трябвало да бъде в Големия театър?

– Вярно е, имахме среща в 19 часа. След като видях, че не идва, се опитах да се свържа с него по телефона, но никой не вдигна. Представлението трябваше да започне и се наложи вместо него да импровизирам встъпително слово, а през това време неговото място в ложата остана празно. Едва в антракта ми съобщиха за случилото се.

– Алън – обади се началник Харви, – открихме куфари в колата на кмета Гордън. Смятал е да замине заедно със семейството си.

– Да замине ли? Как така да замине? Къде?

– В момента са възможни всякакви хипотези – намесих се аз. – Кажете, според вас кметът изглеждал ли е угрижен напоследък? Споделял ли е с вас за получени заплахи? Разтревожен ли е бил за своята сигурност?

– Заплахи? Не, за нищо подобно не е споменавал. Дали… Дали е възможно да вляза и да погледна?

– Колкото по-малко външни лица на местопрестъплението, толкова по-добре – разубеди го началник Харви. – А и гледката никак не е приятна. Същинска касапница. Малкият е застрелян в салона, Лесли, жената на Гордън, в коридора, а Джоузеф в кухнята.

Заместник-кметът Браун залитна. Внезапно краката му омекнаха и той седна на тротоара. Отново отправи поглед към белия чаршаф на десетина метра от него.

– След като всички са убити в къщата, кой е там? – посочи той с пръст тялото.

– Млада жена на име Меган Падалин – отвърнах му аз. – Излязла е на джогинг. Вероятно се е сблъскала с убиеца, когато той е напускал къщата, и затова на свой ред е била убита.

– Това не е възможно! – възкликна заместник-кметът и скри лице в разтрепераните си ръце. – Какъв кошмар!

В този момент към нас се присъедини заместник-началникът Рон Гъливър и се обърна към Браун:

– Пресата ще ни засипе с въпроси. Трябва някой да направи изявление.

– Аз… не зная дали бих могъл – промълви едва чуто Алън, блед като платно.

– Алън, налага се – подкани го началник Харви. – От тук нататък вие сте кмет на този град.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Събота, 28 юни 2014 г.

28 дни преди премиерата

Часът беше осем сутринта. Докато Орфия бавно се пробуждаше, на задръстената от пожарни коли „Бентъм Роуд“ кипеше трескава дейност. Сградата, в която живееше Стефани, се бе превърнала в купчина димящи развалини. Нейният апартамент бе изцяло погълнат от пламъците.

Двамата с Ана стояхме на тротоара и наблюдавахме как пожарникарите навиват шланговете и прибират техниката. След малко при нас дойде началникът на пожарната команда.

– Няма никакво съмнение, че пожарът е умишлен – каза той. – За щастие, няма пострадали. Вътре е бил само наемателят от първия етаж, който е успял да излезе навреме. Именно той ни се обади. Бихте ли ме последвали? Искам да ви покажа нещо.

Той ни отведе във вътрешността на сградата и пое нагоре по стълбите към втория етаж. въздухът беше пропит с лютив дим. Качихме се горе и видяхме, че вратата на апартамента на Стефани зее широко отворена. Изглеждаше съвършено непокътната. Бравата също.

– Как сте успели да влезете, без да разбиете ключалката? – запита Ана.

– Тъкмо това исках да ви покажа – отвърна началникът на пожарната. – Когато пристигнахме, вратата беше широко отворена, каквато я виждате в момента.

– Значи, подпалвачът е имал ключ – казах аз.

Ана ме погледна съсредоточено:

– Джеси, смятам, че онзи, когото си изненадал в четвъртък, е дошъл да довърши работата си.

Пристъпих напред и надзърнах във вътрешността на апартамента, където вече нямаше нищо. Мебелите, стените, книгите – всичко беше овъглено. Явно целта на подпалвача е била да нанесе максимум щети.

Брад Мелшоу, наемателят от първия етаж, седеше на стъпалата на отсрещната къща, увит в одеало, с чаша кафе в ръка, и гледаше към почернялата фасада на сградата, която доскоро беше негов дом. Той започна с това, че смяната му в „Кафе Атена“ приключила в 23 и 30.

– Прибрах се направо вкъщи и не забелязах нищо необичайно. Полегнах, гледах малко телевизия и съм заспал на дивана, както често ми се случва. Към три след полунощ се стреснах и се събудих. Апартаментът беше пълен с дим. Веднага разбрах, че пушекът идва откъм стълбището, и когато отворих вратата, видях, че горният етаж гори. Веднага излязох на улицата и по мобилния се обадих на спешния телефон. Явно Стефани не си е била у дома. Тя май си има проблеми?

– Кой ви каза?

– Всички говорят. Градът е малък, сами разбирате.

– Добре ли познавате Стефани?

– Не. Просто като съседи, които се засичат от време на време. Пък и разпределението на времето ни е съвсем различно. Нанесе се тук през септември миналата година. Симпатично момиче.

– Споменавала ли ви е, че смята да пътува? Че има намерение да отсъства?

– Не. Вече ви казах, не бяхме толкова близки, че да споделя с мен подобни неща.

– Би могла да ви помоли да поливате цветята или да прибирате пощата ѝ?

– Никога не е искала от мен такива услуги.

Внезапно Брад Мелшоу присви очи и възкликна:

– Я почакайте! Как можах да забравя? Миналата вечер тя се кара с един полицай.

– Кога по-точно?

– В събота вечерта.

– Какво всъщност се случи?

– Прибирах се от ресторанта пеша. Беше към полунощ. Отпред имаше полицейска кола и Стефани разговаряше с шофьора. Чух я да казва: „Не можеш да постъпиш така, имам нужда от помощта ти“. А той отвърна: „Не искам повече да чувам за теб. Ако още веднъж ме потърсиш, ще подам жалба“. След това потегли и си замина. За момент тя остана на тротоара. Изглеждаше напълно объркана. Изчаках зад ъгъла, откъдето я наблюдавах, докато се прибере. Не исках да я поставям в неудобно положение.

– Каква беше полицейската кола? – запита Ана. – На полицията в Орфия или от друг град? Може би на щатската или на пътната полиция?

– Не мога да ви кажа. Тогава не обърнах внимание. Пък и беше тъмно.

В този момент бяхме прекъснати от кмета Браун, който се появи изневиделица и се нахвърли върху мен:

– Капитан Розенбърг, вероятно сте чели днешния вестник? – запита той, видимо извън кожата си, и разгърна пред мен брой на „Орфия Кроникъл“.

На първа страница имаше снимка на Стефани, а над нея следното заглавие:

Виждали ли сте тази жена?

Стефани Мейлър, журналистка от „Орфия Кроникъл“, от понеделник насам е в неизвестност. Във връзка с изчезването ѝ се случват странни произшествия. Разследването се води от щатската полиция.

– Не съм в течение на тази публикация, господин кмете – уверих го аз.

– Не е важно дали сте в течение, капитан Розенбърг, след като вие самият сте причина за цялата тази врява! – озъби се Браун.

Погледнах към опожарената сграда.

– И вие продължавате да твърдите, че в Орфия не се случва нищо?

– Нищо, с което местната полиция да не може да се справи. Но ето че идвате вие, за да направите бъркотията още по-голяма! Бездруго финансовото състояние на града не е цветущо и всички се надяват летният сезон и театралният фестивал да позакрепят икономиката. Ако туристите се подплашат, просто няма да дойдат.

– Прощавайте, че съм така настоятелен, господин кмете, но според мен случаят е твърде сериозен…

– Нямате никакви доказателства, капитан Розенбърг. Началник Гъливър още вчера ми докладва, че от понеделник насам колата на Стефани липсва. Не смятате ли, че тя чисто и просто е заминала някъде? Направих по телефона известни справки за вас и ако не се лъжа в понеделник излизате в оставка?

Ана ме погледна изумено.

– Джеси, нима наистина напускаш полицията?

– Никъде няма да отида, докато не изясня този случай.

Разбрах, че кметът Браун има дълга ръка, веднага щом напуснах „Бендъм Роуд“. Когато двамата с Ана се отправихме към полицейското управление на Орфия, ми позвъни моят шеф майор Маккена.

– Розенбърг, кметът на Орфия ми досажда по телефона – каза ми той. – Твърди, че сееш паника в неговия град.

– Вижте какво, шефе – отвърнах аз, – млада жена е в неизвестност и е твърде вероятно изчезването ѝ да е свързано с четворното убийство през 1994 година.

– Случаят с четворното убийство е приключен, капитан Розенбърг. Би трябвало да го знаеш, защото самият ти го реши.

– Зная шефе, но започвам да се питам дали навремето не сме пропуснали нещо…

– Какви ги говориш?

– Изчезналата млада жена е журналистка, започнала собствено разследване. Това не е ли достатъчно основание да се поразровим?

– Розенбърг – повиши тон Маккена, – според началника на местната полиция ти не разполагаш с никакви улики. На път си да ми развалиш съботата и да станеш за смях два дни преди да напуснеш полицията. Това ли искаш?

Премълчах и Маккена продължи вече по-приятелски:

– Чуй ме. Заминавам за уикенда със семейството на езерото Чамплейн и преди това ще гледам да забравя мобилния си телефон у дома. До утре вечер съм извън линия и ще бъда на работа в понеделник сутринта. Така че разполагаш с време дотогава, за да ми представиш нещо солидно. В противен случай се връщаш мирно и кротко тук, все едно нищо не се е случило. Ще се почерпим по случай твоята раздяла с полицията и от този момент нататък не искам да чувам нищо за тази история. Ясен ли съм?

– Напълно, шефе. Благодаря.

Сега всяка минута беше ценна. Двамата с Ана се затворихме в нейния кабинет и се заехме да лепим върху магнитната дъска всичко, с което разполагахме.

– Според свидетелствата на журналистите – казах ѝ, – кражбата на компютъра от редакцията е била извършена през нощта в понеделник срещу вторник. Нахлуването в апартамента стана в четвъртък вечерта и същата нощ избухна пожарът.

– Накъде клониш? – запита Ана, докато ми подаваше чаша горещо кафе.

– Това навежда на мисълта, че онова, което извършителят е търсил, не е било в компютъра на редакцията, и затова е бил принуден да претърси апартамента на Стефани. По всяка вероятност без успех, след като е поел риска да се завърне следващата нощ и да предизвика пожара. Защо ще постъпи така, ако не разчита да унищожи някакви документи, до които не е успял да се добере?

– Значи онова, което търсим, все още се намира някъде! – възкликна Ана.

– Точно – кимнах аз. – Само че къде?

Бях взел със себе си извлеченията от кредитната карта и от телефонните разговори на Стефани, пристигнали предишната вечер в регионалния център на щатската полиция, и сега ги поставих на масата.

– Нека най-напред се опитаме да разберем кой е телефонирал на Стефани на излизане от „Кодиак Грил“ – предложих аз и се разрових в документите, за да открия списъка с последните разговори от и до нея.

Стефани бе получила повикване в 22 часа и 3 минути. Сетне бе телефонирала на два пъти до един и същ номер в 22 часа и 5 минути и в 22 часа и 10 минути. Първият разговор е траял само една секунда, а вторият двайсет секунди.

Ана седна пред компютъра. Продиктувах ѝ номера, от който бяха търсили Стефани в 22 часа и 3 минути, тя влезе в системата за търсене, за да открие абоната.

– Джеси, не може да бъде! – възкликна Ана.

– Какво? – побързах да отида пред екрана.

– Номерът съответства на телефонната кабина в „Кодиак Грил“!

– Някой е позвънил на Стефани от „Кодиак Грил“, веднага след като тя е напуснала заведението? – учудих се аз.

– Някой я е наблюдавал – потвърди Ана. – През цялото време, докато е чакала, някой я е наблюдавал.

Вдигнах листа с разпечатката и подчертах последния номер, който бе набрала Стефани. Продиктувах го на Ана и тя го вкара в системата.

Млъкна изумено, вперила поглед в името, появило се върху екрана на компютъра.

– Не, сигурно има някаква грешка – промълви тя и изведнъж пребледня.

Помоли ме да повторя номера и отново започна да чука по клавиатурата, набирайки поредицата цифри.

Приближих се и на свой ред прочетох името:

– Шон О’Донъл. Какво има, Ана? Познаваш ли го?

– И още как – отвърна тя, но сякаш все още не можеше да повярва на очите си. – Това е един от нашите полицаи. Шон О’Донъл е ченге от Орфия.

* * *

След като видя разпечатката от телефонните разговори, началник Гъливър бе принуден да ми разреши да разпитам Шон О’Донъл. Повика го, тъй като в момента беше патрул, и го изпрати в стаята за разпити. Когато влязох, придружен от Ана и от началник Гъливър, Шон едва се надигна от стола, сякаш краката му бяха омекнали.

– Ще ми кажете ли какво става? – запита разтревожено той.

– Сядай – нареди му Гъливър. – Капитан Розенбърг иска да ти зададе няколко въпроса.

Полицаят се подчини. Двамата с Гъливър седнахме срещу него, а Ана се облегна на стената зад нас.

– Шон – започнах аз, – зная, че в понеделник вечерта Стефани Мейлър ви е телефонирала. Вие сте последният човек, с когото е опитала да се свърже. Какво криете от нас?

Шон се хвана за главата.

– Капитане – изпъшка той, – здравата сгафих. Трябваше да съобщя това на Гъливър. Имах намерение да го направя, честна дума! Толкова съжалявам…

– Само че не сте го направили, Шон! Сега е моментът да ми разкажете всичко.

Той си пое дълбоко въздух и едва тогава продължи:

– За кратко Стефани и аз излизахме заедно. Запознахме се преди известно време в един бар. Пръв я заговорих и честно казано, тя не беше особено навита. Накрая все пак се съгласи да я почерпя едно питие, побъбрихме и аз си помислих, че всичко ще приключи дотам. Само че когато ѝ казах, че съм ченге тук, в Орфия, тя изведнъж се промени и започна да се държи, все едно си пада по мен. Разменихме си телефоните и след това няколко пъти се срещахме. Преди две седмици нещата ненадейно стигнаха по-далече. Спахме заедно. Само веднъж.

– И защо връзката ви не продължи? – запитах аз.

– Защото ми стана ясно, че тя не се интересува от мен, а от архива в управлението.

– От архива ли?

– Да, капитане. Беше много странно. Няколко пъти ме разпитва за него. Искаше непременно да я вкарам там. Мислех си, че се шегува и разбира се, ѝ отказах. Само че, когато преди две седмици се събудих до нея, тя настоя да я допусна до архива. Все едно ѝ го дължах, след като бях спал с нея. Това много ме оскърби и аз си тръгнах, като ѝ заявих, че повече не искам да я виждам.

– А не ти ли стана интересно защо ѝ е притрябвал достъп до архива? – намеси се началник Гъливър.

– Разбира се. Нещо в мен ме караше на всяка цена да разбера, но от друга страна не исках Стефани да усети, че нейната история ме интересува. Чувствах се измамен и понеже тя наистина ми харесваше, стана ми много болно.

– А срещахте ли се след това? – запитах го аз.

– Само веднъж. Миналата събота. Нея вечер тя няколко пъти ми се обажда, но аз не ѝ отговорих. Мислех си, че ще се откаже, но тя продължи да ми звъни. Бях дежурен и в един момент ми писна. Затова ѝ казах да ме изчака пред нейното жилище. Дори не слязох от колата, само ѝ заявих, че ако продължава да ме преследва, ще подам жалба срещу нея. Тя ми каза, че имала нужда от помощ, но аз не ѝ повярвах.

– Какви бяха по-точно думите ѝ?

– Каза ми, че трябвало на всяка цена да направи справка в едно досие, свързано с извършено тук престъпление, за което имала известни сведения. Каза ми: „Има едно разследване, завършило с погрешно заключение. Има една подробност, нещо, на което никой не е обърнал внимание, а то е било съвсем очевидно“. За да ме убеди, ми показа ръката си и ме запита какво виждам. „Ръката ти“, отвърнах аз. „А трябваше да видиш пръстите ми.“ Реших, че с тези нейни приказки за ръката и пръстите се опитва да ме прави на глупак, и затова си тръгнах, като я оставих насред улицата и се зарекох занапред да нямам нищо общо с нея.

– Изобщо ли? – запитах аз.

– Изобщо, капитан Розенбърг. Оттогава не съм разговарял с нея.

За момент запазих мълчание, а след това изиграх моя коз:

– Не ни заблуждавайте, Шон! Известно ми е, че сте разговаряли със Стефани в понеделник вечерта, същата вечер, когато тя е изчезнала.

– Не, капитане! Кълна ви се, че не съм разговарял с нея!

Взех разпечатката от разговорите и я поставих пред него.

– Престанете да лъжете, ето тук е написано черно на бяло: разговаряли сте с нея в продължение на двайсет секунди.

– Не, не сме разговаряли! – възкликна Шон. – Вярно е, че тя ми се обажда. На два пъти. Но аз не ѝ отговорих! Последния път ми изпрати съобщение по гласовата поща. Истина е, че според разпечатката телефоните ни са били във връзка, но не сме разговаряли.

Шон казваше истината. Включихме неговия телефон и открихме съобщение от понеделник, в 22 часа и 10 минути, с продължителност 20 секунди. Натиснах копчето за прослушване и от телефона изведнъж се разнесе гласът на Стефани:

Шон, аз съм. Трябва на всяка цена да поговоря с теб, спешно е. Моля те… [Пауза.] Шон, страх ме е. Много ме е страх.

В тона ѝ се долавяше лека паника.

– Тогава аз изобщо не прослушах съобщението. Помислих си, че отново ще ми досажда с нейните молби. Пуснах го едва в сряда, когато родителите ѝ дойдоха в управлението да съобщят за нейното изчезване – обясни Шон. – А тогава вече не знаех какво да правя.

– Защо не сте казали нищо? – запитах го аз.

– Боях се, капитане. А и ме беше срам.

– Стефани чувстваше ли се заплашена?

– Не… Във всеки случай никога не е споделяла с мен. Тогава за пръв път каза, че се страхува.

Размених погледи с Ана и с началник Гъливър, сетне запитах Шон:

– Искам да знам къде сте били и какво сте правили в понеделник вечерта, около 22 часа, когато Стефани се е опитала да се свърже с вас.

– Намирах се в един бар в Ист Хемптън. Близки сме с управителя и се бяхме събрали компания приятели. Прекарахме там цялата вечер. Ще ви дам всички имена, можете да проверите.

Неколцина свидетели потвърдиха присъствието на Шон във въпросния бар от 19 до 1 часа след полунощ, вечерта, когато Стефани беше изчезнала. В кабинета на Ана написах върху магнитната дъска загадката на Стефани: Онова, което е било пред очите ни, но не сме го видели през 1994 година.

Смятахме, че Стефани е искала да се добере до архива на полицейското управление в Орфия, за да прегледа досието на четворното убийство от 1994 година. Ето защо ние самите отидохме в архива и лесно открихме големия кашон, в който трябваше да се намира досието. За наша огромна изненада обаче кашонът беше празен. Всички материали бяха изчезнали. Вътре имаше само един пожълтял от времето лист хартия, върху който на пишеща машина беше написано:

Тук започва Черната нощ

Напомняше началото на игра на скрити знаци.

* * *

Единственият факт, с който разполагахме до момента, беше телефонното обаждане от „Кодиак Грил“, веднага след като Стефани бе напуснала заведението. Отидохме на място и попаднахме на същата служителка, която бяхме разпитвали предишната вечер.

– Къде се намира телефонната кабина? – запитах я аз.

– Можете да използвате телефона на бара – отвърна тя.

– Много мило, но бих искал да огледам телефонната кабина.

Тя ни отведе до дъното на салона, където на стената имаше два реда закачалки, тоалетна, банкомат, а в ъгъла телефонен апарат с монети.

– Има ли камера? – запита Ана, оглеждайки тавана на тясното помещение.

– Не, в ресторанта нямаме камери.

– А този телефон често ли се използва?

– Не мога да ви кажа, тук постоянно сноват хора. Тоалетните са само за клиенти, но често влизат отвън и уж питат къде се намира телефонът. Показваме им къде се намира, но не знаем дали наистина смятат да се обадят, или просто искат да пуснат една вода. Пък и нали сега всички имат мобилни телефони?

Тъкмо в този момент мобилният телефон на Ана започна да звъни. Бяха открили колата на Стефани недалеч от плажа.

* * *

Двамата с Ана се отправихме с пълна скорост по „Оушън Роуд“, която започваше от главната улица и водеше към плажа на Орфия. На другия ѝ край имаше просторен бетонен паркинг във формата на кръг, където плажуващите оставяха колите без определен ред и ограничение във времето. През зимата на него можеха да се видят само няколко коли на излезли да се разходят жители и на бащи, довели децата да пускат хвърчила. Оживление настъпваше през пролетта, а през горещите дни на лятото той от ранна утрин се изпълваше до краен предел.

На стотина метра от паркинга, отстрани на банкета имаше спряна полицейска кола. Един униформен ми даде знак и аз отбих зад него. На това място тесен черен път се отклоняваше към гората.

– Колата е била забелязана от случайни разхождащи се – обясни той. – Изглежда е на това място от вторник насам. Прочели статията във вестника и направили връзката. Веднага проверих и се оказа, че регистрационният номер е на кола, собственост на Стефани Мейлър.

Изминахме пеша стотина метра, преди да стигнем до колата. Това наистина беше синята мазда, заснета от камерата на банката. Поставих си латексовите ръкавици и я обиколих, като огледах вътрешността през стъклата. Опитах се да отворя вратата, но тя беше заключена. Ана каза на глас мисълта, която се въртеше в главата ми:

– Джеси, как мислиш, дали не е в багажника?

– Има само един начин да разберем – отвърнах.

Полицаят донесе лост. Аз го пъхнах под капака на багажника. Затаила дъх, Ана застана зад гърба ми. Ключалката поддаде лесно и капакът рязко се отвори. Неволно отстъпих, сетне се наведох да погледна съдържанието. Багажникът се оказа празен. „Тук няма нищо – казах аз и се дръпнах назад. – Да повикаме техниците от лабораторията, докато мястото е непокътнато. Струва ми се, че този път кметът няма да има нищо против да започнем сериозно разследване.“

След като колата на Стефани беше открита, ситуацията коренно се промени. Кметът Браун бе осведомен и когато пристигна на мястото заедно с Гъливър, си даде сметка, че в предстоящото издирване местната полиция няма да стигне до никъде. Ето защо първата му работа беше да поиска подкрепления от полицейските управления в съседните градове.

Само за един час „Оушън Роуд“ буквално се задръсти от средата до паркинга на плажа. Управленията от всички краища на окръга бяха изпратили хора, а заедно с тях пристигнаха и служители на щатската полиция. Отвъд предупредителните ленти вече се трупаха любопитни.

Откъм гората се виждаше танцът на техниците от лабораторията в бели комбинезони около колата на Стефани, която беше подложена на щателен оглед. Докарани бяха и полицейски кучета заедно с водачите.

Не след дълго техният началник ни извика на паркинга.

– Всички кучета вървят по една и съща следа – каза ни той, когато отидохме при него. – Тръгват от колата по пътеката, която започва от гората, вие се сред високата трева и стига дотук.

Сетне ни посочи с пръст пътеката, очертана от летовниците, минавали напряко от плажа до горския път.

– Кучетата спират на паркинга, точно на мястото, където се намирам. И тук губят следата.

Огледах се и видях, че се намираме в средата на паркинга.

– Какво означава това? – запитах го аз.

– Означава, че тук тя се е качила в кола, капитан Розенбърг, и е заминала с нея в неизвестна посока.

– Какво мислите, капитане? – обърна се към мен кметът.

– Мисля, че някой е очаквал Стефани. Имала е среща. Бил е човекът, с когото е трябвало да се види в „Кодиак Грил“. Когато тя напуска ресторанта, той ѝ се обажда от телефонната кабина и я уговаря да дойде на плажа. Стефани се тревожи: искала е да се срещнат на публично място, а ѝ се налага да отиде на безлюдния по това време плаж. Звъни на Шон, но той не отговаря. Накрая решава да спре на горския път. Вероятно за да си осигури възможност за отстъпление? Или пък да може да проследи пристигането на тази тайнствена личност. Тъй или инак, заключва своята кола, слиза до паркинга и се качва в колата на непознатия. От този момент нататък само господ знае къде я е откарал той.

Настъпи тягостно мълчание. После началник Гъливър, сякаш за да обобщи положението, промърмори:

– Ето как започва изчезването на Стефани Мейлър.

ДЕРЕК СКОТ

Вечерта на 30 юли 1994 година в Орфия мина известно време, докато на местопрестъплението пристигнат първите колеги от Криминалния отдел заедно с нашия шеф майор Маккена. След като оцени ситуацията, той ме дръпна настрани и запита:

– Дерек, ти ли пристигна пръв на мястото?

– Да, шефе – потвърдих аз. – Повече от час, откакто сме тук с Джеси. Като най-старши трябваше да предприема някои мерки, между другото, наредих блокада на пътищата.

– Добре си направил. Като гледам, положението е под контрол. А ти смяташ ли, че е по силите ти да поемеш случая?

– Да, шефе. За мен ще бъде чест.

Усещах, че Маккена се колебае.

– Това ще ти бъде първото сериозно разследване, а и Джеси няма достатъчно опит.

– Розенбърг има нюх на ченге – уверих го аз. – Имайте ни доверие. Няма да ви разочароваме.

Майорът се замисли за момент и накрая кимна:

– Ще ми се да ви дам възможност, Скот. Двамата с Джеси определено ми харесвате. Само гледайте да не оплескате работата. Когато колегите ви разберат, че съм поверил случая на вас, ще се вдигне голяма олелия. Само че никой не ги е спирал да дойдат първи! Къде са се мотали, по дяволите? Да не са били на почивка? Тъпаци…

Майорът повика Джеси и му каза направо на висок глас, за да го чуят околните:

– Скот и Розенбърг, вие ще движите разследването.

Двамата с Джеси се зарекохме да направим всичко, за да не съжалява майорът за решението си. Цяла нощ останахме в Орфия и събрахме първите данни. Наближаваше седем сутринта, когато закарах Джеси до дома му в Куинс и той ми предложи да вляза да пием заедно кафе. Приех, защото бяхме изморени, но и прекалено възбудени, за да спим. Седнахме в кухнята и докато Джеси приготвяше кафето, аз се заех да запиша някои ключови въпроси.

– Кой до такава степен е мразел кмета, за да го убие заедно с жена му и сина му? – запитах се аз на глас и записах това изречение на лист, който Джеси залепи върху вратата на хладилника.

– Трябва да разпитаме близките му – подсказа той.

– Защо всички те са били у дома вечерта, когато е предстояло откриването на театралния фестивал? Трябвало е да отидат в Големия театър. Ами куфарите с дрехи, които открихме в колата? Сигурен съм, че са имали намерение да отпътуват.

– Може би са бягали? Но защо?

– Именно това трябва да открием, Джеси – отвърнах му аз.

Лепнах втори лист, върху който той написа: Имал ли е кметът врагове?

Явно сме говорили прекалено високо, защото Наташа се събуди и се появи сънена на вратата на кухнята.

– Какво стана снощи? – запита тя и се сгуши до Джеси.

– Клане – отвърнах аз.

– Убийства по време на театралния фестивал? – прочете Наташа върху вратата на хладилника, преди да я отвори. – Подходящо заглавие за криминална пиеса.

– Възможно е наистина да се окаже такава – кимна Джеси.

Наташа извади мляко, яйца, брашно, за да приготви палачинки, и си наля кафе.

Хвърли поглед на бележките ни и запита:

– Какви са първите ви хипотези?

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Неделя, 29 юни 2014 г.

27 дни преди премиерата

Издирванията на Стефани засега бяха без резултат.

От двайсет и четири часа целият окръг беше на крак, но напразно. Полицейски екипи и доброволци претърсваха околността. В акцията бяха включени кучета, леководолази и един хеликоптер. Добросъвестни граждани лепяха обяви в супермаркетите и обикаляха магазините и бензиностанциите с надеждата някой клиент или служител да е забелязал Стефани. Родителите ѝ направиха изявление за пресата и по местните телевизионни канали, показаха нейна снимка и призоваха всеки, който е видял дъщеря им, незабавно да се обади на полицията.

Всички проявяваха желание да вземат участие: от „Кодиак Грил“ предлагаха разхладителни напитки на всеки, който участва в издирването. „Езерен Палас“, един от най-луксозните хотели в окръг Орфия, предостави своя салон на полицията. Там се събираха желаещите да вземат участие в акцията и след това биваха насочвани към съответната зона на претърсване.

Двамата с Ана продължавахме нашето разследване от нейния кабинет в полицейското управление на Орфия. Пътуването на Стефани до Лос Анджелис си оставаше за нас пълна мистерия. Именно след завръщането от Калифорния тя се бе сближила с полицая Шон О’Донъл. Какво беше открила там? Свързахме се с хотела, в който бе отседнала, но така и не научихме нищо повече. В замяна, когато се заехме с постоянните ѝ пътувания до Ню Йорк и обратно, които можахме да проследим от плащанията на пътна такса с кредитната карта, установихме, че е била глобявана за неправилно паркиране и че дори веднъж колата ѝ е била вдигната от „паяк“ все на една и съща улица. Ана лесно състави списък на фирмите и заведенията по нея: ресторанти, лекарски кабинети, адвокатски кантори, хиропрактици, химическо чистене, но преди всичко редакцията на „Нюйоркско списание за литература“.

– Как е възможно? – питах се аз. – Майката на Стефани твърдеше, че дъщеря ѝ е била уволнена от това списание през септември и че именно затова тя се е завърнала в Орфия. Защо е продължила да ходи там? Нещата не съвпадат.

– Във всеки случай датите на плащането на пътна такса съвпадат с глобите за неправилно паркиране – отбеляза Ана. – Доколкото виждам, това е ставало в непосредствена близост до помещенията, които заема списанието. Най-добре е да се обадим на главния редактор и да поискаме разяснения.

Тя вдигна слушалката, но така и не успя да набере номера, защото в този момент на вратата се почука. Беше ръководителят на техническия екип от лабораторията на щатската полиция.

– Нося ви резултатите от намереното в апартамента и в колата на Стефани Мейлър – каза той, размахвайки доста тежък плик. – Струва ми се, че ще ви бъде интересно.

– Нека започнем с апартамента – продължи той, като приседна на ръба на заседателната маса. – Потвърждава се версията за умишлен палеж. Жилището е било обляно със запалителна течност. А ако сте имали някакви подозрения, подпалвачът със сигурност не е Стефани Мейлър.

– Какво имате предвид? – учудих се аз.

Полицаят извади пластмасов плик, пълен с банкноти.

– В апартамента открихме 10 000 долара в брой, скрити в металното резервоарче на кафеварката за еспресо. Останали са непокътнати.

– Вярно – съгласи се Ана. – Ако бях на мястото на Стефани и имах стрити 10 000 долара, най-напред бих се погрижила да ги прибера, преди да запаля апартамента си.

– А какво открихте в колата? – запитах аз.

– За нещастие, нямаше следи от ДНК освен на самата Стефани Мейлър. Направихме съпоставка с ДНК на родителите ѝ. От друга страна под седалката на водача открихме доста странна бележка, написана на ръка, а почеркът съвпада с този на Стефани.

Той бръкна в плика и извади трети пластмасов плик, в който имаше лист, откъснат от ученическа тетрадка. На него пишеше:

Черната нощ → Театрален фестивал в Орфия

Да разговарям за това с Майкъл Бърд

– Черната нощ! – възкликна Ана. – също като надписа от полицейското досие за четворното убийство през 1994 година.

– Трябва да отидем и да поговорим с Майкъл Бърд – предложих аз. – Възможно е да знае повече от онова, което ни каза досега.

* * *

Открихме Майкъл Бърд в неговия кабинет в редакцията на „Орфия Кроникъл“. Беше ни приготвил папка с копия на всички статии, които Стефани бе писала за вестника. Бяха посветени предимно на местни новини: училищен празник, парад за Деня на Колумб, отбелязване на Дена на благодарността, организирано от общината за самотните, конкурс за тикви по случай Хелоуин, пътни инциденти и други произшествия. Докато прелиствах папката, запитах Майкъл:

– Каква заплата получаваше Стефани във вестника?

– 1500 долара на месец – отвърна той.– Защо ме питате?

– Може да се окаже от значение за разследването. Няма да скрия от вас, че все още не съм наясно защо Стефани е напуснала Ню Йорк, за да дойде в Орфия и да пише статии за Деня на Колумб и за празника на тиквата. Според мен няма никакъв смисъл. Майкъл, не се засягайте, но това никак не пасва на една амбициозна млада жена, каквато ни я описаха нейните родители и приятелите ѝ.

– Сега разбирам въпроса ви, капитан Розенбърг. Впрочем самият аз съм си го задавал. Стефани сподели с мен, че била потисната след уволнението от литературното списание. Имала нужда от нещо ново. Имайте предвид, че тя е идеалистка. Иска да промени света. Работата в местен вестник не я плашеше, дори напротив.

– Струва ми се, че има нещо друго – отбелязах аз и показах на Майкъл листа от тетрадка, открит в колата на Стефани.

– Какво е това? – зачуди се той.

– Бележка с почерка на Стефани. Споменава за театралния фестивал в Орфия и освен това, че иска да говори с вас. Известно ли ви е нещо, което не сте ни казали?

– Бях обещал да не разкривам нищо… – въздъхна той. – Дадох ѝ дума.

– Майкъл – подканих го. – Изглежда, не разбирате колко сериозно е положението.

– Вие не разбирате – възрази той. – Може би Стефани има основателна причина да изчезне за известно време. А с шума, който вдигнахте, сте на път да развалите всичко.

– Основателна причина ли? – повторих аз.

– Вероятно тя е знаела, че е в опасност, и затова е решила да се укрие. С това ваше претърсване рискувате да ѝ навредите: нейното разследване е далеч по-важно, отколкото можете да си представите, а може да се окаже, че в момента я издирват тъкмо онези, от които тя иска да се скрие.

– Имате предвид полицай?

– Твърде възможно. По този въпрос не сподели нищо. Настоях да ми разкрие нещо повече, но тя не пожела да ми каже за какво се отнася.

– Типично за онази Стефани, с която се запознах преди няколко дни. Само че какво общо има тук театралният фестивал?

Макар че в редакцията нямаше никого, а вратата на кабинета му затворена, Майкъл сниши глас, сякаш се боеше някой да не го чуе:

– Стефани смяташе, че има нещо мътно около този фестивал, и искаше да разпита доброволците по организацията, без да събуди ничии подозрения. Затова ѝ предложих да напише поредица статии за вестника, които биха били чудесно прикритие.

– Мними интервюта ли?

– Не съвсем мними, защото след това ние ги публикувахме… Споменах ви за финансовите затруднения на вестника. Стефани ме увери, че с публикуването на резултатите от нейното разследване те ще бъдат преодолени. „Когато отпечатаме това, хората ще се избият да купуват „Орфия Кроникъл“, каза ми веднъж тя.

Щом се завърнахме в управлението, първата ни работа беше да се свържем с бившия шеф на Стефани, главния редактор на „Нюйоркско списание за литература“. Името му беше Стивън Бергдорф и живееше в Бруклин. Позвъни му Ана. Тя включи телефона на високоговорител, за да чуя техния разговор.

– Клетата Стефани – изохка Стивън Бергдорф, след като Ана му описа ситуацията. – Надявам се да не я е сполетяло нещо лошо. Тя е изключително умна жена, чудесен литературен журналист и има талантливо перо. При това е много мила. Любезна е с всички. Не е от онези, които биха си навлекли неприятности или спечелили врагове.

– Доколкото съм осведомена, през октомври вие сте я уволнили…

– Напълно вярно. Беше ми много тежко, такова прекрасно момиче. Ала през лятото бюджетът на списанието беше съкратен. Броят на абонатите спадна драстично, така че ми се наложи да правя икономии и да се разделя с някои сътрудници.

– Как реагира тя на уволнението?

– Сами се досещате, че не беше особено щастлива. Ала все пак съхранихме добри отношения. През декември дори ѝ писах, за да разбера как е при нея положението. Отговори ми, че работела за „Орфия Кроникъл“ и била много доволна. Зарадвах се за нея, макар че бях донякъде изненадан.

– Изненадан ли?

– Вижте какво, момиче като Стефани Мейлър е от калибъра на „Ню Йорк Таймс“ – поясни Бергдорф. – Не ми е ясно какво прави в някакъв си провинциален вестник.

– Господин Бергдорф, идвала ли е Стефани във вашата редакция след уволнението?

– Не. Поне доколкото знам. Защо?

– Защото установихме, че през последните месеци нейната кола често е била паркирана в близост до сградата, където се помещава вашето списание.

* * *

В редакцията на „Нюйоркско списание за литература“, безлюдна в неделния ден, Стивън Бергдорф затвори телефона и се замисли, видимо смутен.

– Какво става, Стиви? – запита го двайсет и пет годишната Алис, която в този момент седеше на канапето в неговия кабинет и лакираше ноктите си.

– Бяха от полицията. Стефани Мейлър е изчезнала.

– Стефани? Беше пълна идиотка.

– Как така беше? – разтревожи се Стивън. – Да не би да знаеш нещо?

– Не, казах го, защото не съм я виждала, откакто напусна редакцията. Прав си, няма съмнение, че си е все същата идиотка.

Бергдорф стана от стола зад бюрото и отиде до прозореца. Беше угрижен.

– Стиви, съкровище – изчурулика Алис, – да не вземеш отново да се тръшкаш от угризения заради нея?

– Ако не ме беше принудила да я уволня…

– Не започвай пак, Стиви! Направи каквото трябваше.

– Разговаряла ли си с нея, откакто си замина?

– Може да сме се чували по телефона. Има ли някакво значение?

– Бога ми, Алис, нали преди малко каза, че не сте се виждали!...

– Не съм я виждала. Говорих с нея по телефона. Само веднъж, преди две седмици.

– Само не ми казвай, че си я търсила, за да ѝ се подиграваш! Тя знае ли истинската причина за своето уволнение?

– Не.

– Откъде си толкова сигурна?

– Защото ми се обади и поиска от мен съвет. Стори ми се разтревожена. Каза ми: „Трябва на всяка цена да спечеля един мъж“. А аз ѝ отвърнах: „С мъжете е лесно: правиш им свирка, обещаваш да им пуснеш, а в замяна те са готови на всичко за теб“.

– За какво ставаше въпрос? Може би трябва да съобщим на полицията.

– Никаква полиция… Бъди така добър да млъкнеш.

– Но…

– Не ми разваляй настроението, Стиви! Знаеш какво се случва, когато ме нервираш. Имаш ли тук друга риза? Тази е напълно измачкана. Изтупай се, защото тази вечер ми се ще да излезем.

– Тази вечер не мога, аз…

– Казах, че ми се иска да излезем!

Бергдорф с наведена глава напусна кабинета и отиде да си вземе кафе. Обади се на жена си, че по спешност трябва да довърши следващия брой на списанието и че няма да може да се прибере за вечеря. Сетне затвори и скри лице в ръцете си. Как можа да се докара до това положение? Как така на петдесет години се оказа обвързан с тази млада жена?

* * *

Двамата с Ана бяхме убедени, че намерените у Стефани пари са една от насоките, по които трябва да поеме нашето разследване. Откъде бяха дошли десетте хиляди долара, намерени в нейното жилище? Стефани печелеше 1500 долара месечно: след изплащането на наема, поддръжката на колата, покупките и осигуровките едва ли ѝ оставаше кой знае колко. Ако това бяха лични спестявания, те би трябвало да се намират в банка, а не в кафеварка.

По повод тази сума до края на деня разпитвахме родителите на Стефани и нейните приятели, но така и не научихме нищо. Семейство Мейлър заявиха, че дъщеря им открай време се справяла сама. По време на следването получавала стипендия, а след това живеела от заплатата си. Приятелите пък ни увериха, че Стефани често свързвала трудно двата края. Не можеха да си обяснят как е могла да задели настрани някакви пари.

На тръгване от Орфия, докато се спусках по главната улица, вместо да продължа по шосе 17 и да изляза на магистралата, без сам да зная защо завих към квартала Пенфийлд и стигнах до „Пенфийлд Кресчънт“. Заобиколих малкия парк и спрях пред къщата, принадлежала преди двайсет години на кмета Гордън. Оттук бе започнало всичко.

Престоях там доста време. После, на връщане реших да се отбия у Дерек и Дарла. Не бях сигурен дали непременно искам да се видя с Дерек, или просто не ми се щеше да бъда сам, а друг близък човек освен него нямах.

Когато спрях пред тяхната къща, се свечеряваше, наближаваше осем. Застанах пред вратата и отначало не посмях да позвъня. До мен достигаха разговорите и веселата глъчка откъм кухнята, където явно вечеряха. По традиция всяка неделя семейство Дерек ядеше пица.

Приближих предпазливо до прозореца и надзърнах вътре. Трите деца на Дерек учеха в гимназията. Предстоеше догодина най-големият да постъпи в университет. Ненадейно един от тях ме зърна през стъклото. Всички се обърнаха към прозореца и се вторачиха в мен.

Дерек излезе предъвквайки своето парче пица, с книжна салфетка в ръка.

– Джеси – възкликна учудено той. – Защо стоиш навън? Влизай да хапнеш заедно с нас.

– Не, благодаря. Не съм гладен. Виж какво, в Орфия се случват странни неща…

– Джеси – въздъхна Дерек. – Само не ми казвай, че си прекарал там целия уикенд.

Описах му накратко последните събития.

– Сега вече няма никакво съмнение, Стефани е попаднала на нови сведения за четворното убийство през 1994 година.

– Това са само предположения.

– А ти помисли – възразих аз. – Налице е бележката за Черната нощ, открита в колата на Стефани, а на мястото на изчезналото досие за четворното убийство намираме същите думи! Освен това тя е открила връзка с театралния фестивал, който, ако си спомняш, през 1994 година се проведе за пръв път! Нима това не са все неща, които си струва да бъдат проверени?

– Ти самият виждаш връзка там, където ти се иска да я видиш! Даваш ли си сметка какво означава да отворим отново досието от 1994 година? Означава чисто и просто да признаем, че тогава сме се заблудили.

– Ами ако наистина сме се заблудили! Стефани заяви, че сме пропуснали важна подробност, която при това е щяла да ни избоде очите.

– И къде според теб сме сбъркали тогава? – разсърди се Дерек. – Кажи ми какво сме проспали? Отлично помниш с какво старание работихме. Досието ни беше бетон! Мисля си, че откакто реши да напуснеш полицията, те измъчват неприятни спомени. Няма как да върнем назад стореното, няма как да започнем отначало! Защо тогава ни надуваш главите? Защо искаш непременно да се заемеш отново с това разследване?

– Защото трябва!

– Не, не трябва, Джеси! Утре е последният ти работен ден като ченге. Защо се навираш в тази каша, която вече не те засяга?

– Смятам да отложа напускането си. Не мога да си тръгна от полицията просто така. Няма да мога да живея с мисълта, че не сме си довършили работата!

– Аз пък мога!

Той си тръгна с намерение да се прибере, сякаш опитваше да сложи край на неприятния за него разговор.

– Дерек, помогни ми! – извиках зад него. – Ако до утре не представя на майора стабилно доказателство за връзката между Стефани Мейлър и случая от 1994 година, той ще ме принуди да изоставя окончателно това разследване.

– Защо постъпваш така, Джеси? – обърна се той. – Защо искаш да разровиш тези лайна?

– Хайде пак да работим в екип…

– Та аз от двайсет години не съм бил на терен. Защо искаш да ме въвлечеш в тази история?

– Защото си най-доброто ченге, което познавам, Дерек. Ти винаги си бил по-добър от мен. Би трябвало ти да си капитан, а не аз.

– Само недей да ме учиш на морал и да преценяваш вместо мен служебното ми положение! Отлично знаеш защо прекарах последните двайсет години зад бюрото да прехвърлям разни книжа.

– Струва ми се, че сега ни се открива възможност да променим нещата.

– Нищо не може да бъде поправено, Джеси. Можеш да влезеш и да хапнеш с нас едно парче пица, но разговорът за онова разследване е приключен.

Той отвори входната врата.

– Завиждам ти, Дерек! – извиках след него аз.

Той отново се обърна:

– Завиждаш ли ми? Че за какво би могъл да ми завиждаш?

– Че обичаш и те обичат.

Видях го в отговор да клати глава.

– Джеси, Наташа си отиде преди двайсет години. Отдавна трябваше да си уредиш живота. На моменти ми се струва, че ти все още я чакаш да се върне.

– Всеки божи ден, Дерек. Всеки божи ден си казвам, че ще я видя отново. Всеки път когато застана пред моята врата, очаквам тя да ми отвори.

Той въздъхна.

– Не зная какво да ти кажа. Съжалявам. Не бива да оставаш сам. Трябва да гледаш напред.

Той се прибра, а аз се върнах при колата. Тъкмо потеглях, когато от къщата излезе Дарла и нервно закрачи към мен. Изглеждаше ядосана и аз знаех причината. Свалих страничното стъкло и я чух да се провиква:

– Не му причинявай това, Джеси! Недей да викаш обратно призраците от миналото.

– Чуй ме, Дарла…

– Не, ти ме чуй! Дерек не заслужава да постъпваш така с него! Остави го на мира с това досие! Не му го причинявай! Ако ще се ровиш в миналото, не си добре дошъл тук. Трябва ли да ти напомням какво се случи преди двайсет години?

– Не, Дарла, няма нужда! Няма нужда никой да ми го напомня. Самият аз нищо не съм забравил. Помня всеки гаден ден, Дарла, чуваш ли ме? Припомням си ги всяка гадна сутрин, когато се събуждам, и всяка вечер, когато заспивам.

Тя ме погледна тъжно и аз разбрах колко съжалява, че е заговорила на тази тема.

– Джеси, извинявай. Ела да вечеряш с нас. Има още от пицата, а съм приготвила и тирамису.

– Не, благодаря. Ще се прибирам.

После потеглих.

У дома си налях едно питие и извадих класьора, който не бях докосвал от двайсет години. В него без всякакъв ред бяха вестникарските статии от 1994 година. Прегледах ги набързо. Една от тях привлече вниманието ми.

Полицията чества своя герой

Вчера, на церемония в регионалния център на щатската полиция сержант Дерек Скот беше удостоен с награда за проявена смелост и за това, че е спасил своя партньор инспектор Джеси Розенбърг при ареста на опасен убиец, отнел през лятото живота на четири души в Хемптънс.

Звънецът на входната врата ме откъсна от мислите ми. Погледнах часа: кой може да идва толкова късно? Взех оръжието от масата и предпазливо приближих до вратата. Надзърнах през шпионката: беше Дерек.

Отворих му и го погледнах, без да кажа нищо. Той видя оръжието в ръката ми.

– Ти май наистина смяташ, че нещата са сериозни?

Кимнах. Сетне той добави:

– Покажи с какво разполагаш.

Извадих всички налични материали и ги подредих върху масата в трапезарията.

Дерек разгледа снимките от камерите, запалката, бележката, парите и извлеченията от кредитната карта.

– Очевидно Стефани е харчила повече, отколкото е получавала – обясних му аз. – Само билетът до Лос Анджелис струва 900 долара. Със сигурност е имала друг източник на доходи. Трябва да изясним какъв е той.

Дерек се зае да проследи разходите на Стефани. В очите му се появи блясък, който отдавна не бях забелязвал. След като приключи с кредитната карта, той взе химикалката и огради едно плащане от 60 долара, което се повтаряше от ноември насам.

– Дебитът е на името на фирма SVMA – каза той. – Това говори ли ти нещо?

– Не, нищо – отвърнах му.

Той отиде до моя лаптоп, провери в интернет и обърна екрана към мен:

– Това е склад за съхранение на мебели на самообслужване в Орфия.

– Склад за мебели? – учудих се аз, като си припомних разговора с Труди Мейлър. – Майката на Стефани твърдеше, че тя докарала от Ню Йорк много малко вещи, които подредила направо в своя апартамент в Орфия. За какво ѝ е в такъв случай да съхранява мебели от ноември насам?

Складът работеше денонощно и двамата решихме веднага да отидем и да проверим. Показах значката си на мъжа, който беше на смяна, той погледна в регистъра, след което ни посочи номера на клетката, наета от Стефани.

Минахме покрай същински лабиринт от затворени врати и метални жалузи и спряхме пред заключена с катинар желязна врата. Бях взел със себе си клещи и лесно се справих с резето. Плъзнах вратата и Дерек освети с фенерче вътрешността.

Онова, което видяхме, ни изуми.

ДЕРЕК СКОТ

Началото на август 1994 година. Бе минала една седмица от четворното убийство.

Джеси и аз се посветихме изцяло на разследването, работехме денонощно и изобщо не се сещахме за сън, за почивка или допълнителни часове.

Устроихме нашия щаб в апартамента на Джеси и Наташа, далеч по-приветлив от унилия кабинет в центъра на щатската полиция. Заехме всекидневната, където разпънахме две походни легла, тъй като излизахме и се прибирахме по всяко време. Наташа пое грижите за нас и направо ни глезеше. Ставаше посред нощ, за да ни даде да хапнем. Разправяше, че това било начин да изпробва върху нас ястията, които имаше намерение да предложи в своя бъдещ ресторант.

– Джеси – казах му една вечер с пълна уста, наслаждавайки се за пореден път на приготвеното от Наташа ястие, – внимавай да не изпуснеш тази жена. Тя е невероятна.

– Сватбата вече е планирана – отвърна Джеси.

– За кога? – зарадвах се аз.

– Скоро – усмихна се той. – Искаш ли да видиш венчалния пръстен?

– И още как!

Джеси излезе и след малко се върна с кутийка, в която блестеше пръстен с разкошен диамант.

– Господи, Джеси, страхотен е!

– Беше на моята баба – обясни той, като побърза да го скрие, преди да го е видяла Наташа.

* * *

Балистичната експертиза доказа безспорно, че е използвано само едно оръжие, пистолет „Берета“. Следователно извършителят беше един. Според специалистите по всяка вероятност това беше мъж не само поради тежестта на престъплението, а и защото входната врата беше изкъртена с един ритник. При това в онзи момент тя дори не е била заключена.

По искане на прокуратурата бе направена възстановка на престъплението, която показа следното: след като разбил входната врата на къщата на семейство Гордън, убиецът попаднал във вестибюла на Лесли Гордън и я застрелял в гърдите почти от упор. Сетне забелязал детето в салона и го убил в гръб с два куршума откъм коридора. После се отправил към кухнята, вероятно защото чул оттам шум. Кметът Джоузеф Гордън се опитвал да избяга в градината през остъклената врата на кухнята, но получил четири куршума в гърба. Накрая стрелецът се върнал обратно в коридора и излязъл през входната врата. Явно е бил опитен, защото нито един негов изстрел не е пропуснал целта.

Когато излязъл от къщата през главния вход, той случайно се натъкнал на Меган Падалин, която била излязла на джогинг. Несъмнено тя направила опит да избяга, но била застигната от два куршума в гръб. По всяка вероятност убиецът е бил без маска, защото след това приближил и стрелял още веднъж в главата на младата жена, за да бъде сигурен, че е мъртва и няма да го издаде.

Имаше двама непреки свидетели на престъплението, но те с нищо не можеха да помогнат на нашето разследване. В онзи момент почти никой от жителите на „Пенфийлд Кресчънт“ не си е бил у дома. От осемте къщи на улицата една е била обявена за продан, а обитателите на другите пет са се намирали в Големия театър. В последната къща, собственост на семейство Белами, била само Лена Белами, млада майка на три деца, която останала у дома, за да се грижи за тримесечното си бебе. Съпругът ѝ Терънс извел другите две деца на крайбрежния булевард.

Лена Белами чула изстрелите, но помислила, че това са фойерверки по случай откриването на фестивала. Все пак успяла да забележи малко преди това черна камионетка с голям надпис на задното стъкло, който обаче не беше в състояние да възпроизведе. Имало и някакво изображение, но не му бе обърнала внимание и сега не можеше да го опише.

Вторият свидетел беше Албърт Плант, който живееше сам в едноетажна къща на съседната улица. След претърпяна злополука се придвижваше в инвалидна количка и затова през онази вечер си останал у дома. Чул изстрелите, докато вечерял. Те привлекли вниманието му и затова излязъл да види какво се е случило. Сетил се все пак да погледне часовника: било 19 часът и 10 минути. След настъпилата тишина решил, че деца са хвърлили пиратки, но вечерта била приятна и той останал на верандата до 20 часа и 20 минути, когато чул мъж да крещи и да вика за помощ. Тогава незабавно се обадил на полицията.

Едно от първите затруднения, с които се сблъскахме, беше липсата на мотив. За да открием кой е убил кмета и семейството му, трябваше да изясним защо го е направил. За съжаление, първите данни от разследването не водеха до никъде. Напразно разпитвахме общинските чиновници, семейните приятели на кмета и на неговата съпруга. Очевидно беше, че семейство Гордън са водили напълно спокоен живот, без особени неприятности, без дългове, без драми или тъмно минало. Нищо. Съвсем обикновено семейство. Лесли Гордън, съпругата на кмета, беше уважавана от всички преподавателка в началното училище в Орфия, а що се отнася до самия кмет, без излишни славословия, той все пак се радваше на почитта на своите съграждани. Всички твърдяха, че на предстоящите през септември общински избори е щял без проблеми да бъде преизбран. Негов съперник щял да бъде заместник-кметът Алън Браун.

Един следобед, докато за пореден път преглеждахме материалите по случая, казах на Джеси:

– Ами ако Гордънови изобщо не са имали намерение да бягат? Ами ако от самото начало сме се заблуждавали?

– Какво имаш предвид, Дерек? – запита ме Джеси.

– Съсредоточили сме се върху факта, че Гордън е бил у дома си, а не в Големия театър, и че куфарите са били опаковани за път.

– Признай все пак, че е твърде странно кметът да не се появи на откриването на организирания от самия него фестивал.

– Може просто да е закъснял – отбелязах аз, – канел се е да отиде. Официалната церемония е трябвало да започне в 19 и 30, все още е имал време да стигне до Големия театър. Дотам няма и десет минути с кола. А пък що се отнася до куфарите, семейството може би е смятало да замине на почивка. Жена му и синът му са били в лятна ваканция. Съвсем логично е да се предположи, че ако са имали намерение да потеглят рано на другия ден, са решили да приготвят багажа, преди да отидат в Големия театър, защото са знаели, че ще се приберат късно.

– А как ще обясниш убийството им? – настоя Джеси.

– Било е обир, приключил с насилие – предположих. – Някой си е помислил, че Гордънови вече са излезли и че в дома им няма никого.

– Като изключим, че така нареченият крадец не е взел нищо с изключение на живота им. Освен това е изкъртил входната врата с ритник. Доста недискретен начин да проникне в къщата. Пък и никой от общинските служители не знаеше за намерението на кмета да замине на почивка. Не, Дерек, нещата са други. Целта на техния убиец е била именно да ги премахне. Подобна проява на насилие не може да бъде обяснена по друг начин.

Джеси извади от папката снимка с трупа на кмета, направена на местопрестъплението, и дълго я гледа, след което ме запита:

– Не намираш ли на тази снимка нещо странно?

– Имаш предвид, освен факта, че кметът лежи в локва от собствената си кръв?

– Не е с риза и вратовръзка – отбеляза Джеси. – Облечен е доста небрежно като за случая. Кой кмет би отишъл да открие фестивал в такива дрехи? Не, в това няма никакъв смисъл. Знаеш ли какво си мисля? Мисля си, че кметът изобщо не е имал намерение да присъства на това представление.

В разтворения куфар, заснет до трупа на Лесли Гордън, имаше албум със снимки и малко украшение.

– Дерек, я погледни – протегна я към мен Джеси. – Лесли Гордън е била убита, докато е подреждала в куфара лични вещи. Кой ще вземе със себе си на почивка албум със снимки? Бягали са. Искали са да избягат от онзи, който ги е убил. И той със сигурност е знаел, че няма да отидат на откриването на фестивала.

Докато Джеси довършваше изречението, в стаята влезе Наташа.

– Е, момчета – усмихна се тя, – попаднахте ли на следа?

– Все още не – въздъхнах аз. – Като изключим черната камионетка с изображение на задното стъкло. А засега това нищо не ни говори.

В този момент на вратата се позвъни.

– Кой може да е? – запитах аз.

– Дарла – отвърна Наташа. – Ходи да прегледа плановете за обзавеждане на ресторанта.

Взех извадените документи и ги прибрах обратно в папката.

– Не бива да обсъждаш с нея разследването – напомних ѝ аз, докато тя отиваше да отвори.

– Разбира се, Дерек – успокои ме нехайно Наташа.

– Говоря сериозно, Нат – повторих за всеки случай. – Длъжни сме да спазваме поверителност. Дори не би трябвало да сме тук и ти не би трябвало да виждаш всичко това. Двамата с Джеси можем да си навлечем големи неприятности.

– Обещавам – увери ме Наташа. – Думичка няма да кажа.

Тя отвори вратата и първото нещо, което Дарла видя, когато влезе, беше папката в ръцете ми.

– Как върви разследването? – веднага запита тя.

– Напредва – отвърнах аз.

– Хайде, Дерек, нищо повече ли няма да ми кажеш? – нацупи се Дарла.

– Разследването е поверително – бе единственият ми отговор.

Тонът ми излезе малко по-груб, отколкото би ми се искало. Дарла окончателно се разсърди:

– Поверително, друг път! Сигурна съм, че Наташа е в течение на всичко.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Понеделник, 30 юни 2014 г.

26 дни преди премиерата

Събудих Ана в 1 и 30 след полунощ и я повиках да дойде при нас в склада за мебели. Тя знаеше мястото и пристигна само след двайсет минути. Двамата с Дерек я чакахме на паркинга. Нощта беше задушна, небето обсипано със звезди.

Запознах я с Дерек и добавих:

– Дерек откри откъде Стефани е провеждала своето разследване.

– В склад за мебели ли? – зачуди се тя.

Двамата кимнахме едновременно и я поведохме покрай затворените с метални жалузи врати. Спряхме пред клетка 234-А. Дръпнах плъзгащата врата включих осветлението. Пред Ана се откри малко помещение с размери два на три метра, чиито стени бяха целите облепени с документи, до един свързани с четворното убийство от 1994 година. Имаше статии от онова време, публикувани в местни вестници, сред които поредица статии в „Орфия Кроникъл“. Открихме също така уголемени снимки на всяка от жертвите и снимка на къщата кмета, направена вечерта на убийството, без съмнение взета от страниците на някой вестник. На преден план бяхме двамата с Дерек и група полицаи около покритото с бял чаршаф тяло на Меган Падалин. Под нея Стефани беше написала с флумастер:

Онова, което никой не е забелязал

Единствените мебели бяха малка маса и стол, на който Стефани сигурно бе седяла часове наред. На това импровизирано работно място имаше листове хартия и химикалки. Върху стената, на видно място беше залепен лист, на който пишеше:

Да открия Кърк Харви

– Кой е Кърк Харви? – запита на висок глас Ана.

– Началникът на полицията в Орфия по време на убийствата – отвърнах аз. – Той участва в разследването заедно с нас.

– Къде се намира сега?

– Нямам представа. Сигурно отдавна е излязъл в пенсия. Непременно трябва да се свържем с него: може да е разговарял със Стефани.

Докато ровех из бележките по масата, направих друго откритие.

– Ана, погледни това – подадох ѝ аз правоъгълно парче хартия.

Беше самолетният билет на Стефани до Лос Анджелис. Върху него тя беше написала:

Черната нощ → Архивът на полицията

– Отново Черната нощ – промълви Ана. – Какво би могло да означава това?

– Означава, че пътуването до Лос Анджелис е свързано с нейното разследване – подсказах ѝ аз. – Сега вече сме напълно сигурни, че Стефани действително е разследвала четворното убийство от 1994 година.

На стената имаше също така снимка на кмета Браун, правена най-малко преди двайсет години. Изглеждаше, сякаш е взета от видеозапис. Браун стоеше прав пред микрофон, държейки в ръка лист с бележки, все едно изнасяше реч. Върху снимката листът също беше ограден с флумастер. Фонът определено напомняше сцената на Големия театър.

– Това може би е изображение на кмета Браун, докато изнася реч за откриване на театралния фестивал вечерта на убийствата – обади се Дерек.

– По какво съдиш, че е вечерта, когато бяха извършени убийствата? – запитах го. – Да не би да помниш как беше облечен тогава?

Дерек отново взе снимката от вестника, на която също се виждаше Браун, и каза:

– Изглежда е със същите дрехи.

Цялата нощ прекарахме в склада. Нямаше камери, така че пазачът не забеляза нищо. Беше ни обяснил, че обикаля само ако има някакъв проблем, но обикновено нищо не се случвало. Клиентите идвали и си отивали, когато си искат, никой не ги контролирал и не им задавал излишни въпроси.

Техниците от лабораторията на щатската полиция направиха щателен оглед на мястото и намериха компютъра на Стефани, скрит в двойното дъно на празен кашон, сторил се необичайно тежък на полицая, който понечи да го премести.

– Ето какво е търсил онзи, който опожари апартамента на Стефани и проникна с взлом в редакцията на вестника – заключих аз.

Компютърът беше отнесен в лабораторията за анализ. Ана, Дерек и аз пък събрахме документите, налепени по стените на склада, и ги преместихме върху дъската в кабинета на Ана. В шест и двайсет сутринта Дерек, с натежали от безсъние очи, закрепи с кабарчета снимката на къщата на кмета Гордън, дълго я разглежда и отново прочете на глас написаното от Стефани: „Онова, което никой не е забелязал“. Приближи лице на няколко сантиметра, за да види по-добре лицата на хората върху нея. „И така, това е кметът Браун“, припомни ни той и посочи мъж в светъл костюм. Сетне добави, като постави показалец под една миниатюрна глава: „А ето този е началник Кърк Харви“.

Трябваше да се върна в регионалния център на щатската полиция, за да представя пред майор Маккена постигнатия от мен напредък по случая. С мен дойде и Дерек. На тръгване от Орфия, докато се спускахме по огряната от утринното слънце главна улица, Дерек, който също като мен си припомняше града отпреди двайсет години, ми каза:

– Тук нищо не се е променило. Сякаш времето е спряло.

Един час по-късно вече бяхме в кабинета на майор Маккена, който смаяно изслуша разказа за случилото се през уикенда. С откритието, направено в склада за мебели, вече разполагахме с доказателство, че Стефани е разследвала четворното убийство през 1994 година и вероятно е попаднала на нещо важно.

– Мамка му, Джеси – не можа да се сдържи Маккена, – нима този случай ще ни преследва, докато сме живи?

– Надявам се, че не, шефе – отвърнах му аз. – Но според мен трябва да стигнем докрай в това разследване.

– Даваш ли си сметка какво ще излезе, ако навремето наистина сте се заблудили?

– Наясно съм. Затова и бих искал да ме оставите на служба, докато не приключим случая.

– Знаеш ли, Джеси – въздъхна майорът, – това ще ми коства страшно много време в попълване на разни книжа и обяснения пред началството.

– Знам, шефе. Съжалявам.

– А какво ще стане с твоя прословут проект, заради който искаше да напуснеш полицията?

– Ще почака, докато си свърша работата тук.

Маккена изръмжа и извади от чекмеджето на бюрото куп формуляри.

– Правя го за теб, Джеси, само защото си най-доброто ченге, което някога съм срещал.

– Безкрайно съм ви признателен, шефе.

– Да знаеш, че от утре съм дал твоя кабинет на друг.

– Нямам нужда от кабинет. Само ще мина да си прибера нещата.

– И не искам да водиш това разследване сам. Ще ти осигуря партньор. За нещастие, останалите двойки от вашия отдел вече са заети, пък и нали днес трябваше да напуснеш, но не се притеснявай, все ще ти намеря човек.

Дерек, който седеше до мен, наруши мълчанието си:

– Шефе, аз съм готов да помогна на Джеси. Затова и дойдох с него.

– Ти ли, Дерек? – зачуди се Маккена. – От колко време не си бил на терен?

– От двайсет години.

– Благодарение на Дерек открихме склада за мебели – обадих се аз.

Майорът отново въздъхна. Виждах, че никак не му е лесно.

– Дерек, ти искаш да ми кажеш, че си готов отново да се включиш в едно разследване, заради което оттогава насам работиш на бюро?

– Да – отвърна решително Дерек.

Майорът дълго гледа двама ни.

– А къде ти е служебното оръжие? – обърна се накрая той към Дерек.

– В чекмеджето на моето бюро.

– Нали не си забравил да си служиш с него?

– Не съм.

– В такъв случай бъди така добър да отидеш и да изпразниш един пълнител на стрелбището и едва тогава можеш да се разхождаш с това желязо на кръста. Господа, искам от вас да приключите случая бързо и безупречно. Никак не ми се ще да си имаме неприятности от всякакъв род.

* * *

Докато двамата с Дерек се намирахме в регионалния център на щатската полиция, Ана не си губи времето. Наумила си беше да открие Кърк Харви, но тази задача се оказа далеч по-сложна от очакваното. Часове наред се опитва да влезе в следите на бившия началник на полицията, но той сякаш се бе изпарил. Нито адрес, нито телефон. След като изчерпа всички свои източници, накрая тя се обърна към единствения човек, на когото имаше пълно доверие – съседът Коди, когото откри в книжарницата, разположена недалеч от редакцията на „Орфия Кроникъл“.

– И днес май никой няма да се излъже да влезе – въздъхна Коди, когато я видя.

Ана разбра, че при отварянето на вратата той се бе надявал да види клиент.

– Все разчитам фойерверките за Четвърти юли да привлекат малко народ, защото през юни беше страшна суша.

Ана взе от рафта един роман.

– Бива ли го? – запита тя книжаря.

– Не е лош.

– Ще го купя.

– Ана, не си длъжна…

– Нямам нищо за четене. Ще ми дойде тъкмо навреме.

– Все си мисля, че не си дошла за това.

– Не съм дошла само за това – усмихна му се тя и му подаде банкнота от петдесет долара. – Какво можеш да ми кажеш за четворното убийство през 1994 година?

Коди смръщи вежди.

– Отдавна не съм чувал да се говори за тази история. Какво по-точно те интересува?

– Атмосферата в града тогава.

– Беше ужасно. Хората просто не можеха да повярват. Представи си само, избито беше цяло семейство, включително и малко момченце. А и Меган беше толкова мила. Всички я обичаха.

– Ти познаваше ли я?

– Дали съм я познавал? Та тя работеше в книжарницата. Тогава продажбите вървяха отлично тъкмо благодарение на нея. Представи си само млада, красива и приветлива книжарка, при това винаги внимателна и начетена. Тук идваха купувачи от другия край на Лонг Айлънд. Какво нещастие! Тя изобщо не заслужаваше подобна участ! За самия мен ударът беше жесток. По едно време дори се чудех дали да не изоставя всичко и да се махна. Но къде щях да отида? Всички мои приятели са тук. Знаеш ли, Ана, най-страшно от всичко беше, че хората веднага разбраха: Меган загина, защото бе разпознала убиеца на Гордънови. А това означаваше, че той е сред нас. Някой, когото познаваме, когото срещаме в супермаркета, на плажа и дори тук, в книжарницата. И когато заловиха убиеца, се оказа, че не сме се лъгали.

– Кой беше той?

– Тед Тененбаум, симпатичен, приятен мъж, от добро семейство. Активен и инициативен гражданин. Професионален ресторантьор. Доброволец към пожарната команда. Допринесе за организирането на първия фестивал.

Коди въздъхна и добави:

– Не ми се говори за това. Сякаш отново преживявам всичко.

– Съжалявам, Коди. Последен въпрос: името Кърк Харви говори ли ти нещо?

– Разбира се, по онова време беше началник на полицията. Преди Гъливър.

– И какво стана с него? Опитвам се да го открия.

Коди я погледна смутено.

– Просто изведнъж изчезна – отвърна той, докато ѝ връщаше рестото и поставяше книгата в книжен плик. – Оттогава никой нищо не е чувал за него.

– Какво се е случило?

– Никой не знае. Изчезна през есента на деветдесет и четвърта.

– Искаш да кажеш, годината на четворното убийство?

– Да, три месеца по-късно. Затова и го помня. Беше много особено лято. Повечето граждани предпочитат да забравят какво се случи тогава.

Докато говореше, той взе ключовете и пъхна мобилния телефон в джоба си.

– Излизаш ли? – зачуди се Ана.

– Да, тъй и тъй няма клиенти, по-добре да отида и да свърша някаква работа с останалите доброволци в Големия театър. Ти отдавна не си се мяркала там.

– Прав си, в момента съм малко заета. Да те закарам ли? Тъкмо смятах да прескоча до Големия театър и да поговоря с доброволците за Стефани.

– Нямам нищо против.

Големият театър се намираше до „Кафе Атена“, в края на главната улица, почти в началото на крайбрежния булевард.

Както във всички спокойни градчета и тук обществените сгради не се охраняваха, така че Ана и Коди просто отвориха входната врата и влязоха. Прекосиха фоайето, след това самата зала, като се спуснаха по централната пътека между червените плюшени кресла.

– Представи си само, след месец тук ще бъде пълно с народ – гордо каза Коди. – И то благодарение на усилията на доброволците.

Той пъргаво изкачи стъпалата към сцената и Ана го последва. Минаха зад завесата и се озоваха сред кулисите. През същински лабиринт от тесни коридори стигнаха до врата, отвъд която цареше оживление като в пчелен кошер. Доброволците сновяха във всички посоки: едни бяха заети с билетите за продажба, други се занимаваха с техниката. В съседната стая подготвяха за отпечатване афишите и проспектите. В ателието цяла бригада монтираше декори.

Ана посвети доста време на разговори с доброволците. Мнозина от тях бяха взели участие в издирването на Стефани и сега я разпитваха дали напредва разследването.

– Не толкова бързо, колкото би ми се искало – призна Ана. – Но си спомням, че тя често идваше в Големия театър. Самата аз на няколко пъти съм я виждала.

– Вярно – потвърди дребничък мъж, който държеше в ръка кочан билети. – Нали пишеше статии за доброволците. Не е ли вземала интервю от теб?

– Не – отвърна Ана.

Тогава тя дори не бе разбрала причината за присъствието на Стефани тук.

– И от мен също – обади се някакъв мъж, който неотдавна се беше установил в Орфия.

– Защото си нов – обясни му друг.

– Вярно – обади се трети. – През деветдесет и четвърта те нямаше.

– Деветдесет и четвърта ли? – зачуди се Ана. – Стефани е разговаряла с вас за 1994 година?

– Да. Интересуваше се преди всичко от първото издание на театралния фестивал.

– Какво по-точно е искала да научи?

На този въпрос Ана получи цял куп най-различни отговори, но един от тях се повтаряше често: Стефани постоянно разпитвала за дежурния пожарникар по време на премиерата. Като обобщи казаното от доброволците, стигна до заключението, че тя се е опитвала да възстанови до най-малки подробности програмата на вечерта.

Накрая Ана отиде при Коди в малкото помещение, което му служеше за кабинет. Там той седеше зад донесена отнякъде маса, върху която имаше компютър и купчина документи.

– Ще престанеш ли да притесняваш моите доброволци? – пошегува се той.

– Коди, помниш ли случайно кой беше дежурният пожарникар вечерта на премиерата през 1994 година и дали все още живее в Орфия?

Коди облещи очи.

– Дали си спомням? Бога ми, Ана, имам чувството, че днес край мен витаят призраци. Та това е тъкмо Тед Тененбаум, извършителят на четворното убийство през 1994 година. И няма да го откриеш никъде, защото е мъртъв.

АНА КЕНЪР

През есента на 2013 година, когато пристигнах в полицейското управление, задушевната атмосфера трая само два дни, след което разбрах колко трудно ще ми бъде да се сработя с новите си колеги. Най-напред възникнаха проблеми по организацията. Първият въпрос, който всички си задаваха, бе за тоалетните. В сградата тоалетни имаше на всеки етаж, но само мъжки, с писоари и кабини.

– Трябва да определим една от тоалетните за дамска – предложи един полицай.

– Да, но така ще ни се налага да ходим на друг етаж, за да пуснем една вода – възрази друг.

– Можем да решим тоалетните да бъдат смесени – обадих се аз, тъй като бях решила да не създавам проблеми от самото начало. – Стига това да не представлява неудобство за някого.

– На мен няма да ми бъде приятно да пикая, докато в кабинката зад мен жена прави неизвестно какво – взе думата един от новите ми колеги, като преди това вдигна ръка като ученик в класна стая.

– Да не би да блокираш? – изкиска се някой зад него.

Всички избухнаха в смях.

Оказа се, че в частта за посетители има мъжки и дамски тоалетни, до самата приемна. Решено бе да използвам дамската тоалетна за посетители, което напълно ме устройваше. Това, че трябва всеки път да минавам през цялото управление, ни най-малко не ми пречеше до момента, когато дочух кикотенето на дежурния в приемната, който броеше колко пъти съм ходила дотам.

– Забеляза ли колко често ходи да пикае тази – подхвърли той на наведения пред гишето полицай, с когото в този момент разговаряше.

– Може да е месечното ѝ неразположение – отвърна другият.

– Или пък се гали, мислейки си за Гъливър.

Двамата прихнаха.

– Май ти се ще, докато се гали, да мисли за теб, а? Мярна ли колко е готина?

Следващото затруднение, свързано с женското присъствие в управлението, беше съблекалнята. Имаше само една, снабдена с душове и шкафчета, където полицаите можеха да се преобличат преди и след дежурство. След пристигането ми, без мое знание достъпът до съблекалнята се оказа забранен за всички мъже. На вратата, под металната табелка с надпис Съблекалня началник Гъливър залепи картонче, на което беше написал жена, в единствено число. „Според закона всеки пол трябва да разполага с отделна съблекалня – обясни той на хората си, които го гледаха слисано. – Кметът Браун настоя Ана да има своя съблекалня. Ето защо, господа, занапред ще се преобличате в кабинетите.“ Всички присъстващи се размърмориха и затова предложих аз да се преобличам в кабинета, но Гъливър не прие. „Никак не съм съгласен момчетата да те заварят по гащички. Не искам да си имам неприятности.“ Сетне добави, като се изсмя гърлено: „Най-добре е да държиш панталона си добре закопчан, ако ме разбираш“. В края на краищата се стигна до компромис: решено беше аз да се преобличам у дома и да идвам направо с униформата. Така всички бяха доволни.

На следващия ден обаче началник Гъливър ме видя на паркинга, докато слизах от колата, и ме повика в своя кабинет.

– Ана – заяви ми той, – не искам да те виждам да караш в униформа личния си автомобил.

– Но в управлението аз няма къде да се преоблека – напомних му аз.

– Зная. Ето защо ще ти зачисля една от нашите коли без отличителни знаци. Можеш да я използваш, когато идваш и се прибираш от работа в униформа.

Така се снабдих със служебна кола, черен джип с тонирани стъкла, чиито сигнални лампи се намираха над предното стъкло и зад решетката на радиатора.

Онова, което не знаех, бе, че полицията в Орфия разполагаше само с две коли без отличителни знаци, едната от които началник Гъливър бе обсебил за лични нужди. Оказа се, че за втората, останала гарирана на паркинга, отдавна мечтаят всички мои колеги, а ето че я получих аз. Това, естествено, предизвика сред тях всеобщо недоволство.

„Що за привилегия, оплакаха се те по време на импровизирано съвещание в залата за почивка на управлението. Вчера дойде, а ето че започнаха да я глезят.“

– Трябва да изберете, момчета – отвърнах им аз, когато споделиха мъката си с мен. – Ако предпочитате, можете да използвате съвместно колата и да ми отстъпите съблекалнята. На мен ми е все едно.

– А ти защо не се преобличаш в твоя кабинет, вместо да се правиш на важна? – възразиха те. – От какво се боиш? Да не те изнасилим ли?

Случката с колата стана причина за първия сблъсък между мен и Монтейн. Той отдавна смяташе, че тя се пада на него, а аз му я бях измъкнала под носа.

– Защо не я зачислите на мен? – хленчеше той пред Гъливър. – В края на краищата аз съм заместник-началник! Как ще изглеждам сега в очите на колегите?

В отговор обаче Гъливър изтъкна причина, която сложи край на всякакви по-нататъшни претенции.

– Виж какво, Джаспър – каза му той, – зная, че положението е сложно за всички и особено за теб. Повярвай ми, ако зависеше от мен, това изобщо нямаше да се случи. Жените винаги създават напрежение в колектива. Непрекъснато искат да се доказват. Да не говорим пък, когато забременеят и ние ще трябва да даваме допълнителни дежурства заради тях!

На мястото на един проблем винаги изниква друг. След организационните детайли дойде ред на моите компетенции. Бях назначена в управлението на създадената за самата мен длъжност втори заместник-началник. Официалното основание за това бе, че с годините полицията в Орфия имала все повече работа, личният състав се увеличавал и още един заместник щял да позволи на Гъливър и на неговата дясна ръка Джаспър Монтейн да си поемат дъх.

Първото, което ме запитаха, беше:

– Защо е трябвало да откриват длъжност за теб? Защото си жена ли?

– Не – обясних аз. – Първо е била открита длъжността, а след това било решено кой да я заеме.

След това се разтревожиха:

– Какво ще стане, ако се наложи да се биеш с мъж? В смисъл, че си сама жена в патрулна кола. Можеш ли сама да извършиш арест?

– А ти можеш ли? – запитах аз на свой ред въпросния колега.

– Разбира се.

– Тогава защо аз да не мога?

Накрая стигнаха до способностите ми.

– Имаш ли опит с действия на терен?

– Имам опит от улиците в Ню Йорк – отвърнах.

– Не е същото. Какво по-точно правеше в Ню Йорк?

Разчитах, че моето сиви ще ги впечатли:

– Водех преговори в екип за овладяване на кризисни ситуации. Постоянно действах на терен. Вземане на заложници, семейни драми, заплахи за самоубийство.

Колегите ми обаче свиваха рамене и повтаряха:

– Не е същото.

* * *

Първия месец работих в екип с Луис Ирбън, стар, изхабен полицай, комуто предстоеше пенсиониране и затова се налагаше аз да върша почти цялата работа. Бързо свикнах с нощните патрули на плажа и в общинския парк, с глобите за пътни нарушения, с намесата в сбиванията преди затварянето на баровете.

Скоро доказах, че мога да се справям на терен както като старши полицейски служител, така и в конкретните действия, но отношенията във всекидневието си оставаха сложни: съществувалата преди йерархия се разпадна. В продължение на години началник Рон Гъливър и Монтейн бяха обезпечавали двустепенно ръководство, като два вълка начело на глутницата. На първи октомври следващата година Гъливър излизаше в пенсия и за всички беше ясно, че ще го наследи Монтейн. Всъщност Гъливър беше добър човек, но лош началник и в управлението се чуваше предимно думата на Монтейн, който от доста време си бе присвоил неговите функции. Ала занапред нещата бяха други: след моето пристигане ръководството бе поделено между трима ни.

Това бе достатъчна причина Монтейн да започне открита кампания срещу мен. Той даде да се разбере на останалите, че не си струва да се сближават прекалено с моя милост. Никой в управлението не искаше да си разваля отношенията с Монтейн и колегите започнаха грижливо да ме избягват извън чисто служебните контакти. Знаех, че в съблекалнята, когато след дежурство момчетата се канеха да седнат на по бира, той им напомняше: „Не си и помисляйте да каните онази глупачка. Освен ако не искате да чистите тоалетните в управлението през следващите десет години“.

Тази кампания за очерняне, дирижирана от Монтейн, допълнително затрудни интегрирането ми в град Орфия. Колегите не бяха склонни да се виждаме след дежурство, а опитите ми да поканя на вечеря някоя съпруга се сблъскваха с отказ, с извинение в последната минута и дори с връзване на тенекия. Престанах да броя колко пъти, след като ги бях канила на следобедно събиране в неделя, се оказвах сама пред отрупана с лакомства маса. Социалните ми контакти бяха силно ограничени: понякога излизах с жената на кмета Шарлот Браун. Тъй като харесвах „Кафе Атена“ на главната улица, донякъде се сближих със собственичката Силвия Тененбаум, с която от време на време бъбрех, но не бих казала, че сме приятелки. Човекът, с когото най-често общувах, беше моят съсед Коди Илиной. Когато ми станеше скучно, се отбивах в неговата книжарница, като от време на време му помагах. Коди оглавяваше също така сдружението на доброволците за театралния фестивал, към които в началото на лятото се присъединих и аз и така запълних една вечер седмично, докато подготвяхме откриването, предвидено за края на юли.

В управлението, щом усетех, че започват донякъде да ме приемат, Монтейн веднага вземаше мерки. Той включи на горна предавка и започна да рови в миналото ми, като ми лепна белязани от намеци прякори: „Ана Спусъка“ или „Ана Убийцата“, след което направо заяви на колегите: „Внимавайте, момчета: Ана лесно посяга към оръжието“. Избухна в идиотски смях и ме запита: „Ана, хората знаят ли защо си напуснала Ню Йорк?“.

Една сутрин открих изрезка от вестник, залепена на вратата на моя кабинет, със заглавие:

Манхатън: заложник, застрелян от полицията

в бижутериен магазин

Взех парчето вестник и го занесох в кабинета на Гъливър.

– Вие ли му казахте, шефе? Вие ли разказахте на Монтейн за случая?

– Нямам нищо общо, Ана – увери ме той.

– Обяснете ми тогава откъде е научил!

– Фигурира в досието ти. А той, така или иначе, има достъп до него.

Монтейн определено беше решил да се отърве от мен, защото ми възлагаше най-досадните и неблагодарни задачи. Нерядко, докато патрулирах сама в града и околностите, получавах повикване от управлението: Кенър, централа. Заеми се с това спешно повикване. Отивах на посочения адрес с включена сирена и сигнални светлини, а се оказваше, че става въпрос за незначително произшествие.

Диви патици, блокирали шосе 17? За мен.

Заклещена на дърво котка? За мен.

Оглупяла от старост дама, която непрекъснато чувала съмнителен шум и звънеше в полицията три пъти на нощ? Също за мен.

Заслужих си дори снимка в „Орфия Кроникъл“ към статия за няколко избягали крави. На нея, цялата изкаляна, се опитвах да подкарам една крава, като я дърпах за опашката. Подзаглавието беше достатъчно красноречиво: Полицията в действие.

По повод статията колегите ме обсипаха с повече или по-малко остроумни закачки. Скоро след това открих под чистачката на служебната кола изрезка със снимката, върху която нечия ръка беше написала с чер флумастер: Две крави в Орфия. На всичко отгоре тъкмо тогава родителите ми дойдоха на гости от Ню Йорк за почивните дни.

– Значи за това се премести тук? – заяде се баща ми още с пристигането, размахвайки копие от злополучния брой на „Орфия Кроникъл“. – Провали брака си, за да гониш крави по полето?

– Тате, нека не започваме веднага с разправиите.

– Няма, но смятам, че от теб би станала добра адвокатка.

– Зная, тате, повтаряш ми го от петнайсет години.

– Като си помисля, че толкова време следва право само за да станеш ченге в някакво провинциално градче? Какъв провал!

– Харесвам работата си, нали това е най-важното?

– Ще взема Марк за съдружник – обяви тогава той.

– За бога, тате – изпъшках, – наистина ли се налага непременно да работиш с бившия ми съпруг?

– Сама знаеш, че е добро момче.

– Тате, не започвай пак!

– Той е готов да ти прости. Можете отново да бъдете заедно и ти да се завърнеш в твоя кабинет…

– Гордея се, че съм ченге!

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Вторник, 1 юли 2014 г.

25 дни преди премиерата

Изминала бе седмица от изчезването на Стефани.

В града и околностите хората само за това говореха. Малцина смятаха, че тя сама е организирала своето бягство. Всички останали бяха убедени, че е сполетяна от нещастие, и с тревога се питаха кой ще бъде следващата жертва. Дали някоя излязла да пазарува домакиня, или тръгнала на плаж девойка?

Сутринта на първи юли двамата с Дерек се бяхме уговорили с Ана да се видим на закуска в „Кафе Атена“. Тя ни разказа за тайнственото изчезване на Кърк Харви, за което нито аз, нито Дерек бяхме чували, а това означаваше, че е станало след приключването на случая с четворното убийство.

– Реших да прегледам архива на „Орфия Кроникъл“ – каза ни тя – и вижте какво открих сред статиите, посветени на първия фестивал през 1994 година.

Статията, копие от която ни показа, беше озаглавена:

Известният критик Островски

описва своя фестивал

Прегледах набързо началото на статията. В нея видният нюйоркски театрален критик Мета Островски излагаше своето мнение за това първо издание на фестивала. Изведнъж вниманието ми беше привлечено от едно изречение.

– Я чуй – обърнах се аз към Дерек. – Журналистът пита Островски коя според него е приятната и коя неприятната изненада на фестивала. И ето какво отговаря критикът: Приятната изненада, вярвам всички ще се съгласят с мен, бе отличната постановка на „Вуйчо Ваньо“, белязана от неповторимото изпълнение на Шарлот Керъл в ролята на Елена. А неприятната безспорно бе нескопосаният монолог на Кърк Харви, който остави тягостно впечатление от начало до край и ни най-малко не подхождаше на този фестивал. Бих казал дори, че бе обида към всички зрители.

– Наистина ли става въпрос за Кърк Харви? – запита недоверчиво Дерек.

– Именно за Кърк Харви – потвърди Ана, горда с направеното от нея откритие.

– Що за безсмислица? – на свой ред се учудих аз. – Нима началникът на полицията в Орфия е взел участие във фестивала?

– А освен това Харви разследваше убийствата през 1994 година – добави Дерек. – Следователно той е свързан както с тях, така и с фестивала.

– Дали това е причината Стефани да го търси така усилено? – запитах аз. – Трябва непременно да го открием.

Ако някой можеше да ни помогне в нашето издирване, това беше Луис Ирбън, полицаят, на чието място Ана бе получила назначение в Орфия. Цялата му кариера бе преминала в местната полиция и нямаше как да не познава Харви.

На срещата с него отидохме и тримата. Заварихме го да се занимава с цветните лехи пред дома си. Когато видя Ана, на лицето му грейна широка усмивка.

– Ана – възкликна той, – каква приятна изненада! Ти си първата от колегите, която се сеща за мен.

– Идвам все пак от користни подбуди – предупреди го Ана. – Тези господа са от щатската полиция. Бихме искали да поговорим с теб за Кърк Харви.

Луис Ирбън ни покани в кухнята и ни предложи кафе, след което призна, че няма никаква представа какво е станало с Кърк Харви.

– Да не би да е починал? – запита Ана.

– Не зная. Съмнявам се. На колко ли години ще е сега? На не повече от петдесет и пет.

– Значи е изчезнал през октомври 1994 година, веднага след приключването на разследването по убийството на кмета Гордън и на семейството му? – настоя Ана.

– Да. И то съвсем ненадейно. Оставил беше доста странно писмо, с което подаваше оставка. Никой така и не разбра как и защо го направи.

– Имаше ли разследване?

– Не съвсем – промърмори някак виновно Луис, забил нос в чашата с кафе.

– Как така? – скочи Ана. – Вашият шеф на полицията неочаквано зарязва всичко и никой не се интересува какво е станало с него?

– Истината е, че в управлението никой не можеше да го понася – отвърна Ирбън. – Когато изчезна, началник Харви вече не ръководеше полицията. Нещата ги движеше неговият заместник Рон Гъливър, който зае поста му. Колегите повече не искаха да чуят за него. Направо го мразеха. Наричахме го Отлъчения шеф.

– Отлъчения шеф ли? – зачуди се Ана.

– Нали ти казах. Всички ненавиждаха Харви.

– Защо тогава е бил назначен за началник на полицията?

– Защото в началото го обожавахме. Беше обаятелен и много интелигентен мъж. На всичко отгоре добър шеф. Обсебен беше от театъра. Знаете ли какво правеше през свободното си време? Пишеше пиеси! Прекарваше отпуските в Ню Йорк, за да изгледа всички представления за сезона. Дори постави своя пиеса със студентската театрална трупа на университета в Олбъни, която пожъна известен успех. Писаха за него във вестника и други такива работи. Беше си намерил приятелка студентка, ослепителна красавица, която играеше в трупата. С една дума, беше върхът. Вървеше му във всичко.

– И какво се случи след това? – обади се Дерек.

– Славата му трая само една година – обясни Луис Ирбън. – Окрилен от успеха, той написа друга пиеса. Непрекъснато ни разправяше за нея. Щяла да бъде неговият шедьовър. Когато за пръв път се проведе театрален фестивал в Орфия, той донесе от девет кладенеца вода, за да убеди организаторите неговата пиеса да се играе на откриването. Кметът Гордън обаче категорично отказа. Направо му заяви, че пиесата му не става за нищо. По този повод двамата много се караха.

– Все пак пиесата му е била представена на фестивала, нали? Четох критика за нея в „Орфия Кроникъл“.

– Самият той изпълни написан от него монолог. Пълна катастрофа.

– Въпросът ми е как така Кърк Харви е участвал във фестивала, след като кметът Гордън не го е допуснал?

– Работата е там, че гръмнаха кмета тъкмо вечерта на откриването! Неговият заместник Алън Браун пое градските дела и Кърк Харви успя да пробута своята пиеса в програмата. Нямам представа защо Браун се е съгласил. Сигурно е имал да решава далеч по-важни проблеми.

– Излиза, че Кърк Харви е представил творбата си само защото кметът Браун е бил мъртъв – заключих аз.

– Напълно вярно, капитан Розенбърг. Всяка вечер във втората част от програмата. Пълен провал. Беше толкова жалък, колкото не можете да си представите. Стана за смях пред всички. Впрочем за него това бе началото на края: с репутацията му беше свършено, приятелката му го изостави и от там нататък го чакаше свободно падане.

– Заради неговата пиеса ли са го намразили останалите ченгета?

– Не – отвърна Луис Ирбън, – или поне не пряко. Няколко месеца преди фестивала Харви ни съобщи, че баща му имал рак и бил на лечение в болницата в Олбъни. Обясни, че си взема неплатен отпуск, за да се грижи за него. В управлението всички искрено му съчувствахме. Клетият Кърк до леглото на умиращия си баща. Дори събирахме пари, за да му помогнем заради изгубените заплати, организирахме разни прояви, прехвърлихме част от нашите отпуски на него, само и само да продължи да получава заплата. Беше наш шеф и ние го уважавахме.

– И какво стана?

– Измамата излезе на бял свят: оказа се, че баща му е здрав като камък. Харви беше измислил цялата история, за да работи над своята пиеса. От този момент нататък никой повече не искаше да чуе за него, нито да му се подчинява. Той се оправдаваше, че лъжата му била съвсем невинна, и изобщо не предполагал, че ще се захванем да събираме пари за него. Това още повече ни ядоса, защото разбрахме, че той никога не е държал на нас толкова, колкото ние държахме на него. От този ден нататък престанахме да го смятаме за наш шеф.

– По кое време се случи това?

– Цялата работа се разкри през юли 1994 година.

– А как продължи да работи полицията без началник от юли до октомври?

– Фактически началник стана Рон Гъливър. Момчетата го уважаваха и всичко мина добре. Зае поста неофициално, но никой не възрази, защото тогава се случи убийството на кмета Гордън, а през последвалите месеци неговият заместник Браун се оказа претрупан с куп важни дела.

– Само че по време на разследването на четворното убийство ние постоянно си сътрудничехме с Кърк Харви – отбеляза Дерек.

– И с кого друг от градското управление сте действали? – запита го Ирбън.

– С никой друг – призна Дерек.

– А не ви ли се стори странно, че през цялото време сте си имали работа само с Кърк Харви?

– Тогава изобщо не съм обърнал внимание.

– Имайте предвид все пак, че не сме си гледали работата през пръсти – поясни Ирбън. – Бяха убити четирима души. Приемахме сериозно всички обаждания на граждани и изпълнявахме всички искания от страна на щатската полиция. Ала редом с това Харви водеше свое собствено разследване, без да ни държи в течение. Беше като обсебен от този случай.

– Значи е налице досие?

– Разбира се. Събрано изцяло от Харви. Сигурно е в архива.

– Там няма нищо – каза Ана. – Само един празен кашон.

– Може би се намира в неговия кабинет, в сутерена – предположи Ирбън.

– Какъв кабинет в сутерена? – учуди се Ана.

– През юли деветдесет и четвърта, когато излезе наяве лъжата за болестта на баща му, всички полицаи отидохме в кабинета на Харви да поискаме обяснение. Него го нямаше и затова разровихме нещата му и установихме, че вместо да си изпълнява задълженията, той си губи времето със своята театрална пиеса; имаше куп ръкописи, няколко сценария. Затова решихме да почистим: прекарахме през шредера всичко, което нямаше общо с работата му на полицейски началник, и мога да ви уверя, че от тези книжа не остана почти нищо. След това вдигнахме компютъра му заедно със стола и бюрото и ги пренесохме в едно помещение в сутерена. Бивш склад, където цареше пълен хаос, при това без прозорец и достъп на чист въздух. От този ден нататък, когато дойдеше сутрин в управлението, Харви слизаше направо в новия си кабинет. Смятахме, че няма да издържи повече от една седмица, но той прекара там цели три месеца, до момента, когато през октомври изчезна от хоризонта.

Бяхме изумени от разказа за извършения срещу Харви преврат. Аз все пак запитах:

– И един ден той просто изчезна, така ли?

– Да, капитане. Спомням си добре, защото предишната вечер искаше непременно да поговори с мен.

* * *

Орфия, краят на октомври 1994 година

Когато влезе в служебната тоалетна в управлението, Луис Ирбън завари там Кърк Харви, който си миеше ръцете.

– Луис, трябва да поговоря с теб – каза му Харви.

Отначало Ирбън се престори, че не го е чул. Ала понеже Харви продължаваше да го гледа настоятелно, накрая промърмори:

– Кърк, не ми се ще другите да ме гледат накриво.

– Чуй ме, Луис, зная, че сгазих лука…

– Мамка му, Кърк, какво те беше прихванало? Та ние жертвахме отпуските си заради теб.

– Нищо не съм искал от вас! – възрази Харви. – Взех неплатен отпуск и толкова. Това не пречеше на никого. Вие сами се набутахте.

– Излиза, че вината е наша, така ли?

– Виж какво, Луис, с право можеш да ме мразиш, но имам нужда от помощта ти.

– Остави тази работа. Ако момчетата разберат, че съм разговарял с теб, и аз ще се озова в сутерена.

– В такъв случай нека се срещнем другаде. Тази вечер ще те чакам на паркинга пред яхтеното пристанище. Ще ти разкажа всичко. Много е важно. Отнася се за Тед Тененбаум.

* * *

– Тед Тененбаум ли? – повторих аз.

– Да, капитан Розенбърг – потвърди Луис. – Аз, разбира се, не отидох. Ако ме видеха с Харви, щяха да ме отлъчат като чумав. Тогава разговарях за последен път с него. На другия ден, когато отидох на работа, научих, че Рон Гъливър е намерил на бюрото си писмо, с което Харви съобщаваше, че напуска и никога повече няма да се върне в Орфия. Беше го подписал собственоръчно.

– А вие как реагирахте? – запита Дерек.

– Аз самият си казах „да върви на майната си“. Честно казано, така беше по-добре за всички.

След като си тръгнахме от Луис Ирбън, Ана ни съобщи:

– В Големия театър Стефани е разпитвала доброволците къде е бил и какво точно е правил Тед Тененбаум вечерта на четворното убийство.

– Мамка му! – промърмори Дерек.

След което добави:

– Тед Тененбаум беше…

– …извършителят на четворното убийство през 1994 година, зная това – не го остави да довърши Ана.

Тогава Дерек добави:

– Поне така смятахме цели двайсет години. Ако Кърк Харви е открил нещо за него, защо не ни го е съобщил?

Същия ден получихме от лабораторията резултатите от компютъра на Стефани: в твърдия диск бе открит само един файл във формат Word, защитен с парола, с която информатиците лесно се бяха справили.

Тримата отворихме файла и събрахме глави пред компютъра на Стефани.

– Това е някакъв текст – обади се Дерек. – Прилича на статия.

– По-скоро цяла книга – поправи го Ана.

Оказа се права. Четейки документа, разбрахме, че Стефани е посветила на случая цяла книга. Ето как започваше тя:

Невинният

От Стефани Мейлър

Обявата се намираше между рекламно съобщение на някакъв обущар и друго, за китайски ресторант, който предлага меню за по-малко от 20 долара.

Желаете ли да напишете книга, която да се радва на успех?

Литератор търси амбициозен писател за сериозна работа. Препоръките са задължителни.

Отначало не приех обявата на сериозно. Все пак ми стана интересно и реших да набера посочения телефонен номер. Отговори ми мъжки глас, който в първия момент не разпознах. Разбрах кой е едва на другия ден, когато го видях в кафене „Сохо“, където той предложи да се срещнем.

– Вие ли сте? – зачуди се, когато ме зърна.

Изглеждаше не по-малко изненадан от самата мен. Обясни ми, че смятал да предложи на професионалист да напише книгата, която отдавна се въртяла в главата му.

– От двайсет години пускам тази обява, Стефани – призна той. – Всички кандидати, които досега се обаждаха, се оказваха един от друг по-некадърни.

– Но защо търсите човек, който да напише книга вместо вас?

– Не вместо мен, а за мен. От мен сюжета, от вас перото.

– А защо не я напишете вие?

– Аз ли? Невъзможно! Какво ще кажат хората? Представете си само… С една дума, ще ви платя всички разходи по написването. А след това няма да имате повече грижи.

– Защо? – запитах го аз.

– Защото тази книга ще ви направи богата и известна писателка, а на мен ще даде покой. Най-сетне ще получа удовлетворение, че съм отговорил на всички въпроси, които ме измъчват от двайсет години насам. И ще бъда щастлив, че книгата е видяла бял свят. Ако откриете ключа на загадката, ще се получи чудесен криминален роман. Читателите ще го грабят като топъл хляб.

Трябва да призная, че книгата беше написана с много страст. В нея Стефани разказваше как постъпила на работа в „Орфия Кроникъл“, за да има прикритие и да може спокойно да води своето разследване на четворното убийство от 1994 година.

Същевременно трудно можеше да се разграничи истината от измислицата. Ако описваше единствено фактите, тогава кой беше тайнственият поръчител на тази книга? И защо беше прибягнал до това? Тя не споменаваше името му, но по всичко изглеждаше, че го познава отпреди и че по време на четворното убийство той се е намирал в Големия театър.

– Може би именно затова съм обсебен от това престъпление. намирах се в залата и гледах пиесата, която играеха в този момент. Твърде посредствено изпълнение на „Вуйчо Ваньо“. А през това време истинската трагедия се е разигравала само на няколко преки оттам, в квартала Пенфийлд. От онази вечер насам непрекъснато се питам какво всъщност се е случило и непрекъснато си казвам, че от тази история би излязъл страхотен криминален роман.

– Но, доколкото ми е известно, убиецът е разкрит. Това е някой си Тед Тененбаум, ресторантьор в Орфия.

– Зная, Стефани. Зная също така, че всички улики потвърждават неговата вина. И въпреки това не съм напълно убеден. През онази вечер той беше дежурен пожарникар в театъра. Малко преди 19 часа излязох на улицата да се поразтъпча и видях да минава една камионетка. Лесно я разпознах по особения стикер на задното стъкло. Впоследствие разбрах от вестниците, че камионетката е собственост на Тед Тененбаум. Работата е там, че не той беше на волана.

– Каква е тази история с камионетката? – запита ни Ана.

– Камионетката на Тед Тененбаум беше една от възловите улики, които доведоха до неговото арестуване – обясни Дерек. – Един свидетел категорично заяви, че я е забелязал спряна пред къщата на кмета малко преди убийствата.

– Излиза, че камионетката е била негова, но не той я е карал? – запита се Ана.

– Поне така твърди този човек – казах аз. – Затова Стефани дойде да ми каже, че сме се заблудили за самоличността на извършителя.

– Значи, някой се е съмнявал в неговата вина и през цялото това време не е казал нищо? – зачуди се Дерек.

За трима ни беше ясно едно: ако Стефани бе изчезнала по своя воля, в никакъв случай не би го направила, без да вземе със себе си компютъра.

За нещастие, предположението ни се оказа вярно: на следващата сутрин, сряда, втори юли, една любителка орнитоложка, излязла да се разходи призори по брега на Езерото на елените, забелязала в далечината някакъв предмет, който плувал сред лилиите и тръстиките. Заинтригувана, тя извадила бинокъла. Необходими ѝ били няколко минути, докато разбере, че това е човешко тяло.

- 6

УБИЙСТВОТО НА ЕДНА ЖУРНАЛИСТКА

Сряда, 2 юли – вторник, 8 юли 2014 година

ДЕРЕК СКОТ

Август 1994 година. Нашето разследване тъпчеше на място. Не разполагахме нито със заподозрян, нито с мотив. Ако кметът Гордън и семейството му действително са имали намерение да напуснат Орфия, ние нямахме никаква представа за причините и посоката на тяхното бягство. Не бяхме открили нито една улика, нито една следа. Нищо в държанието на Лесли и Джоузеф Гордън не бе предизвикало безпокойство у близките им, а извлеченията от банковите им сметки не показваха нищо необичайно.

За проследяването на един убиец трябва да се разкрие преди всичко мотивът на неговото деяние, така че се нуждаехме от нещо конкретно, на което да стъпим. От балистичната експертиза знаехме, че използваното оръжие е пистолет „Берета“, а точността на изстрелите сочеше, че убиецът е бил относително добре трениран. Бяхме затънали до гуша в проучването на регистрираните оръжия и на списъците с членове на стрелкови клубове.

Все пак разполагахме с поне една улика, която би могла да промени насоката на нашата работа: прословутата камионетка, видяна на улицата от Лена Белами малко преди убийствата. За нещастие, тя не бе в състояние да си спомни каквито и да било подробности. говореше само за черна камионетка с голям стикер на задното стъкло.

Двамата с Джеси я разпитвахме часове наред, като ѝ показвахме изображения на всевъзможни пикапи и фургони.

– Тази говори ли ви нещо? – показвахме ѝ ние поредната снимка.

Тя се взираше внимателно, а после отвръщаше:

– Трудно е да се каже.

– Като казвате камионетка, може би имате предвид по-скоро ван? Или може би пикап?

– А каква е разликата? Знаете ли, колкото повече ми показвате разни коли, толкова повече се обърквам.

Въпреки старанието на Лена Белами продължавахме да се въртим в кръг. А времето ни най-малко не работеше за нас. Майор Маккена непрекъснато ни притискаше:

– Хайде, момчета – подканяше ни той. – Кажете, че разполагате с нещо.

– Засега нищо, шефе. Същинска главоблъсканица.

– По дяволите! Непременно трябва да постигнете някакъв напредък. Само не ми казвайте, че съм се излъгал във вас. Случаят е много сериозен и целият отдел очаква да се провалите. Знаете ли какво се говори за вас край кафе-машината? Че сте аматьори. Ще излезе, че вие сте тъпаци, а покрай вас и аз ще мина за тъпак и изобщо ще бъде много неприятно за всички. Ето защо искам от вас да ставате и да лягате с този случай. Четири трупа посред бял ден, все отнякъде трябва да изникне нещо.

Ние действително напълно се бяхме отдали на това разследване. Двайсет часа в денонощието, седем дни в седмицата. Вече не се сещахме за нищо друго. На практика се бях преселил у Джеси и Наташа. В банята вече имаше три четки за зъби.

И все пак разследването мръдна напред именно благодарение на Лена Белами.

Десет дни след убийствата, една вечер съпругът ѝ я изведе да се разходят по главната улица. След ужасната нощ на 30 юли Лена не беше излизала от къщи. Все още беше в плен на преживяната тревога. Вече не пускаше децата да си играят в парка пред къщата. Предпочиташе да ги отведе някъде по-далеч, макар това да ѝ струваше четиресет и пет минути с кола. Беше си наумила дори да се преместят да живеят другаде. Съпругът ѝ Терънс непрестанно се опитваше да я разсее и да я убеди да излязат заедно. Предложи ѝ да посетят нов ресторант, който всички хвалеха. „Кафе Атена“ се намираше на главната улица, тъкмо срещу Големия театър. Беше на мода, защото отвори врати навреме за фестивала. Невъзможно бе човек да намери свободна маса без предварителна резервация. Най-сетне Орфия разполагаше със заведение, достойно да бъде наречено ресторант.

Вечерта беше приятна. Терънс остави колата на паркинга пред яхтеното пристанище и двамата спокойно се отправиха пеша към ресторанта. Заведението беше разкошно, разполагаше с тераса, обкръжена от цветни масиви, изцяло осветена от свещи. Върху остъклената фасада на ресторанта имаше изрисувани линии и точки, които на пръв поглед напомняха странна шевица, но при по-внимателно взиране ставаше ясно, че изобразяват сова.

Когато видя витрината, Лена Белами неочаквано се разтрепери и се закова на място.

– Това е рисунката! – каза тя на своя съпруг.

– Каква рисунка?

– Рисунката върху задното стъкло на камионетката.

Терънс Белами веднага ни се обади от първата попаднала му телефонна кабина. Двамата с Джеси потеглихме с пълна скорост към Орфия и заварихме двамата съпрузи Белами в тяхната кола, на паркинга пред пристанището. Лена Белами не спираше да плаче. Междувременно бе видяла черната камионетка да спира пред „Кафе Атена“ и стикерът върху задното стъкло действително съответстваше на този от фасадата. От нея слязъл някакъв здравеняк, когото те бяха видели да влиза в заведението. Благодарение на регистрационния номер можахме да установим самоличността му: това беше Тед Тененбаум, собственик на „Кафе Атена“.

Решихме да не прибързваме с арестуването му, а дискретно да го проучим. Много скоро се убедихме, че той напълно съответства на профила, който издирвахме: година преди това Тененбаум бе купил пистолет, макар и не „Берета“, и редовно ходеше да се упражнява на едно стрелбище недалеч от града, чийто собственик ни увери, че бил не лош стрелец.

Според получените сведения Тененбаум произхождаше от заможно семейство в Манхатън и беше глезено синче, което лесно налита на бой. Заради постоянно участие в сбивания го бяха изключили от Станфордския университет и дори бе прекарал няколко месеца в затвора. Това обаче не му бе попречило след това да се снабди легално с оръжие. От няколко години живееше в Орфия, където до този момент не се бе проявил. Работил беше в „Езерен Палас“, а след това се бе заел със собствен бизнес, откривайки „Кафе Атена“. Именно този ресторант бе станал причина да се скара жестоко с кмета. Уверен, че бъдещото му заведение ще преуспее, Тененбаум бе купил сграда с идеално разположение на главната улица, чийто собственик до този момент не бе намерил кандидати заради високата продажна цена. Предстояло му обаче да реши не лек проблем: според кадастъра на това място не било възможно да съществува ресторант. Тененбаум бил убеден, че лесно ще получи разрешение, но кметът Гордън не бил на същото мнение. Той открито се противопоставил на проекта за „Кафе Атена“, който Тененбаум имал намерение да превърне в разкошно заведение, каквото може да се види само в Манхатън. Гордън обаче не виждал каква полза ще има градът от това и отказал каквато и да било промяна на предназначението. Общинските служители бяха станали свидетели на не едно спречкване между двамата мъже.

Установихме също така, че през една февруарска нощ сградата била почти изцяло разрушена от пожар. Това било добре дошло за Тененбаум: необходимостта от цялостна реконструкция му позволила да промени и предназначението. Всичко това научихме от началник Харви.

– Значи, искате да ни кажете, че Тененбаум е открил своя ресторант само благодарение на този пожар.

– Напълно вярно.

– А вероятно пожарът е бил резултат от умишлен палеж.

– Очевидно. Само че така и не успяхме да открием нищо, което да уличава Тененбаум. На всичко отгоре поради благоприятно стечение на обстоятелствата пожарът дойде навреме, за да може Тененбаум да приключи строителството и да отвори „Кафе Атена“ тъкмо преди началото на фестивала. От този момент нататък ресторантът постоянно е пълен с клиенти. Затова и всяко забавяне би било чиста загуба за собственика.

Именно тази подробност се оказа решаваща. Мнозина свидетели разказаха как Гордън неведнъж заплашвал негласно Тененбаум, че ще направи всичко възможно строителните работи да се проточат. Заместник-началник Гъливър добави, че му се наложило да разтърве двамата, когато те били на път да се сбият насред улицата.

– Защо до този момент никой не ни спомена за този спор с Тененбаум? – запитах аз.

– Защото това се случи през март – отвърна Гъливър. – Беше ми изскочило от главата. Сами знаете, че политиката лесно разпалва страстите. Мога да ви разкажа цял куп истории като тази. Достатъчно е веднъж да отидете на заседание на Общинския съвет: там постоянно размахват юмруци. Това съвсем не означава, че ще започнат да се стрелят.

За Джеси и за мен обаче чутото бе напълно достатъчно. Вече разполагахме с куп улики: Тененбаум имаше мотив да премахне кмета, беше добър стрелец, а нямаше никакво съмнение, че именно неговата камионетка е била забелязана пред къщата на Гордън няколко минути преди убийствата. На 12 август 1994 година ние арестувахме Тед Тененбаум в дома му с обвинение в убийството на Джоузеф, Лесли и Артър Гордън, както и на Меган Падалин.

Пристигнахме тържествено в регионалния център на щатската полиция и под възхитените погледи на колегите и на майор Маккена отведохме Тененбаум в килията.

Славата ни обаче трая само няколко часа. През това време Тед позвъни на Робин Стар, виден нюйоркски адвокат, който пристигна от Манхатън веднага след като сестрата на Тененбаум му отпусна 100 000 долара за разходите по делото.

В стаята за разпити Стар ни подложи на унижение в присъствието на начумерения майор и на колегите, които се превиваха от смях зад полупрозрачното стъкло.

– Все съм виждал некадърни полицаи – гърмеше Робин Стар, – но вие двамата сте върхът. Сержант Скот, ще повторите ли още веднъж вашата история?

– Напразно се опитвате да омаловажите събраните от нас улики – възразих аз. – Известно ни е, че от няколко месеца насам вашият клиент е бил в конфликт с кмета Гордън по повод строежа на „Кафе Атена“.

Стар ме изгледа удивено:

– Доколкото ми е известно, строителните работи вече са приключили. Къде в такъв случай е проблемът, сержант Скот?

– Да, но те в никакъв случай не е трябвало да бъдат забавени, а със сигурност знам, че кметът Гордън е заплашвал вашия клиент, че ще ги блокира. След поредното спречкване Тед Тененбаум е убил кмета заедно със семейството му, а също и нещастната жена, излязла на джогинг, която тъкмо тогава минавала край къщата. А вие, господин Стар, със сигурност знаете, че вашият клиент е опитен стрелец.

Стар кимна подигравателно.

– Как сте могли да забъркате подобна каша, сержант. Аз наистина съм изумен.

Тененбаум не реагираше и оставяше адвокатът да говори вместо него, и поне до този момент това му носеше точки. А Стар продължаваше:

– Ако сте приключили с тези ваши небивалици, позволете ми сега да отговоря. На 30 юли, в 19 часа моят клиент не би могъл да се намира в къщата на кмета Гордън поради простата причина, че по същото това време е бил дежурен пожарникар в Големия театър. Бихте могли да попитате всички, които през онази вечер са били зад кулисите, и те ще потвърдят, че са видели там Тед.

– В онзи момент непрекъснато са влизали и излизали хора, така че Тед покойно е могъл да се измъкне – отвърнах аз. – А от театъра до къщата на кмета са само няколко минути с кола.

– Напълно съм съгласен с вас, сержант! Според вашата теория моят клиент е скочил в камионетката, за да отиде до кмета, убил е всеки, който му се изпречи на пътя, а след това спокойно се е завърнал в Големия театър.

Ето че реших да изиграя най-важния си коз. Смятах, че с него ще сразя адвоката. След като нарочно направих пауза, се обърнах към Стар:

– Налице са безспорни свидетелски показания, че камионетката на вашия клиент се е намирала пред къщата на семейство Гордън няколко минути преди убийствата. Именно това е причината сега той да се намира в ареста и ще излезе от него само за да се отправи към федералния затвор в очакване на съдебния процес.

Стар ме погледна съсредоточено и аз реших, че съм нанесъл решителния удар. И тогава той започна да ръкопляска.

– Браво, сержант. Сърдечни благодарности. Отдавна не съм се забавлявал така. Значи, вашата къща от карти се крепи единствено на тази изсмукана от пръстите история с камионетката? Излиза, че вашият фамозен свидетел цели десет дни не е в състояние да я разпознае и после изведнъж си спомня?

– Откъде можете да знаете това? – засегнах се аз.

– Ами защото, за разлика от вас, аз си върша работата – провикна се Стар. – Нима се надявате, че съдията ще приеме подобни нелепи показания? Та вие не разполагате с нито едно читаво доказателство. Цялото ви досие е детинско изпълнение и вие би трябвало да се срамувате, сержант. Ако нямате какво повече да добавите, аз и моят клиент смятаме да ви освободим от присъствието си.

Вратата се отвори и се показа майорът. Той ни хвърли убийствен поглед, пусна Стар и Тененбаум да излязат, а когато те си отидоха, влезе в стаята за разпити и ритна ядосано стола, който отхвърча и се удари в стената. Никога преди не го бях виждал толкова разярен.

– Значи, това е било вашето разследване? – кресна той. – Наредих ви да постигнете някакъв напредък, а не да вършите глупости!

Двамата с Джеси стояхме с наведени глави. Не отвърнахме нищо, но нашето мълчание още повече подразни майора.

– Какво ще кажете, а?

– Шефе, убеден съм, че Тененбаум е извършителят – казах аз.

– На какво се дължи това твое убеждение? И защо смяташ, че ще можеш да убедиш съда? Може би защото си ченге? От този момент нататък няма да спите, няма да ядете, докато не приключите случая. Ясен ли съм?

– Да, шефе.

– Хайде, махайте се от очите ми! И започвайте това разследване от самото начало!

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Сряда, 2 юли 2014 г.

24 дни преди премиерата

Същинска армада от линейки, пожарни камиони и полицейски коли по шосе 17 бе затворила достъпа до Езерото на елените. Пътната полиция отклоняваше движението, а околните ливади и участък от гората бяха оградени от предупредителни ленти, отвъд които униформени служители не пускаха любопитните и журналистите, чийто брой непрекъснато растеше.

На десетина метра оттам аз, Ана и Дерек, а също началник Гъливър и неколцина полицаи бяхме застанали на обраслия с висока трева бряг, който плавно се спускаше към ширналото се пред нас водно пространство, обрасло с лилии и тръстики. По средата на езерото, върху този зелен фон се белееха очертанията на човешко тяло, оплетено в листата на лилиите.

От това разстояние трудно би могло да се каже дали това е Стефани. Очаквахме пристигането на водолазите от щатската полиция. Засега съзерцавахме безпомощни, смълчани фееричния декор на заспалата вода.

В опит да се доближат откъм отсрещния бряг, няколко полицаи бяха затънали в тинята.

– Претърсихте ли околностите? – запитах началник Гъливър.

– Все още не сме. Мястото е труднодостъпно. Заради калта и тръстиките въобще не може да се стигне до водата…

В далечината се дочу воят на сирени. Пристигаха подкрепления. Появи се и кметът Браун, придружен от Монтейн, който го бе докарал тук направо от кметството. Най-сетне дойдоха екипите на щатската полиция и нещата бързо се раздвижиха: полицаи и пожарникари донесоха надуваеми лодки, а след тях се появиха и водолази, мъкнещи тежки сандъци със снаряжение.

– Какво става в този град? – промърмори кметът, когато се приближи до нас, без да снема поглед от разкошните водни лилии.

Водолазите се приготвиха бързо и пуснаха на вода надуваемите лодки. Началник Гъливър и аз се качихме на една от тях. Понесохме се през езерото, последвани от втора лодка, в която бяха леководолазите. Жабите и птиците в околността внезапно се смълчаха и когато изключихме двигателите, настана зловеща тишина. Лодките продължиха напред по инерция, порейки килима от разцъфнали лилии, и скоро се доближиха до тялото. Водолазите се плъзнаха във водата и изчезнаха сред облак въздушни мехурчета. Наведох се от предницата на лодката, за да огледам по-добре тялото, което водолазите освобождаваха от зелените стъбла. Когато най-сетне го обърнаха, неволно се отдръпнах. Подпухналото от престоя във водата лице наистина беше на Стефани.

Новината, че Стефани е била открита удавена в Езерото на елените, бързо се разпространи из околността. Около полицейските заграждения непрекъснато се трупаха любопитни. Местните медии също бяха тук. Скоро шосе 17 заприлича на многолюден и шумен панаир.

На брега, където бе извадено тялото, съдебният лекар доктор Ранджит Сингх направи първоначален оглед, след което около него се събрахме аз, Ана, Дерек, кметът Браун и началник Гъливър.

– Смятам, че Стефани е била удушена – каза ни той.

Кметът Браун скри лице в ръцете си. Съдебният лекар продължи:

– Трябва да се изчакат резултатите от аутопсията, за да сме наясно какво точно се е случило, но вече открих големи хематоми по шията и очевидни признаци на цианоза. Има драскотини по ръцете и лицето, а също охлузвания по лактите и коленете.

– Защо не е била забелязана по-рано? – запита Гъливър.

– За да изплува на повърхността потънало тяло, е нужно време. По състоянието на трупа може да се съди, че смъртта е настъпила преди осем или девет дни. Във всеки случай преди повече от седмица.

– Това ни препраща към нощта на нейното изчезване – обади се Джеси. – Значи, Стефани е била отвлечена и убита.

– Господи! – изпъшка кметът Браун и машинално приглади косата си. – Как е възможно? Кой би сторил подобно нещо на клетото момиче?

– Именно това трябва да установим – отвърна Дерек. – Изправени сте пред много сериозна ситуация, господин кмете. В района, във вашия град върлува убиец. Все още не знаем нищо за неговите мотиви и не е изключено той да вземе и други жертви. Докато не сме го арестували, всички трябва да проявяват предпазливост. Вероятно щатската полиция ще окаже съдействие на полицията в Орфия при разработването на план за обезпечаване сигурността на гражданите.

– Какъв ти план? – разтревожи се Браун. – Нима искате да изплашите всички! Давате ли си сметка, че Орфия е курортен град? Ако плъзне слух, че в околностите броди убиец, летният сезон ще отиде по дяволите! Знаете ли какво означава това за нас?

– За колко време можете да задържите тази информация? – обърна се той към началник Гъливър и Ана.

– Всички вече са в течение, Алън – отвърна му Гъливър. – Слухът е плъзнал навсякъде. Вървете и вижте сам какво става горе, край пътя, там е същински панаир!

Ненадейно дочухме викове: бяха пристигнали родителите на Стефани. Когато се показаха горе, на брега, Труди Мейлър изпищя: „Стефани!“. Сетне едва пристъпвайки от уплаха, последва своя съпруг. Като видяхме, че приближават, двамата с Дерек се затичахме, за да им попречим да видят тялото на своята дъщеря, проснато край водата, което тъкмо полагаха в чувал за трупове.

– Не бива да виждате това, госпожо – тихо казах аз на Труди и я притиснах в прегръдките си.

Тя продължаваше да пищи и да ридае. Отведохме Труди и Денис Мейлър до един полицейски фургон, където ги чакаше психоложка.

Трябваше да се направи изявление за медиите. Предпочитах с това да се заеме кметът. Гъливър, който не искаше да пропусне възможността да се появи по телевизията, настоя да отиде с него.

Двамата се изкачиха до предупредителните ленти, от другата страна на които журналистите ги очакваха с нетърпение. Имаше камери на местните телевизионни канали, фотографи и репортери от вестниците. Браун и Гъливър бяха посрещнати с гора от микрофони и обективи.

Майкъл Бърд успя да надвика своите колеги и зададе първия въпрос:

– Била ли е убита Стефани Мейлър?

Настъпи тишина.

– Рано е да се каже – отвърна кметът Браун. – Моля да не прибързваме със заключенията. В подходящ момент ще излезем с официално комюнике.

– Но нали откритото в езерото тяло принадлежи на Стефани Мейлър? – продължи с въпросите Майкъл.

– Не мога да ви кажа нищо повече.

– Господин кмете, всички ние видяхме да пристигат родителите ѝ – настоя Майкъл.

– Изглежда, че това действително е Стефани Мейлър – бе принуден да признае Браун. – Все пак родителите ѝ още не са я идентифицирали.

Веднага след това избухна взрив от въпроси, зададени от другите журналисти. Гласът на Майкъл отново се извиси над глъчката:

– Значи, Стефани е била убита – заключи той. – Само не ни казвайте, че пожарът в нейното жилище е обикновено съвпадение. Какво се случва в Орфия, господин кмете? Какво криете от гражданите?

Браун успя да запази хладнокръвие и спокойно отвърна:

– Вашият интерес ми е понятен, но нека оставим разследващите да си свършат работата. Засега няма да правя коментари, защото не желая да попреча на полицията.

Видимо развълнуван и ядосан, Майкъл за пореден път се провикна:

– Господин кмете, няма ли да отмените празненствата по случай Четвърти юли, след като градът е в траур?

Въпросът хвана неподготвен кмета и той трябваше да реагира мигновено:

– Засега празничните фойерверки по случай Четвърти юли са отменени.

Журналисти и зяпачи започнаха шумно да коментират чутото.

През това време Ана, Дерек и аз оглеждахме брега на езерото в опит да разберем как Стефани се бе озовала тук. Дерек смяташе, че убийството е било извършено без предварителен замисъл.

– Според мен – каза той – всеки дори донякъде предвидлив убиец би се погрижил да прикрепи към тялото на Стефани тежест, за да му попречи да изплува толкова скоро. Явно извършителят първоначално не е имал намерение да убива тук, нито пък да го направи по този начин.

По-голямата част от бреговете на Езерото на елените бяха гъсто обрасли с тръстика, която се издигаше като стена, и именно това го превръщаше в рай за птиците. Беше същинска гора, където десетки видове птици спокойно живееха и отглеждаха малките си. В друг участък, по протежение на шосе 17, боровата гора започваше от брега на езерото и се простираше до океана.

Отначало помислихме, че достъпът до водата е възможен единствено от мястото, където бяхме пристигнали най-напред. Ала след като разучихме внимателно местността, установихме, че високата трева откъм гората неотдавна е била отъпкана. Макар и трудно, успяхме да се доберем дотам: почвата беше податлива и подгизнала. Забелязахме, че на едно открито място, между гората и водата в калта имаше следи. Невъзможно бе да се прецени със сигурност какви са те, но силно напомняха отпечатъци от човешки стъпки.

– Тук нещо се е случило – заяви Дерек. – Съмнявам се обаче, че Стефани е минала по същия път като нас. Прекалено е стръмен. Според мен единственият начин да се достигне брегът…

– ...е да се мине през гората – добави Ана.

– Точно така.

С помощта на няколко полицаи от Орфия предприехме внимателно претърсване на този участък от гората. Открихме прекършени клонки и следи от преминаване. На един храст висеше малко парче плат.

– Може би е от тениската, която Стефани носеше в понеделник – предположих аз и взех парчето с латексовите ръкавици, които предварително си сложих.

Доколкото бях забелязал, във водата Стефани беше само с една обувка на десния крак. Лявата обувка намерихме в гората, заклещена на един дънер.

– Бягала е през гората – заключи Дерек. – Опитвала е да се спаси от някого. Инак би се спряла да си прибере обувката.

– А преследвачът я е настигнал на самия бряг и там я е удавил – добави Ана.

– Сигурно си права – кимна Дерек. – Но нима тя е тичала дотук чак от плажа?

Разстоянието беше не по-малко от пет мили.

Тръгнахме по следите, оставени в гората, и те ни отведоха на пътя. Оказахме се на около двеста метра от полицейските заграждения.

– Тъкмо на това място е влязла в гората – каза Дерек.

Недалеч оттам открихме и отпечатъци от автомобилни гуми. Следователно нейният преследвач се бе движил с кола.

* * *

Ню Йорк, по същото време

В редакцията на „Нюйоркско списание за литература“ Мета Островски бе застанал до прозореца на своя кабинет и наблюдаваше как една катеричка скача по моравата на градината отсреща. Същевременно на почти съвършен френски той отговаряше по телефона на интервю за почти неизвестно парижко списание, което се интересуваше от неговото мнение за възприемането на европейската литература в Съединените щати.

– Разбира се! – възкликна самодоволно Островски. – Днес съм един от най-видните литературни критици в света само благодарение на непримиримостта, която проявявам от трийсет години насам. Дисциплина на ума, това е моята тайна. И преди всичко никакво влюбване в когото и в каквото и да било. Любовта е проява на слабост!

– Ала злите езици говорят, че литературните критици са неуспели писатели – възрази журналистката от другата страна на океана.

– Глупости, драга приятелко – отвърна Островски и се изкиска. – Никога, повтарям, никога не съм срещал критик, който би искал да стане писател. Критиците са над подобни амбиции. Писателството е второразредно изкуство. Да пишеш, означава да редиш думи, които след това оформят изречения. Дори дресирана маймуна би могла да се справи!

– В такъв случай каква е ролята на критѝка?

– Да установява истината. Да позволи на масите да различат доброто от посредственото. Сама знаете, че нищожна част от населението е в състояние да разбере кое е наистина добро. За нещастие, в наши дни всеки се опитва да наложи мнението си, като превъзнася абсолютно несъстоятелни творби, и затова ние, критиците, сме принудени да наложим известен ред в тази бъркотия. Ние сме полицията на интелектуалната истина. Това е всичко.

След края на интервюто Островски дълго стоя замислен. Какви чудесни отговори! Каква оригиналност! А сравнението с пишещата маймуна беше такава бляскава находка! Само с няколко думи успя да опише заника на човечеството. Гордееше се, че има толкова бърза мисъл и че мозъкът му работи безупречно!

Една видимо изморена секретарка, без да почука, отвори вратата на разхвърляния кабинет.

– Чукайте, преди да влезете, по дяволите! – сопна ѝ се Островски. – Нима не знаете кой работи тук?

Не можеше да понася тази жена и подозираше, че с присъствието си тя постоянно му разваля настроението.

– Днешната поща – каза секретарката, без да обръща внимание на думите му.

Сетне постави един плик върху купчината книги, които очакваха да бъдат прочетени.

– Само едно писмо? – отбеляза разочаровано Островски.

– Това е всичко – отвърна секретарката и излезе от кабинета, като затвори вратата след себе си.

Колко жалко! А някога в „Ню Йорк Таймс“ получаваше цели торби с пламенни писма от читатели, които не пропускаха нито един негов критичен материал или хроника. За съжаление, това беше преди; доброто старо време, останало безвъзвратно в миналото, когато се чувстваше всемогъщ. Днес никой вече не му пише, дори минувачите по улицата не го познават, в театралните зали зрителите не си шушукат, докато минава край тях, авторите не се редят на опашка пред дома му, за да му предложат своите творби, а след това, тръпнейки, да очакват неделното издание, за да разберат дали ги е удостоил с внимание. Колко писателски кариери бе изградил чрез хвалебствените си критики и колко имена бе стъпкал в калта с безпощадната си ирония! Бе превъзнасял и мачкал. Но това беше преди. Днес никой вече не се боеше от него. Публикациите му следяха единствено читателите на това списание, несъмнено реномирано, но с твърде малък тираж.

Тази сутрин, още със събуждането Островски бе обзет от предчувствие. Предстоеше да се случи нещо важно, което отново ще даде тласък на кариерата му. Сега разбра, че пристигналото писмо не е случайно. Това писмо бе важно. Вътрешното му чувство никога не го лъжеше, благодарение на него разбираше дали една книга е добра, или не, само като я вземеше в ръка. Но какво би могло да съдържа писмото? Не му се щеше да го отвори веднага. Защо чрез писмо, а не по телефона? Замисли се сериозно: може би режисьор иска да направи филм за живота му? Още веднъж погледна чудния плик, сетне с разтуптяно сърце го отвори и внимателно извади листа, който той съдържаше. Побърза да погледне първо подписа: Алън Браун, кмет на Орфия.

Драги господин Островски,

Имаме честта да ви поканим на двайсет и първия театрален фестивал в Орфия, щат Ню Йорк. Вашата репутация на утвърден критик ще бъде достатъчно доказателство за високото равнище на нашия фестивал. Преди двайсет години вие почетохте с присъствието си първото негово издание. За нас ще бъде огромна радост да отбележим двайсетгодишния юбилей заедно с вас. Разбира се, всички разходи по пътуването и престоя се поемат от нас и вие ще бъдете настанен при най-добри условия.

Писмото завършваше с обичайните гръмки изрази на уважение. Приложена беше и програмата на фестивала, както и диплянка от туристическото бюро в града.

Какво разочарование! Нищо и никакво писмо от нищо и никакъв кмет на едно нищо и никакво градче в затънтената провинция! Защо не бе поканен на някакво престижно събитие? Островски ядосано хвърли писмото в коша.

За да се поразсее, реши да се заеме с поредния критичен материал, предназначен за списанието. Както обикновено постъпваше в такива случаи, първо прегледа класацията на най-продаваните книги в Ню Йорк, плъзна пръст по списъка до най-успешното издание и написа убийствен текст за романа, който дори не бе прелистил. Заниманието му бе прекъснато от сигнал на компютъра, който му съобщаваше за пристигнала електронна поща. Островски вдигна поглед към екрана. Пишеше му главният редактор Стивън Бергдорф: искал да се свърже с него по-рано, но не успял поради интервюто. Островски отвори имейла:

Мета, тъй като не благоволявате да отговорите на телефонните ми повиквания, сега ви пиша, за да ви съобщя, че сте уволнен от списанието, като заповедта влиза в сила незабавно. Стивън Бергдорф.

Островски скочи от фотьойла, изхвръкна от кабинета, прекоси коридора и със замах отвори вратата на главния редактор, който седеше зад бюрото.

– НЕ НА МЕНЕ ТИЯ! – кресна той.

– Я виж, Островски! – каза невъзмутимо Бергдорф. – От два дни опитвам да се свържа с вас.

– Как смеете да се отнасяте така с мен, Стивън? Да не сте си изгубили ума? Ню Йорк ще ви разпъне на кръст! Разярената тълпа ще ви влачи през цял Манхатън до Таймс Скуеър и ще ви обеси на някой уличен фенер, чувате ли ме! И аз с нищо няма да мога да ви помогна. Ще им кажа: „Престанете! Оставете клетия човечец, той не съзнава какво е направил!“, а те ще ми отвърнат: „Само смъртта може да измие оскърблението, нанесено на великия Островски“.

Бергдорф погледна с подозрение разярения критик.

– Нима ме заплашвате със смърт, Островски?

– Ни най-малко! – възрази Островски, – напротив: опитвам се да ви спася живота, докато все още мога. Гражданите на Ню Йорк обичат Островски!

– Я престанете с тези глупости! На нюйоркчани им пука за вас, колкото за ланския сняг. Та те отдавна не си спомнят кой сте. Песента ви отдавна е изпята.

– Аз съм най-респектиращият критик през последните трийсет години!

– Именно, крайно време е за промяна.

– Читателите ме обожават! Аз съм…

– ...Господ, ако не и нещо повече – прекъсна го главният редактор. – Този припев отдавна ми е омръзнал. Вие, Островски, сте преди всичко стар. Дошъл е моментът да отстъпите място на младото поколение. Съжалявам.

– Актьорите мечтаеха да удостоя представлението им с присъствието си!

– Вярно, само че по времето на телеграфа и на дирижаблите!

Островски едва се сдържаше да не разбие мутрата на главния редактор. Не желаеше да унижава достойнството си, като прибягва до юмруци. Обърна се и излезе, без да се сбогува, което според него бе най-жестоко оскърбление. Върна се в своя кабинет, поиска от секретарката един кашон, натрупа в него събиралите се с години скъпи спомени, после го взе под мишница и си отиде. Никога през живота си не бе понасял по-голямо унижение.

* * *

Орфия беше в състояние на крайна възбуда. След откриването на убитата Стефани и отменените от кмета празнични фойерверки по случай Четвърти юли гражданите бяха силно разтревожени. Докато двамата с Дерек продължавахме разследването край езерото, Ана бе извикана като подкрепление в кметството, където започваше протестна демонстрация. Пред сградата се трупаха недоволни, предимно търговци, които искаха празненството да се състои. Те размахваха плакати и се оплакваха от създалото се положение.

– Ако в петък вечерта няма фойерверки, по-добре да затворя врати – негодуваше плешив собственик на заведение за мексиканска кухня. – Тогава са най-големите ми постъпления за сезона.

– А аз инвестирах маса пари за наем на крайбрежния булевард и за персонал – обясняваше друг. – Кметството ще ми компенсира ли понесените загуби?

– Случилото се с малката Мейлър е ужасно, но какво общо има това с националния празник? Всяка година хиляди се стичат на брега, за да видят фойерверките. Пристигат по-рано, обикалят магазините по главната улица, след това вечерят в някой ресторант. Ако празникът бъде отменен, никой няма да дойде!

Демонстрацията беше мирна и Ана реши, че може да отиде при кмета в неговия кабинет. Завари го прав до прозореца. Той я поздрави, без да снема поглед от протестиращите.

– Медът и жилото на политиката, Ана – каза ѝ той. – С това убийство, което разтърси града, ако позволя празненствата, ще се проявя като безсърдечен, ако пък ги отменя, ще мина за безсъвестен, защото тласкам търговците към фалит.

Настъпи мълчание, след което Ана се опита да го поуспокои:

– Гражданите ви обичат, Алън…

– Само че рискувам да не ме преизберат през септември. Орфия не е това, което беше, хората искат промяна. Имам нужда от едно кафе. Искаш ли кафе?

– Защо не? – отвърна тя.

Ана помисли, че кметът ще поръча две кафета на секретарката си, но той я поведе в коридора, където имаше машина за топли напитки, и пусна една монета. В картонената чашка потече тъмна течност.

Алън Браун притежаваше осанка, поглед и държание на холивудски актьор. Винаги беше облечен безупречно, а прошарената му коса добре сресана. Той подаде първото кафе на Ана, сетне повтори операцията и пое втората чаша.

– Толкова ли би било страшно, ако не бъдете преизбран? – запита Ана, като потопи устни в блудкавата течност.

– Ана, знаеш ли какво ми хареса най-много у теб, когато те видях за пръв път миналото лято на крайбрежния булевард?

– Не…

– Двамата споделяме същите напредничави идеи и амбиции за нашето общество. Ти си могла да направиш бляскава кариера в нюйоркската полиция. А аз отдавна би трябвало да се вслушам в гласовете, които ме призовават да вляза в голямата политика и да се кандидатирам за Сената или за Конгреса. Само че това не ни интересува, защото онова, което можем да осъществим в Орфия, никога няма да ни се удаде в Ню Йорк, Вашингтон или Лос Анджелис. С други думи, да постигнем в рамките на град като нашия справедливост, добре функциониращо общество без прекомерно неравенство. Когато през 1992 година кметът Гордън ми предложи да стана негов заместник, всичко беше все още проект. Градът представляваше бял лист. Така можах да приложа на практика моите убеждения, воден от мисълта за справедливостта и за доброто на нашата общност. Откакто съм кмет, хората се справят по-добре с живота, радват се на по-високо равнище на услугите и на социалното подпомагане, при това без каквото и да било увеличение на данъците.

– В такъв случай защо се боите, че тази година гражданите на Орфия няма да гласуват за вас?

– Защото с времето са започнали да забравят какво е било преди. От моя първи мандат насам е минало почти цяло поколение. Днес изискванията са други, защото постигнатото някак се разбира от само себе си. Освен това Орфия процъфтява и изостря апетита на куп амбициозни люде, жадни за малко власт, които вече се виждат на кметския стол. Предстоящите избори като нищо могат да бъдат гибелни за града, ако моят приемник се окаже властолюбив егоист.

– Вашият приемник ли? Кой е той?

– Все още не зная. По някое време ще изскочи и сама ще го видиш. Кандидатури могат да бъдат депозирани до края на месеца.

Кметът Браун притежаваше невероятна способност да се измъква от трудни ситуации. Ана се убеди в това, когато го придружи у родителите на Стефани в Саг Харбър.

Пред дома на Мейлърови полицията беше опънала предупредителна лента, отвъд която обстановката беше нажежена. Улицата беше задръстена от многолюдна тълпа, съставена от любопитни и от хора, дошли да изкажат съчувствието си. Мнозина държаха запалени свещи. До един стълб имаше импровизиран олтар, пред който се трупаха цветя, послания и плюшени играчки. Едни от присъстващите пееха, други се молеха, а трети правеха снимки. Имаше и много журналисти от цялата околност, а край тротоара бяха спрени коли на местни телевизионни канали. С появата на кмета Браун журналистите се втурнаха към него, за да го разпитват за отменените празненства на Четвърти юли. Ана понечи да ги отстрани, за да позволи на Браун да мине, без да се налага да дава отговори, но той я възпря. Искаше да направи изявление пред медиите. Мъжът, който малко преди това изглеждаше стъписан в своя кабинет, сега беше напет и уверен в себе си.

– Чух притесненията на търговците от нашия град – започна той. – Разбирам ги напълно и си давам сметка, че отмяната на празненствата по случай Четвърти юли ще постави в трудно положение бездруго крехката икономика на Орфия. Ето защо, след като се консултирах с моите съветници, взех решение фойерверките да се състоят и те да бъдат посветени на паметта на Стефани Мейлър.

Доволен от ефекта на думите си, кметът отказа да отговаря на въпроси и отмина.

Същата вечер, след като откара кмета Браун до дома му, Ана спря колата на паркинга пред яхтеното пристанище и се загледа в океана. Беше двайсет часът. През свалените странични стъкла вечерната прохлада изпълваше купето. Нямаше никакво желание да се прибира у дома, а още по-малко да вечеря сама в някой ресторант.

Обади се на приятелката си Лорийн, но се оказа, че тя е в Ню Йорк.

– Ана, не мога да те разбера – каза ѝ Лорийн. – Когато излезем на вечеря заедно, ти изчезваш при първия удобен случай, а ме каниш на вечеря тъкмо когато съм в Ню Йорк.

Ана нямаше никакво желание да дава обяснения. Тя затвори телефона и излезе да купи готова храна от близкото заведение за бързо хранене. Сетне отиде в полицейското управление и вечеря сама в своя кабинет, без да снема поглед от таблото на разследването. Ненадейно, докато гледаше написаното с едри букви име на Кърк Харви, си спомни казаното предишната вечер от Луис Ирбън по повод принудителното преместване в сутерена на бившия началник на полицията. Там наистина имаше помещение, където се съхраняваха стари мебели и техника. Тя реши веднага да го огледа, но когато отвори вратата, странно защо я обзе неприятно чувство. Представи си как преди двайсет години Кърк Харви е седял тук.

Осветлението не работеше и се наложи да използва джобното фенерче. Цялото пространство беше заето от столове, шкафове, разклатени маси и кашони. Тя си проби път през това гробище от непотребни вещи до лакирано бюро, покрито с прах и разни предмети, сред които вниманието ѝ бе привлечено от метална табелка с надпис: Началник К. Харви. Това беше неговото бюро. Тя отвори едно след друго четирите чекмеджета. Трите бяха празни, но четвъртото заяде. Оказа се, че то има ключалка. Тя взе един лост от съседната работилница и ключалката лесно поддаде, чекмеджето изпращя и рязко се отвори. Вътре имаше само един лист, върху който на ръка беше написано:

ЧЕРНАТА НОЩ

АНА КЕНЪР

В работата най-много харесвам нощните патрули в Орфия.

Харесвам тихите, спокойни улици, изпълнени с топлината на лятната нощ, под моравото, обсипано със звезди небе. Обичам да минавам бавно по заспалите безлюдни квартали, със затворени капаци на прозорците. Харесвам излезлите на разходка, страдащи от безсъние самотници, и решилите да прекарат заедно нощта веселяци, които ви махат приятелски от верандата, докато минавате край тях.

Харесвам улиците в центъра зиме, когато ненадейно завалява сняг и бързо покрива земята с дебел слой бял пух. В тези моменти няма друг буден освен мен, снегорините още не са излезли и единствено моята кола оставя тъмни бразди по девствения килим. Обичам от време на време да изляза от колата, да прекося пеша някоя квартална градинка, заслушана в скърцането на снега при всяка моя крачка и да поема с наслада студения живителен въздух.

Харесвам неочакваната среща с лисицата, която прибягва по главната улица в малките часове на нощта.

Обичам да посрещам изгрева от крайбрежния булевард, независимо от сезона. Да гледам как мастиленият хоризонт постепенно порозовява, сетне става оранжев и от вълните бавно изплува огненото кълбо на слънцето.

Пристигнах в Орфия само няколко месеца след като подписах документите, свързани с моя развод.

Омъжих се прекалено набързо за човек, пълен с всякакви достойнства, но който, за съжаление, не беше истинският. Струва ми се, че го сторих преди всичко заради баща ми.

Връзката с баща ми винаги е била здрава и стабилна. От ранното ми детство двамата бяхме като пръстите на ръката. Исках да правя онова, което той правеше. Повтарях онова, което той казваше. Където и да отидеше, аз вървях по стъпките му.

Баща ми обича тениса. Аз също тренирах тенис в неговия клуб. В неделя често играехме един срещу друг, а с годините срещите ни ставаха все по-оспорвани.

Баща ми обича да играе скрабъл. По някаква случайност и аз харесвам тази игра. Години наред прекарвахме зимната почивка на ски в Уислър, Британска Колумбия. Вечер, след като станехме от масата, двамата се настанявахме в салона на хотела и мерехме силите си на скрабъл, като грижливо отбелязвахме кой колко победи има и с колко точки.

Баща ми е дипломиран в Харвард адвокат и аз без колебание заминах да следвам право в Харвард. Имах чувството, че цял живот съм мечтала да уча именно това.

Баща ми винаги е бил горд с мен. На тенис, на скрабъл, в Харвард и при всякакви обстоятелства. Никога не му омръзваше да слуша похвалите, които сипеха пред него по мой адрес. Най-много обичаше да му повтарят колко съм умна и красива. Усещах колко е горд, когато улавя отправените към мен погледи, независимо дали това бе на официална вечеря, на тенискорта или в салона на хотела в Уислър. В същото време обаче той не харесваше нито един от моите приятели. След като навърших шестнайсет-седемнайсет години, нито един от младежите, с които имах връзка, според него не се оказа достатъчно добър, красив или интелигентен, за да бъде достоен за мен.

– Ана, все пак би могла да бъдеш малко по-взискателна! – казваше ми той.

– Харесвам го, тате, това е най-важното, нали?

– Нима си представяш, че можеш да се омъжиш за подобен тип?

– Тате, та аз съм на седемнайсет години! Твърде рано е да мисля за брак!

Колкото по-продължителна беше връзката, толкова по-голяма непримиримост проявяваше баща ми. Никога пряко, а чрез намеци. При всеки сгоден случай с уж невинна забележка, с между другото спомената подробност или коментар той бавно, но сигурно рушеше представата, която си бях изградила за поредния ми сърдечен приятел. В резултат неизбежно скъсвах по моя собствена воля или поне така си въобразявах. Най-лошо от всичко бе, че при всяка следваща връзка баща ми казваше: „Предишният поне беше очарователно момче, жалко, че се разделихте, но наистина не разбирам какво толкова намираш в този“. И аз всеки път се чувствах измамена. Ала дали в действителност не си давах сметка, че причината за моите провали се крие в баща ми? Или по-скоро скъсвах не поради някакви конкретни причини, а чисто и просто защото не можех да обичам мъж, когото баща ми не харесва. Явно дори не съм могла да си представя, че ще бъда с някой, когото той не може да приеме.

След завършването на Харвард и изпита пред колегията в Ню Йорк аз станах адвокат в кантората на баща ми. Меденият месец на това поприще продължи една година, през която си дадох сметка, че макар и възвишено само по себе си, правосъдието представлява машина, чието функциониране струва много време и пари, съпроводено е с безконечни процедури и формалности, така че в крайна сметка дори победителите не излизат от нея здрави и читави. Скоро се убедих, че мога да служа на правото много по-успешно, ако го прилагам нагоре по течението, и че работата на улицата постига повече резултати, отколкото говорилнята в съдебните зали. Ето защо се записах в школата на Нюйоркската полиция за огромен ужас на моите родители и особено на баща ми, който така и не можа да ми прости бягството от неговата кантора. Оставаше му само да се надява, че това е временна прищявка и че ще се вразумя още преди да съм завършила школата. Ала година по-късно аз излязох оттам първенец на випуска, отрупана с похвали от всички мои инструктори, и постъпих като инспектор в Криминалния отдел на 55-о управление.

Професията веднага ми хареса и особено малките всекидневни победи, които ми дадоха да разбера, че сред лудницата на съвременния живот един полицай може да бъде много полезен.

На освободеното от мен място в кантората баща ми назначи адвокат с известен опит на име Марк, който беше с няколко години по-възрастен от мен.

За пръв път чух да се говори за Марк на една семейна вечеря. Баща ми беше във възторг от него. „Чудесен млад мъж, способен и красив – каза ми той. – Притежава всички качества. Дори играе тенис.“ Сетне произнесе думи, които чувах за пръв път от неговата уста: „Сигурен съм, че ще ти хареса. Много бих искал да се запознаете“.

През онзи период аз действително се нуждаех от запознанство, ала срещите, на които отивах, не водеха до никъде. След постъпването ми в полицията моите запознанства не отиваха по-далеч от една вечеря или събиране в компания: щом чуеха, че работя в полицията, при това в Криминалния отдел, хората започваха възбудено да ме отрупват с въпроси. Неволно привличах вниманието върху себе си, всички погледи се обръщаха към мен. И нерядко връзката приключваше с фраза от рода на: „Трудно е да бъде с теб човек, Ана. Хората се интересуват единствено от теб, имам чувството, че преставам да съществувам. Смятам, че имам нужда от някой, който да оставя малко място и за мен“.

В края на краищата се запознах с прословутия Марк един следобед, когато отидох да се видя с баща ми в неговия кабинет. Веднага установих, че Марк не страда от подобни комплекси: имаше естествен чар, хващаше окото и можеше да води разговор на всякакви теми. Притежаваше разностранни знания, умееше какво ли не, а ако му липсваше някое умение, не скриваше възхищението си, ако го откриеше у някой друг. Гледах на него, както никога преди не бях гледала мъж, може би защото го виждах през очите на моя баща, който направо го обожаваше. Марк стана неговото галено дете, особено след като двамата започнаха заедно да играят тенис. Всеки път когато станеше дума за него, баща ми изпадаше в екстаз.

Марк ме покани на кафе. Между нас веднага изникна нещо: съвършена алхимия, необикновена енергия. Третото кафе Марк ми поднесе в леглото. Никой от двама ни не спомена нищо пред баща ми, докато веднъж, по време на вечеря, той неочаквано каза:

– Ана, бих искал нашата връзка да премине в нещо по-сериозно…

– Какво например? – учудих се аз.

– Зная колко високо те цени баща ти. Вдигнал е високо летвата. Не съм сигурен дали той ме уважава достатъчно.

Когато предадох тези думи на баща ми, неговата възхита от Марк вече нямаше граници. В резултат го поканил в своя кабинет и отворил бутилка шампанско.

Когато Марк ми описа тази случка, аз избухнах в смях и не можах да се успокоя в продължение на няколко минути. Взех една чаша, вдигнах я високо и имитирайки гласа и жестовете на баща ми, се провикнах: „За здравето на мъжа, който чука дъщеря ми!“.

Това бе началото на едно вълнуващо приключение между мен и Марк, от което се роди същинска чувствена връзка в най-добрия смисъл на думата. Решителната крачка в това отношение бе вечерята у моите родители. За пръв път видях баща ми сияещ, приветлив и внимателен към мъжа до мен. След всички предишни провали, най-сетне му бях донесла удовлетворение.

„Какъв мъж, какъв мъж!“, възкликна баща ми по телефона, когато се обади на другия ден. „Невероятен младеж!“, чувах в слушалката да му приглася мама. „Само гледай да не го разкараш, както направи с предишните!“, има наглостта да ми заяви той. „Да, този не е за изпускане“, добави мама.

Годишнината на моята връзка с Марк съвпадна със зимната почивка в Британска Колумбия. Баща ми предложи всички заедно да заминем за Уислър и Марк прие.

„Ако успееш да оцелееш след пет последователни вечери в компанията на баща ми, особено ако играете скрабъл, заслужаваш медал“, предупредих го аз.

Той не само оцеля, но и спечели три игри. Нека добавим и това, че караше ски като бог, а последната вечер, в ресторанта, когато един посетител получи сърдечна криза, Марк пръв се обади на Бърза помощ и до пристигането на линейката се погрижи за пострадалия.

Мъжът оживя и бе откаран в болница. Докато санитарите вдигаха носилката, лекарят приближи до Марк и възхитено му стисна ръката. „Спасили сте живота на този човек, господине – каза му той. – Вие сте герой.“ Целият ресторант избухна в аплодисменти, а собственикът заяви, че нашата вечеря е за сметка на заведението.

Именно тази случка описа баща ми на нашата сватба, състояла се година и половина по-късно, за да покаже какъв необикновен човек е Марк. Самата аз сияех в бялата булчинска рокля и изпивах с очи моя съпруг.

Бракът ни продължи по-малко от година.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Четвъртък, 3 юли 2014 г.

23 дни преди премиерата

Първа страница на „Орфия Кроникъл“:

Свързано ли е убийството на Стефани Мейлър

с театралния фестивал?

Убийството на Стефани Мейлър, млада журналистка от „Орфия Кроникъл“, чието тяло бе открито в Езерото на елените, развълнува целия град. Хората са разтревожени, а кметството е поставено под натиск в самото начало на летния туристически сезон. Нима сред нас броди убиец?

Откритата в колата на Стефани бележка, в която се споменава театралният фестивал в Орфия, навежда на мисълта, че тя е заплатила с живота си за провежданото от името на вестника разследване по повод убийството на кмета Гордън, инициатор на фестивала, както и на неговото семейство.

Ана показа на мен и Дерек броя на вестника сутринта, докато още се намирахме в регионалния център на щатската полиция, където очаквахме съдебният лекар доктор Ранджит Сингх да ни донесе първите резултати от аутопсията на тялото на Стефани.

– Само това липсваше! – ядоса се Дерек.

– Глупост от моя страна беше да споменавам за тази бележка пред Майкъл – казах аз.

– Срещнах го в „Кафе Атена“, преди да дойда тук, и ми се струва, че той много трудно понася смъртта на Стефани. Сподели, че се чувствал донякъде отговорен. Какви са резултатите от лабораторните изследвания?

– За съжаление, следите от гуми край шосе 17 не носят никаква информация. От друга страна, обувката действително принадлежи на Стефани, а парчето плат е от нейната тениска. Открили са също така следа от нейна обувка край пътя.

– Значи, тя действително е прекосила гората на това място – заключи Ана.

В този момент разговорът ни бе прекъснат от пристигането на доктор Сингх.

– Благодаря за експедитивността – каза му Дерек.

– Искаше ми се да напреднете в разследването преди Четвърти юли – отвърна той.

Доктор Сингх беше елегантен и приветлив мъж. Той сложи очилата си и прочете основното заключение от своя доклад.

– Натъкнах се на някои необичайни подробности – побърза да обясни той. – Смъртта на Стефани Мейлър е настъпила от удавяне. В дробовете и стомаха ѝ намерих голямо количество вода и тиня в трахеята. Налице са явни признаци на цианоза и затруднено дишане, което означава, че тя се е борила или поне се е опитвала да се откопчи: открих хематоми по тила с формата на едра длан, което ще рече, че някой я е стискал за врата, за да потопи главата ѝ под водата. Освен в трахеята, тиня има и по устните, между зъбите и в косите. Това означава, че главата ѝ е държана в плитка вода.

– Била ли е изнасилена преди удавянето? – запита Дерек.

– Няма никакви следи от силни удари. Имам предвид, че не е била зашеметена или бита. Няма и сексуална агресия. Смятам, че Стефани е бягала от своя убиец и той я е настигнал.

– Той? – запита Дерек. – Сигурно ли е, че е бил мъж?

– Да, предвид силата, необходима някой да бъде държан под вода, склонен съм да приема, че е бил мъж. Но защо не и достатъчно силна жена?

– Значи, тя е бягала през гората? – обади се Ана.

Сингх кимна:

– Забелязах също така натъртвания и драскотини по лицето и ръцете от острите клони. Това се отнася и за ходилото на босия крак. Явно е бягала с все сили през гората и го е наранила в камъните и клоните. Има също така кал под ноктите. Предполагам, че се е подхлъзнала и паднала на брега, така че убиецът е трябвало само да потопи главата ѝ под водата.

– Излиза, че престъплението е било извършено случайно – предположих аз. – Нейният преследвач преди това не е имал намерение да я убива.

– Ще стигна и дотам, Джеси – продължи доктор Сингх и ни показа снимки в едър план на раменете, лактите, дланите и коленете на Стефани.

Върху тях ясно се виждаха червеникави зацапани рани.

– Приличат на изгаряния – обади се Ана.

– Правилно – потвърди Сингх. – Това са повърхностни охлузвания, в които открих частици асфалт и чакъл.

– Асфалт? – повтори Дерек. – Боя се, че не разбирам, докторе.

– Ако се вземат предвид местата на тези охлузвания – обясни Сингх, – те явно се дължат на претъркулване върху асфалта. Това навежда на мисълта, че преди да побегне в гората, Стефани сама е скочила от кола по време на движение.

Заключенията на Сингх се потвърдиха от две важни свидетелства на очевидци. Първото дойде от един младеж, който прекарвал ваканцията заедно с родителите си и всяка вечер излизал с компания на плажа недалеч от мястото, където открихме колата на Стефани. Разпита го Ана, след като неговите родители ни се обадиха, за да съобщят, че синът им може би е видял нещо важно. И се оказаха прави.

Според доктор Сингх смъртта на Стефани бе настъпила през нощта в понеделник срещу вторник, с други думи, нощта на нейното изчезване. Младежът обясни, че тъкмо в понеделник през нощта, на 26 юни, се отделил от групата, за да се обади на приятелката си, останала в Ню Йорк.

– Седнах на една скала – разказа момчето. – Оттам добре виждах паркинга и си спомням, че беше съвсем пуст. После изведнъж забелязах жена, която се спуска по пътеката откъм гората. Тя чака известно време да стане 22 и 30. Сигурен съм за часа, защото тогава приключих моя разговор. Проверих си телефона. В този момент на паркинга спря кола. Видях жената да минава пред светлината на фаровете и тогава разбрах, че е млада и е с бяла тениска. Стъклото откъм мястото на пътника се спусна, жената размени няколко думи с човека на волана и след това седна до него. Колата потегли веднага. Това убитата жена ли е била…?

– Ще проверя – отвърна му Ана, за да не го тревожи излишно. – Можеш ли да опишеш колата? Забеляза ли някоя подробност, която ти е направила впечатление? Може би си видял регистрационния номер? Дори част от него? Или от кой щат е?

– Не, съжалявам.

– А водачът мъж ли беше, или жена?

– Не мога да ви кажа. Беше тъмно и всичко стана много бързо. Пък и аз не обърнах особено внимание. Ако съм знаел…

– И без това ни оказа ценна помощ. Значи, си сигурен, че жената доброволно се е качила в колата?

– Да, напълно сигурен. Явно тя го чакаше.

Този младеж се оказа последното лице, видяло Стефани жива. Към разказаното от него се прибавиха и показанията на един търговски пътник от Хиксвил, който се яви в регионалния център на щатската полиция. Обясни ни, че пристигнал в Орфия в понеделник, 26 юни, за да се срещне с клиенти.

– Излязох от града към 22 и 30 – каза ни той. – Поех по шосе 17, за да се включа в магистралата. Когато стигнах до Езерото на елените, забелязах спряна на банкета кола с работещ двигател и отворени предни врати. Стана ми любопитно, разбира се, и аз намалих, помислих, че може би някой се нуждае от помощ. Случват се такива неща.

– В колко часа стана това?

– Около 22 и 50. Във всеки случай преди 23 часа.

– Значи намалихте и…?

– Намалих, разбира се, защото ми се стори странно. Огледах се наоколо и видях някаква фигура да се изкачва по насипа. Реших, че човекът просто е спрял да пусне една вода. Престанах да се чудя и си помислих, че ако той се нуждае от помощ, със сигурност щеше да ми даде знак. Продължих нататък и спокойно се прибрах у дома. Едва след като чух по новините за убийството край езерото в понеделник вечерта, си спомних какво видях тъкмо тогава и си казах, че може и да е важно.

– А видяхте ли този човек? Мъж ли беше? Или може би жена?

– Ако съдя по силуета, беше по-скоро мъж. Но беше много тъмно.

– А колата?

Според малкото, което бе видял, свидетелят описа приблизително колата, забелязана на плажа от младежа четвърт час преди това. Когато отново се събрахме в кабинета на Ана в полицейското управление на Орфия, първата ни работа бе да съпоставим събраните сведения и да уточним хронологията на тази последна вечер от живота на Стефани.

– В 18 часа тя пристига в „Кодиак Грил“ – започнах аз. – Очаква някого, вероятно своя убиец, който не се появява, но тайно я следи. В 22 часа Стефани излиза от ресторанта. Вероятният убиец ѝ се обажда от телефонната кабина на заведението, за да уговори с нея среща на плажа. Разтревожена, тя звъни на полицая Шон, но той не отговаря. Така тя отива сама на срещата. В 22 и 30 убиецът пристига там с кола. Стефани се съгласява да се качи, което означава, че му има доверие или най-малкото добре го познава.

Върху огромна стенна карта на региона Ана очерта вероятния маршрут на колата: потегля от плажа, минава по „Оушън Роуд“, а след това по шосе 17 в посока североизток, покрай брега на езерото. Разстоянието от плажа до Езерото на елените беше пет мили, тоест петнайсет минути с кола.

– Към 22 и 45 – продължих аз – Стефани разбира, че е в опасност, скача от колата и побягва в гората, след което е застигната и удавена. Убиецът взема ключовете ѝ, след което отива в дома ѝ без съмнение още същата вечер. След като не открива там нищо, прониква с взлом в редакцията и отмъква компютъра на Стефани, но отново удря на камък. Стефани е проявила предпазливост. За да печели време, в полунощ той изпраща есемес на главния редактор Майкъл Бърд с надеждата да успее да се добере до разследването на Стефани. Когато разбира обаче, че щатската полиция вече работи по случая с изчезнало лице, решава да побърза. Връща се в апартамента на журналистката, където го изненадвам аз. Зашеметява ме и избягва, но на следващата нощ се връща и подпалва жилището, като разчита по този начин да унищожи материалите по разследването, които така и не е открил.

За пръв път от началото на този случай нещата изглеждаха малко по-ясни. Ала докато ние напредвахме, обитателите на града бяха на път да изпаднат в паника, като публикацията в последния брой на „Орфия Кроникъл“ допълнително наля масло в огъня. Напълно се убедих в това, когато Ана получи обаждане от Коди. „Чете ли вестника? – викаше той в слушалката. – Оказва се, че убийството на Стефани е свързано с фестивала. Днес, в пет следобед събирам доброволци в „Кафе Атена“, за да вземем решение за стачка. Вече никой не може да се чувства сигурен. Възможно е тази година фестивалът изобщо да не се проведе.“

* * *

Ню Йорк, по същото време

Стивън Бергдорф се прибираше у дома пеша заедно с жена си.

– Зная, че списанието си има проблеми – плахо каза жена му, – но това означава ли, че изобщо няма да отидем на почивка? Знаеш, че ще подейства добре на всички ни.

– Струва ми се, че от финансова гледна точка сега не е моментът да правим неразумни разходи – изсумтя Стивън.

– Защо неразумни? – настоя жената. – Сестра ми ни отстъпва кемпера. Можем да предприемем пътешествие из страната. Няма да ни струва кой знае колко. Нека отидем до националния парк Йелоустоун. Знаеш, че децата отдавна искат да посетят Йелоустоун.

– Йелоустоун ли? Там е много опасно заради мечките и още какво ли не.

– О, боже мой, Стивън, какво става с теб? – ядоса се жена му. – В последно време си толкова начумерен.

Когато пристигнаха пред тяхната сграда, Стивън неочаквано трепна: Алис чакаше пред входа.

– Добър ден, господин Бергдорф – поздрави го тя.

– Алис, каква приятна изненада! – измънка той.

– Донесох ви документите, които ми бяхте поръчали. Нужен е само вашият подпис.

– Разбира се – отвърна Бергдорф, който доста неуспешно играеше своята роля.

– Документите са спешни. Понеже днес следобед ви нямаше в редакцията, реших да ви ги донеса за подпис у дома.

– Много любезно от твоя страна, че си дошла чак тук – благодари ѝ Стивън и се усмихна глупаво на жена си.

Алис му подаде чанта, пълна с най-различни писма. Той я обърна така, че жена му да не вижда съдържанието, и погледна първото писмо, което всъщност беше рекламен проспект. Престори се, че чете съсредоточено съдържанието му, а след това извади второто, обикновен бял лист, върху който Алис беше написала:

Глоба за това, че не ми се обадихте цял ден: 1000 долара.

Към него с кламер беше прикрепен чек, който тя бе откъснала от чековата му книжка и попълнила от негово име.

– Сигурна ли сте, че това е действителната сума? – запита с разтреперан глас Бергдорф. – Струва ми се прекалено голяма.

– Такава е действителната цена, господин Бергдорф. Качеството струва скъпо.

– Значи да подпиша? – смотолеви той.

Сетне подписа чека, затвори чантата и я подаде на Алис. Отправи ѝ вместо довиждане крива усмивка и побърза да влезе във входа заедно с жена си. Малко по-късно, вече у дома, той се вмъкна в тоалетната, пусна водата и набра номера на Алис.

– Да не си се побъркала? – прошепна той, приклекнал между тоалетната чиния и мивката.

– А ти къде беше? Защо изчезваш, без да се обадиш?

– Трябваше да отида до едно място, а след това взех жена си от работа.

– До едно място? Какво място, Стиви?

– Не ми се говори за това.

– Ако не ми отговориш веднага, ще позвъня на вашата врата и ще разкажа всичко на жена ти.

– Добре, добре – проплака Стивън. – Ходих до Орфия. Знаеш ли, Алис, Стефани е била убита…

– Какво?! И ти си ходил там като кръгъл идиот! Как може да си толкова глупав? Кажи ми какво да правя с теб, малоумнико?

Алис затвори ядосано. След това скочи в едно такси и се отправи към Манхатън. Мина по Пето авеню и накара шофьорът да спре пред луксозните магазини. Разполагаше с хиляда долара за харчене и реши да си достави това удоволствие.

Таксито остави Алис недалеч от остъкления небостъргач, в който се намираха офисите на „Ченъл 14“, голямата частна телевизионна компания. В заседателната зала на 53-ия етаж генералният директор Джери Идън бе събрал членовете на управителния съвет.

– Както всички знаете – започна той, – данните за рейтингите в последно време са много лоши, да не кажа катастрофални. Ето защо ви поканих. Трябва незабавно да вземем мерки.

– Какъв е основният проблем? – запита един от главните продуценти.

– Програмното време от 18 часа. Канал „Виж“! ни смазва, отнема ни цялата аудитория!

„Виж“! бе основният конкурент на „Ченъл 14“. Сходна зрителска публика, сходни предавания със сходно съдържание. Между двата канала се водеше ожесточена война, като основният залог бяха договорите за реклами към най-гледаните предавания.

– „Виж“! излъчва реалити шоу, което се радва на огромен успех – обясни маркетинговият директор.

– И какъв е гвоздеят на това предаване? – запита Джери Идън.

– Няма никакъв гвоздей. Камерите следят три сестри. Те се хранят, пазаруват, ходят на фитнес, карат се, сдобряват се. Зрителят проследява как прекарват времето си.

– Каква е тяхната професия?

– Нямат професия, господине – обясни заместникът на програмния директор. – Плаща им се да не вършат нищо.

– Именно в това отношение можем да направим нещо по-добро от тях! – заяви уверено Джери. – Нашето реалити шоу ще бъде по-здраво обвързано с всекидневието.

– Но, господине – възрази програмният директор, – зрителите на подобни предавания са най-често не дотам заможни и зле образовани. За тях телевизията е прозорец към живота, за който мечтаят.

– Именно – отвърна Джери. – Трябва да се намери концепция, която да накара зрителят да се обърне към себе си, към собствените си амбиции. Едно прицелено в бъдещето реалити! И тази концепция трябва да бъде готова преди края на летните отпуски. Ще бъде страхотен удар! Вече виждам и рекламата: Ченъл 14. За вас мечтата става истина!

Предложението беше посрещнато с възторг.

– Ето това е! – възкликна одобрително маркетинговият директор.

– Искам предаване, което бие всички рекорди по популярност. Да обърне всякакви представи. До септември искам гениална концепция, която да плени зрителите. Давам ви срок точно десет дни: в понеделник, 14 юли, да ми бъде представено предложение за водещо предаване.

Джери закри заседанието. Докато присъстващите излизаха от залата, мобилният му телефон иззвъня. Търсеше го жена му Синтия.

– Джери – сопна му се тя, – от часове опитвам да се свържа с теб.

– Съжалявам, имах заседание. Нали знаеш, че подготвяме програмата за новия сезон и в момента при нас е доста напрегнато. Какво става?

– Дакота се прибра едва тази сутрин в единайсет. И още е пияна.

Джери въздъхна безпомощно.

– И какво искаш да направя?

– Как така, Джери! Та тя е наша дъщеря! Сам чу какво каза доктор Лърн: трябва да я отведем далече от Ню Йорк.

– Да я отведем от Ню Йорк? Сякаш това ще промени нещо!

– Не бъди такъв фаталист! Тя е само на деветнайсет. Нуждае се от помощ.

– Само не ми казвай, че не сме се опитвали да ѝ помогнем…

– Джери, ти просто не си даваш сметка през какво преминава тя!

– Давам си сметка преди всичко, че имам дъщеря на деветнайсет години, която не изтрезнява! – ядоса се той, като все пак произнесе шепнешком последното изречение, за да не го чуят.

– Най-добре е да се видим и да поговорим – предложи Синтия в опит да го успокои. – Къде си в момента?

– Как така къде съм? – повтори Джери.

– Да, трябва да бъдем при доктор Лърн в 17 часа – припомни му Синтия. – Само не ми казвай, че си забравил?

Джери ококори очи: наистина беше забравил. Изскочи от кабинета и се втурна към асансьора.

Като по чудо пристигна точно навреме в кабинета на доктор Лърн на Медисън Авеню. Преди десет месеца се бе съгласил да минава всяка седмица сеанс по семейна терапия с жена си Синтия и деветнайсетгодишната им дъщеря Дакота.

Тримата седнаха на канапето, а терапевтът се настани, както винаги, във фотьойла срещу тях.

– И така? – запита доктор Лърн. – Какво се случи от последния сеанс насам?

– Искате да кажете, преди две седмици – не пропусна да го поправи Дакота, – защото миналата седмица баща ми забрави да се яви…

– Моля да ме извините, че се налага да работя, за да осигурявам безумните разходи на нашето семейство! – защити се Джери.

– О, Джери, моля те, не започвай пак! – оплака се жена му.

– Аз не случайно казах последния сеанс – обърна внимание терапевтът, без да повишава тон.

Синтия направи опит да даде градивно начало на дискусията.

– Напомних на Джери, че трябва да прекарва повече време с Дакота – обясни тя.

– А вие, Джери, какво мислите? – запита доктор Лърн.

– Мисля, че това лято никак няма да ми бъде лесно: налага се да разработим концепция за телевизионно предаване. Конкуренцията е жестока и до есента на всяка цена трябва да сме готови с нова програма.

– Джери! – възкликна нервно Синтия. – Нали все ще се намери някой, който да те замести? Ти посвещаваш цялото си време на работата!

– Трябва да осигурявам прехраната на едно семейство и на един психиатър – подхвърли иронично Джери.

Доктор Лърн се престори, че не е чул.

– Тате, на теб, така или иначе, само твоята лайняна работа ти е в главата! – обади се Дакота.

– Не използвай подобни думи – смъмри дъщеря си Джери.

– Джери – обърна се към него терапевтът, – според вас какво се опитва да ви каже Дакота, когато използва подобни думи?

– Че тази лайняна работа ѝ плаща сметките за телефон, дрехите и гадната кола, която кара, да не говорим за онова, което редовно смърка!

– Дакота, това ли се опитваш да кажеш на баща си? – запита Лърн.

– Ами! Само че аз искам куче – отвърна Дакота.

– На всичко отгоре – оплака се Джери. – Първо искаш компютър, а сега и куче…

– Само не ми споменавай повече за този компютър! – обади се Дакота. – Не ми говори за него!

– Желаеше ли Дакота компютър? – заинтересува се Лърн.

– Да – потвърди Синтия Идън. – Тя толкова обичаше да пише.

– А защо не и куче? – учуди се психиатърът.

– Защото ѝ липсва чувство за отговорност – обясни Джери.

– Откъде си сигурен, след като не ми даваш възможност да опитам! – възмути се Дакота.

– Достатъчно ми е, като гледам как се грижиш за себе си! – отвърна баща ѝ.

– Джери! – възкликна Синтия.

– Всъщност тя иска куче само защото нейната приятелка Нейла си купи куче – обясни Джери.

– Казва се Лейла, а не Нейла! Дори не знаеш името на най-добрата ми приятелка!

– Това момиче ти е най-добрата приятелка? Та тя избра за кучето си името Марихуана.

– Марихуана си е много хубаво име! – възрази Дакота. – Вече навърши два месеца и е съвсем чистичък!

– Не в това е проблемът, по дяволите! – ядоса се Джери.

– И къде е тогава проблемът? – запита доктор Лърн.

– Проблемът е, че въпросната Лейла влияе зле на моята дъщеря. Всеки път когато са заедно, правят глупости. Ако питате мен, случилото се изобщо не е заради компютъра, а по вина на тази Лейла!

– Проблемът си ти, тате! – провикна се Дакота. – Защото си прекалено тъп и не разбираш нищо!

Тя скочи от канапето и излезе, така че сеансът продължи само четвърт част.

* * *

В 17 и 15 Ана, Дерек и аз пристигнахме в Орфия и влязохме в „Кафе Атена“. Открихме свободна маса в дъното и дискретно се настанихме на нея. Заведението беше пълно с доброволци и любопитни, дошли да присъстват на необичайното събрание, което се провеждаше тук. Коди бе приел присърце ролята на председател и качен на един стол говореше натъртено, а присъстващите в хор повтаряха чутото.

– Не сме в опасност! – провикна се Коди.

– Да, в опасност сме! – ревнаха на свой ред доброволците, които следяха захласнато всяка негова дума.

– Кметът Браун крие истината за смъртта на Стефани Мейлър. Знаете ли защо е била убита?

– Защо? – изблея хорът.

– Заради театралния фестивал!

– Театралният фестивал – повториха доброволците.

– Нима сме тук и крадем от времето си, за да ни убиват?

– Неееее! – кресна тълпата.

Сервитьорът ни донесе кафе и менюто. Вече го бях виждал в ресторанта. Приличаше на индианец, с дълга сива коса. Направило ми бе впечатление името му, защото се казваше Масачусетс.

Доброволците един след друг вземаха думата. Мнозина бяха разтревожени от прочетеното в „Орфия Кроникъл“ и се бояха да не се окажат следващата жертва на убиеца. Кметът Браун, който също присъстваше, се вслушваше в оплакванията на всеки и се опитваше да даде задоволителен отговор с надеждата да вразуми доброволците.

– В Орфия няма сериен убиец – заяви решително той.

– Но има убиец – отбеляза един нисичък мъж, – след като Стефани Мейлър е мъртва.

– Чуйте ме, смъртта ѝ наистина е трагедия, но тя няма нищо общо с фестивала. Изобщо няма за какво да се притеснявате.

Коди отново се покатери на стола, за да отговори на кмета:

– Господин кмете, ние нямаме намерение да загубим живота си заради един театрален фестивал!

– Повтарям ви за стотен път – отвърна кметът, – колкото и ужасен да е този случай, той въобще не е свързан с фестивала! Разсъжденията ви са нелепи! Давате ли си сметка, че без вас фестивалът няма да се състои?

– Значи, само това ви тревожи, господин кмете? – реагира незабавно Коди. – За вас този нищо и никакъв фестивал е по-важен от сигурността на гражданите?

– Само ви предупреждавам за последствията от едно неразумно решение: ако фестивалът не се проведе, градът ще пропадне.

– Това е знакът! – изпищя ненадейно една жена.

– Какъв знак? – разтревожи се младежът до нея.

– Черната нощ! – провикна се жената.

Тримата с Дерек и Ана се спогледахме смаяно. Тези думи предизвикаха суматоха в ресторанта. Хората започнаха да ги повтарят и глъчката още повече се засили. Коди отчаяно се опитваше да овладее положението и когато най-сетне настъпи тишина, предложи да преминат към гласуване.

– Кой от вас е за обща стачка, докато не бъде арестуван убиецът на Стефани? – запита той.

Вдигна се гора от ръце: почти всички доброволци отказваха да продължат работа. Тогава Коди обяви: „Решението за обща стачка е взето и тя ще продължи, докато убиецът на Стефани Мейлър не бъде арестуван и нашата сигурност гарантирана“. Събранието приключи и присъстващите шумно започнаха да излизат от ресторанта, а вън ги очакваше горещото следобедно слънце. Дерек побърза да настигне жената, споменала за Черната нощ.

– Каква е тази Черна нощ, госпожо? – запита я той.

Тя го погледна изплашено.

– Вие май не сте тукашен, господине?

– Не, госпожо. Аз съм от щатската полиция – отвърна той, като ѝ показа значката си.

– Черната нощ е най-лошото, което може да се случи – каза едва чуто жената. – Тя означава голямо нещастие. Вече ни сполетя веднъж и може да се повтори.

– Боя се, че не ви разбирам.

– Значи, изобщо не сте в течение? Лятото на 1994 година, лятото на Черната нощ!

– Имате предвид четирите убийства?

Тя кимна плахо.

– Тези убийства бяха Черната нощ! И тя ще се повтори това лято! Вървете си оттук, махнете се, преди злото да се стовари върху града. Този фестивал е прокълнат!

Жената побърза да излезе заедно с последните доброволци, след които „Кафе Атена“ остана празно. Дерек се върна на нашата маса. С изключение на нас в ресторанта беше само кметът Браун.

– Тази жена е здравата изплашена от историята с Черната нощ – казах му аз. Кметът сви рамене.

– Не обръщайте внимание, капитан Розенбърг. Черната нощ е нелепа легенда. Тази жена не е на себе си.

Кметът Браун на свой ред си тръгна. Масачусетс побърза да дойде, за да ни налее кафе, но ние едва бяхме докоснали чашите. Стана ми ясно, че той търси предлог, за да ни заговори.

– Кметът скри от вас истината. Черната нощ е нещо повече от градска легенда. Мнозина тук вярват в нея и смятат, че тя е предзнаменование за нещо, което вече се случи през 1994 година.

– Какво предзнаменование? – зачуди се Дерек.

– Че един ден, заради някаква пиеса градът ще изпадне в хаос за цяла една нощ: прословутата Черна нощ.

– Имате предвид случилото се през 1994 година? – запитах аз.

– Спомням си, че тъкмо след обявяването на театралния фестивал от кмета Гордън започнаха да се случват странни събития.

– Какви събития? – отново се обади Дерек.

Масачусетс така и не успя да ни каже, защото тъкмо тогава вратата на „Кафе Атена“ се отвори и влезе собственичката на заведението. Веднага я познах: Силвия Тененбаум, сестрата на Тед Тененбаум. Навремето бе около четиресетгодишна и значи сега беше на шейсет, но външно изобщо не се беше променила: останала си бе все същата изискана жена, която помнех от времето на онова разследване. Щом ни видя, в първия момент тя не можа да скрие смущението си, но побърза да си придаде студено изражение.

– Научих, че отново сте в града – грубо ни каза тя.

– Здравейте, Силвия – отвърнах аз. – Не знаех, че вие сте поели това заведение.

– Все някой трябваше да го направи, след като вие убихте брат ми.

– Не сме убили брат ви – възрази Дерек.

– Не сте добре дошли тук – сопна се тя вместо отговор. – Плащайте и се махайте.

– Добре – казах аз. – Не сме дошли, за да ви създаваме неприятности.

Поисках сметката от Масачусетс, който побърза да я донесе. Отдолу на касовата бележка той бе написал с химикалка:

Проучете какво се случи през нощта на 11 срещу 12 февруари 1994 година.

* * *

– Досега не съм виждала връзка между Силвия и Тед Тененбаум – призна Ана, докато излизахме от „Кафе Атена“. – Какво се е случило с брат ѝ?

На двама ни с Дерек изобщо не ни се говореше за това. Накрая той все пак наруши мълчанието, но само за да смени темата:

– Нека най-напред изясним тази история с Черната нощ и бележката, която ни остави Масачусетс.

В това отношение можеше да ни помогне само един човек: Майкъл Бърд. Ето защо се отправихме към редакцията на „Орфия Кроникъл“. Още щом ни видя, Майкъл Бърд запита:

– Дошли сте по повод първата страница на вестника, нали?

– Не – отвърнах му аз, – но след като така и така стана дума, бих искал да знам защо го направихте? Споменах ви за бележката, намерена в колата на Стефани, докато разговаряхме приятелски! Изобщо не съм очаквал да видя това на първата страница на вашия вестник.

– Стефани беше смела жена и изключителна журналистка! – отвърна ми Майкъл. – Не мога да се съглася тя да е умряла напразно: всички трябва да научат за свършената от нея работа!

– Но най-добрият начин да ѝ отдадем дължимото е да приключим започнатото от нея разследване, а не да сеем паника в града, като предварително разкриваме направлението, по което тя е поела.

– Съжалявам, Джеси – въздъхна Майкъл. – Имам чувството, че не съм могъл да предпазя Стефани. Толкова ми се ще да мога да върна времето назад. Само като си помисля, че приех за чиста монета онзи проклет есемес. Та нали самият аз само преди седмица ви уверявах, че няма причини за тревога.

– Не се измъчвайте напразно. Не сте могли да знаете, пък и в онзи момент тя вече е била мъртва. Нищо не е могло да се направи.

Майкъл безсилно се отпусна на стола. Тогава аз добавих:

– Все пак бихте могли да ни помогнете да открием извършителя.

– Само кажете, Джеси. Изцяло съм на ваше разположение.

– Стефани се е интересувала от нещо, чийто смисъл все още ни убягва: Черната нощ.

В отговор той се усмихна поразвеселен:

– Видях тези думи върху бележката, която ми показахте. Те и на мен направиха впечатление. Затова реших да се поровя в архива на вестника.

Той извади от чекмеджето на бюрото една папка и ни я подаде. Тя съдържаше поредица статии, публикувани от есента на 1993 до лятото на 1994 година. В тях се говореше за тайнствени и плашещи надписи, първият от които се бе появил върху стената на пощата, а след това из целия град: Скоро ще настъпи Черната нощ.

През една ноемврийска нощ на 1993 година под чистачките на стотици коли бил оставен лист хартия, на който пишело: Черната нощ идва.

През декември същата година една сутрин жителите намерили пред вратите на домовете си бележки: Пригответе се, Черната нощ идва.

През януари 1994 година върху вратата на кметството някой написал с боя: След десет месеца: Черната нощ. Това означавало начало на обратно броене.

През февруари същата година, след палеж на изоставена сграда на главната улица, пожарникарите видели върху стените нов надпис: Скоро ще започне Черната нощ.

Това продължило до юни 1994 година, когато дошъл ред на Големия театър, чиято фасада била осквернена: Театралният фестивал започва: Черната нощ също.

– Това означава, че Черната нощ е свързана с театралния фестивал – заключи Дерек.

– Полицията така и не можа да открие кой отправя тези заплахи – обясни Майкъл.

– Ана е открила този надпис на мястото на полицейското досие за четворното убийство през 1994 година – допълних аз. – Също и в едно от чекмеджетата на бюрото на началник Кърк Харви в полицейското управление.

Дали Кърк Харви е знаел нещо? Това ли е причината за тайнственото му изчезване? Бихме искали да научим също така какво се бе случило в Орфия през нощта на 11 срещу 12 февруари 1994 година. Прегледахме архива и в един брой от 13 февруари открихме статия, посветена на палежа на една сграда на главната улица, собственост на Тед Тененбаум, чието намерение е било да открие там ресторант въпреки волята на кмета Гордън.

На двама ни с Дерек този епизод бе известен във връзка с разследването на убийствата. Ала за Ана той бе нещо ново.

– Това бе преди „Кафе Атина“ – обясни ѝ Дерек. – Тъкмо този пожар позволи промяна на предназначението и появата на ресторанта.

– А дали тогава Тед Тененбаум и извършил палежа? – запита тя.

– Така и не стана ясно – отвърна Дерек. – Ала тази история е известна на всички. Сигурно има друга причина сервитьорът от „Кафе Атена“ да ни насочва отново натам.

Внезапно той смръщи вежди и постави редом статията за пожара и една от статиите за Черната нощ.

– По дяволите, Джеси! – възкликна той.

– Какво откри? – запитах го аз.

– Я чуй. Това е в една от статиите относно надписите Черната нощ: Два дни след пожара, унищожил сградата на главната улица, докато разчиствали отломките, пожарникарите се натъкнали на надпис върху една от стените: Скоро ще започне Черната нощ.

– Излиза, че има връзка между Черната нощ и Тед Тененбаум?

– Ами ако тази история с Черната нощ се окаже вярна? – предположи Ана. – Ами ако заради някаква театрална пиеса градът потъне в хаос за цяла една нощ? Ами ако на 26 юли, по време на откриването на фестивала отново бъде извършено убийство или поредица от убийства, също както през 1994 година? И дали убийството на Стефани не предвещава нещо далеч по-сериозно, което предстои да се случи?

ДЕРЕК СКОТ

През онази вечер в средата на август 1994 година, когато понесохме такова унижение от адвоката на Тед Тененбаум, двамата с Джеси се качихме на колата и отидохме в Куинс, където ни очакваха Дарла и Наташа. Бяха решили да ни поразведрят и затова ни дадоха един адрес в Риго Парк. Там се намираше малко търговско помещение, където течеше ремонт. Дарла и Наташа ни посрещнаха под закритата с платно табела. Двете буквално сияеха.

– Къде се намираме? – запитах аз.

– Пред нашия бъдещ ресторант – усмихна се Дарла.

Аз и Джеси ахнахме и моментално забравихме за Орфия, за убийствата, за Тед Тененбаум. Тяхната идея да си имат собствен ресторант явно бе на път да се осъществи. Часовете напрегнат труд се увенчаваха с успех: скоро щяха да напуснат „Блу Лагун“ и да започнат нов живот.

– Кога смятате да го откриете? – запита Джеси.

– Преди края на годината – отвърна Наташа. – Вътре още нищо не е готово.

Сигурни бяхме, че начинанието им ще да пожъне небивал успех. Хората щяха да се редят на опашка чак до първата пряка в очакване да се освободи маса.

– Между другото – сети се тогава Джеси, – как смятате да наречете вашия ресторант?

– Тъкмо затова ви повикахме тук – обясни Дарла. – Вече поставихме табелата. Отдавна сме избрали името и си казахме, че хората от квартала предварително ще го запомнят.

– Дали окачването на табела, преди ресторантът да отвори врати, не носи лош късмет? – пошегувах се аз.

– Я не говори глупости, Дерек – сряза ме Наташа и се засмя.

Тя измъкна отнякъде бутилка водка и четири чашки, които ни подаде, след което ги напълни догоре. Дарла хвана един шнур, вързан за платното, покриващ табелата над входната врата, и по даден знак двете рязко го дръпнаха. Брезентът се свлече на земята като разтворен парашут и пред нас блеснаха светещите букви с названието на ресторанта:

„Малката Русия“

Вдигнахме чаши за успеха на „Малката Русия“, после пийнахме още по една-две водки и влязохме да разгледаме помещението. Дарла и Наташа се заеха да ни обясняват къде какво ще има, за да можем да си представим бъдещото заведение. На тесничкия горен етаж смятаха да разположат канцеларията. Имаше стълба, която води до покрива, и там прекарахме по-голямата част от онази задушна лятна нощ. Продължихме на водка и почетохме вечерята, която момичетата бяха приготвили. Получи се нещо като пикник на свещи, по време на който съзерцавахме далечните очертания на Манхатън.

Гледах Джеси и Наташа прегърнати. Двамата бяха толкова красиви и изглеждаха щастливи заедно. Сякаш нищо никога не би могло да ги раздели. Именно тогава ми се прииска и аз да изживея нещо такова. Дарла седеше до мен. погледнах я право в очите. Тя протегна ръка, за да докосне моята. После я целунах.

На следващия ден отново бяхме на работа, в засада пред „Кафе Атена“. Гонеше ни страшен махмурлук.

– Хей – подхвърли ми Джеси, – ти у Дарла ли преспа?

Вместо отговор само се усмихнах, а той избухна в смях. Само дето не ни беше до шеги, защото се налагаше да започнем разследването от самото начало.

Все така бяхме убедени, че малко преди убийствата Лена Белами е видяла на улицата тъкмо камионетката на Тед Тененбаум. Логото на „Кафе Атена“ не можеше да бъде сбъркано: Тененбаум го бе поставил върху задното стъкло като реклама на своето заведение. Ала в случая разполагахме само с думата на Лена срещу тази на Тед. Нуждаехме се от нещо повече.

Въртяхме се в кръг. В кметството ни разказаха колко ядосан бил Гордън след пожара в сградата, собственост на Тед Тененбаум. Кметът бил убеден, че палежът е дело на самия Тененбаум. Същото се отнасяше и за полицията в Орфия. Липсваха обаче каквито и да било доказателства. Явно Тененбаум притежаваше способността да не оставя след себе си следи. Надявахме се да опровергаем неговото алиби, като докажем, че вечерта на убийствата за известно време не се е намирал в Големия театър. Смяната му беше от 17 до 23 часа. През тези шест часа са му били необходими не повече от двайсет минути, за да отиде до дома на кмета и да се върне обратно. Само някакви си двайсет минути. Разпитвахме доброволците, които са се намирали зад кулисите по време на премиерата, но всички в един глас повтаряха, че през онази вечер са виждали Тененбаум, и то неведнъж. Въпросът обаче се свеждаше до следното: бил ли е той в Големия театър между 5 и 40 и 6 часа? Именно в това беше разликата. Никой, разбира се, не знаеше нищо. Мяркали го бяха ту в гримьорните, ту сред декорите или в барчето, докъдето прескочил да купи един сандвич. Виждали го бяха навсякъде и никъде.

Разследването ни окончателно затъна в калта и вече започвахме да губим надежда, когато една сутрин ни позвъни служителка от една банка в Хиксвил. Това обаждане промени хода на нещата.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Петък, 4 и събота, 5 юли 2014 г.

22 дни преди премиерата

Всяка година Дерек и Дарла организираха в тяхната градина голямо барбекю, за да отбележат Четвърти юли. Поканиха мен и Ана, но аз отказах, под предлог че вече съм канен другаде. Прекарах националния празник сам, в кухнята, като отчаяно се мъчех да възпроизведа един сос за хамбургер, който навремето бях научил от Наташа. Всичките ми опити се оказаха безплодни. Лисваха някои съставки, а не можех да си спомня кои точно. Първоначално Наташа предназначи този сос за сандвичи с ростбиф. Подсказах ѝ, че може да ги приложи и на хамбургери, което се оказа небивал успех. Ала нито един от направените от мен сандвичи не напомняше онези, които приготвяше Наташа.

Ана, от своя страна, замина при родителите си в Устър, тежкарско предградие на миля и нещо от Ню Йорк, за традиционното фамилно тържество. Малко преди да пристигне, получи телефонно обаждане от сестра си, която бе обзета една ли не от паника:

– Ана, къде си?

– Почти у дома. Какво става?

– Барбекюто е организирано от новия съсед на тате и мама.

– Значи, най-сетне са успели да намерят купувач за съседната къща?

– Ами да – отвърна сестра ѝ. – И никога няма да познаеш кой е новият собственик. Марк, бившият ти съпруг.

Ана натисна педала на спирачката. Не можеше да дойде на себе си. Чуваше в телефона гласа на сестра си: „Ана? Ана, там ли си?“. Съвсем случайно спря тъкмо пред въпросната къща: винаги я бе харесвала, а сега ѝ се струваше ужасна и прекалено претенциозна. Забеляза нелепата празнична украса по прозорците. Все едно беше Белият дом. Както винаги, когато ставаше въпрос за нейните родители, Марк се бе престарал. Ана не знаеше дали трябва да остане, или да избяга, затова реши засега да не излиза от колата. На съседната морава видя деца, които играеха под погледите на щастливите родители. От всички нейни амбиции най-силна бе да създаде семейство. Завиждаше на щастливо омъжените си приятелки. Завиждаше на приятелките, които бяха станали майки.

Почукване по страничното стъкло я накара да подскочи. Беше майка ѝ.

– Ана – повика я тя, – моля те, не ме засрамвай и ела, ако обичаш. Всички вече знаят, че си тук.

– Защо не ме предупреди? – запита ядосано Ана. – Нямаше да се налага да идвам.

– Тъкмо затова не ти казах нищо.

– Да не сте се побъркали? Празнувате Четвърти юли у моя бивш съпруг?

– Празнуваме Четвърти юли заедно с нашия съсед – поправи я майка ѝ.

– О, моля те, не си играй с думите!

Малко по малко гостите започнаха да се събират на моравата, за да наблюдават сцената, а сред тях Марк, успешно подражавайки на печално куче.

– Вината е моя – каза той. – Не биваше да ви каня, без да съм поговорил преди това с Ана. Ще трябва да отменим събирането.

– В никакъв случай, Марк! – разсърди се майката на Ана. – Не си длъжен да даваш отчет на дъщеря ми!

Ана дочу как някой смотолеви:

– Горкият Марк, да се унижава, при положение че проявява такава щедрост.

Тя чувстваше върху себе си тежестта на неодобрителните погледи. Нямаше желание да дава повод на Марк да настрои срещу нея собствените ѝ родители. Слезе от колата и се присъедини към празненството в дъното на градината, край басейна.

Наконтени с еднакви престилки, Марк и бащата на Ана се суетяха около грила. Всички се прехласваха пред новата къща на Марк и хвалеха хамбургерите му. Ана взе бутилка бяло вино и се оттегли в един ъгъл, като си обеща да се държи прилично и да не прави скандали.

На десетина мили оттам, в Манхатън, застанал до прозореца на кабинета в своя апартамент в Сентръл Парк Уест, Мета Островски тъжно гледаше през стъклото. Първоначално бе помислил, че Бергдорф го е уволнил от „Нюйоркско списание за литература“ в пристъп на лошо настроение и че на другия ден ще му се обади, за да му каже колко незаменим и уникален е той. Ала Бергдорф така и не се обади. Островски отиде до редакцията и откри, че кабинетът му е съвсем опразнен, а книгите му са натрупани в кашони, готови за изнасяне. Секретарките не го допуснаха до кабинета на Бергдорф. Опита да му позвъни, но напразно. Какво щеше да стане с него?

Прислужничката влезе и му поднесе чаша чай.

– Трябва да вървя, господин Островски – каза тихо тя. – Ще прекарам националния празник заедно със сина си.

– И добре ще сторите, Ерика – отвърна критикът.

– Мога ли да направя още нещо за вас, преди да си тръгна?

– Ще бъдете ли така добра да вземете една възглавница и да ме задушите с нея?

– Не, господине, това не мога да направя.

Островски въздъхна:

– В такъв случай можете да си вървите.

От другата страна на парка, в техния апартамент на Пето авеню Джери и Синтия се готвеха да излизат, за да отпразнуват Деня на независимостта у приятели.

Дакота искаше да си остане у дома и затова се оплака, че я боли глава. Родителите ѝ не възразиха. Сметнаха, че така ще бъдат по-спокойни. Когато тръгваха, тя седеше във всекидневната и гледаше телевизия. След няколко часа ѝ стана скучно сама в грамадния апартамент, сви си един джойнт, извади бутилка водка от барчето на баща си – отдавна знаеше къде той крие ключа – и отиде в кухнята да пуши и да си пийне. След като приключи джойнта, леко замаяна и подпийнала, отиде до стаята си. Извади годишника на гимназията, намери страницата, която търсеше, и се върна в кухнята. Сви си втори джойнт, отпи още от бутилката водка и погали с пръст снимката на една ученичка. Тара Скалини.

Произнесе на глас името ѝ. Тара. Избухна в смях, а сетне от очите ѝ рукнаха сълзи. В гърлото ѝ напираше ридание. Тя се тръшна на пода и заплака без глас. Остана така, докато не чу телефона. Беше Лейла.

– Здрасти, Лейла – обади ѝ се тя.

– Дакота, какъв е този глас от теб? Да не си ревала?

– Ами да.

Беше млада и красива, все още почти дете, легнала на пода, с пръснати като грива коси около слабичкото лице.

– Искаш ли да дойдеш? – запита я Лейла.

– Обещах на нашите да не излизам от къщи. Но ти можеш да дойдеш при мен. Не искам да бъда сама.

– Вземам едно такси и след малко съм при теб – обеща Лейла.

Дакота затвори и извади от джоба си найлоново пликче, пълно с белезникав прашец: кетамин. Сипа от него в чашата, разтвори го с водка и изпи съдържанието на един дъх.

Джери откри полупразната бутилка водка едва на другия ден. Това го накара да разрови кошчето за смет в кухнята, където намери две угарки от джойнт. Канеше се да изкара дъщеря си от леглото, но Синтия го убеди да изчака тя сама да стане. Още щом Дакота излезе от стаята си, той се нахвърли върху нея.

– За пореден път измами нашето доверие! – кресна ѝ той, държейки в ръка бутилката и двете угарки.

– О, тате, не бъди толкова задръстен! – отвърна му Дакота. – Все едно ти не си бил млад.

Сетне се върна в стаята си и отново си легна. Родителите ѝ незабавно я последваха.

– Даваш ли си сметка, че си изпила почти цяла бутилка водка и си пушила марихуана в нашия дом? – развика се баща ѝ.

– Защо се убиваш по този начин? – добави майка ѝ, стараейки се да не бъде груба.

– Че на вас какво ви пука? – отвърна Дакота. – Тъй или инак, и двамата ще сте по-доволни, когато мен ме няма!

– Дакота! – разтревожи се майка ѝ. – Как можеш да говориш такива неща?

– В мивката имаше две чаши. Кой е бил тук? – запита Джери Идън. – Каниш у дома кого ли не.

– Каня приятели. Какъв е проблемът?

– Проблемът е, че пушиш марихуана.

– Споко. Голяма работа, един джойнт.

– За глупак ли ме мислиш? Зная, че вземаш разни гадости! Кой беше с теб? Онази глупачка Нейла ли?

– Казва се ЛЕЙЛА, тате, а не НЕЙЛА! И изобщо не е глупачка. Престани да си въобразяваш, че от теб по-умен няма само защото си фрашкан с мангизи!

– Нали благодарение на тези мангизи можеш да водиш този живот! – кресна Джери.

– Мила – обади се майка ѝ в опит да внесе успокоение, – двамата с баща ти се тревожим. Смятаме, че трябва да лекуваш тази твоя зависимост.

– Нали бездруго ходя при доктор Лърн?

– Имаме предвид специализирано лечебно заведение.

– Лечение ли? Никакво лечение повече! Махайте се от стаята ми!

Тя грабна една плюшена играчка, която никак не се връзваше с обстановката, и я захвърли към вратата, за да прогони родителите си.

– Ще правиш това, което ти кажем – сопна се Джери, решен този път да не отстъпва.

– Никъде няма да отида, чувате ли? Никъде няма да отида и ви мразя!

Тя се надигна от леглото, за да тресне вратата. Когато най-после остана сама, разплакана позвъни на Лейла.

– Какво става, Дакота? – запита я Лейла, когато чу хълцането ѝ в слушалката.

– Старите искат да ме изпратят в специализиран център.

– Какво? За дезинтоксикация ли? Кога това?

– Нямам представа. Първо щели да разговарят в понеделник с психолога. Само че аз няма да отида. Чуваш ли, няма да отида. Махам се още тази вечер. Повече не искам да виждам тези тъпаци. Щом заспят, веднага се чупя.

Същата сутрин в Устър Ана, която спа у родителите си, трябваше да изтърпи натякванията на майка си, която по време на закуската я отрупа с въпроси.

– Мамо – не се сдържа Ана, – имам махмурлук. Ако позволиш, бих искала спокойно да изпия едно кафе.

– Така е, като пиеш без мярка! – сърдито отбеляза майка ѝ. – Значи, вече пиеш на всичко отгоре?

– Когато всички ми досаждат, какво друго ми остава?

Майка ѝ въздъхна:

– Ако все още беше с Марк, сега щяхме да живеем редом.

– В такъв случай слава богу, че вече не сме заедно.

– Наистина ли между теб и Марк всичко е приключило?

– Мамо, та ние сме разведени от една година!

– Зная, мила, но в наши дни това все още нищо не значи. Има двойки, които отначало живеят заедно, после се развеждат по три пъти и в края на краищата пак се събират.

Вместо отговор Ана въздъхна, взе чашата кафе и стана от масата. Тогава майка ѝ подхвърли:

– Ана, след случая в бижутерията „Сабар“ вече не си същата. Работата в полицията ти съсипа живота. Ето какво мисля.

– Убих човек, мамо – отвърна Ана. – По никакъв начин не мога да поправя стореното.

– И затова се самонаказваш, като замина за онова затънтено градче?

– Зная, че не съм дъщерята, за която си мечтала. Каквото и да си мислиш обаче, аз се чувствам щастлива в Орфия.

– Нали щеше да станеш началник на полицията там? Какво се случи?

Ана не отговори нищо и излезе на терасата, за да подири там малко спокойствие.

АНА КЕНЪР

Помня онази пролетна сутрин през 2014 година, няколко седмици преди събитията, свързани с изчезването на Стефани. Тъкмо тогава времето започна да се оправя. Започнаха ранни горещини. Излязох пред къщи, вдигнах от земята последния брой на „Орфия Кроникъл“, който раздавачът редовно оставяше, и седнах в удобния фотьойл, за да го прегледам, докато си пия кафето. В този момент моят съсед Коди се появи на улицата, махна ми за поздрав и подвикна:

– Браво, Ана!

– Браво за какво? – зачудих се аз.

– За статията във вестника.

Побързах да разгърна всекидневника и с ужас видях на първа страница моя снимка, а над нея следното заглавие:

Дали тази жена ще бъде

следващият началник на полицията?

Тъй като сегашният началник на полицията Рон Гъливър излиза в пенсия тази есен, вече се носят слухове, че мястото му ще бъде заето не от неговия заместник Джаспър Монтейн, а от втория заместник Ана Кенър, пристигнала в Орфия миналия септември.

Обзе ме паника: кой бе говорил такива неща пред „Орфия Кроникъл“? И преди всичко каква щеше да бъде реакцията на Монтейн, а и на останалите колеги? Побързах да отида в управлението, където всички полицаи веднага ме обкръжиха: „Вярно ли е, Ана? Ти ли ще заместиш началник Гъливър?“. Не отговорих нищо, а се втурнах към кабинета на началник Гъливър в опит да избегна катастрофата. За съжаление, беше твърде късно: Монтейн вече беше там. Чух го да крещи:

– Какви са тези истории, шефе? Прочетохте ли това? Вярно ли е? Значи Ана ще бъде следващият началник на полицията?

Гъливър бе не по-малко изненадан от него.

– Престани да вярваш на всичко, което пише във вестниците – смъмри го той. – Пълни идиотщини! В живота си не съм чувал нещо по-смешно. Ана – началник на полицията? Я стига. Та тя едва от вчера е тук! Да не говорим, че момчетата никога няма да приемат да ги командва жена!

– Да, но вие все пак я назначихте за заместник – възрази Монтейн.

– Втори заместник – уточни Гъливър. – Известно ли ти е кой беше втори заместник преди нея? Никой. И знаеш ли защо? Защото тази длъжност е вятър и мъгла. Приумица на кмета Браун, който иска да мине за модерен и назначава мацки наляво и надясно. Равенство друг път. Наясно си не по-зле от мен, че е чиста глупост.

– Това значи, че когато стана началник, ще трябва да я назнача за свой заместник, така ли? – разтревожи се Монтейн.

– Джаспър – опита се да го успокои Гъливър, – когато станеш началник, ще назначиш за свой заместник, когото намериш за добре. Длъжността втори заместник е празна работа. Известно ти е, че кметът Браун ме принуди да взема Ана и сега съм с вързани ръце. Само че, когато си замина и ти станеш началник, ще можеш да я уволниш, ако решиш. Не се притеснявай, аз ще я сложа на мястото ѝ, ще видиш. Ще ѝ покажа кой командва тук.

Малко по-късно бях повикана в кабинета на Гъливър. Той ме накара да седна срещу него и ми показа броя на „Орфия Кроникъл“, който лежеше на бюрото му.

– Ана – започна той с безизразен глас, – ще те посъветвам нещо. Като приятел. Давай го кротко. Кротко като мишчица.

Опитах да се защитя:

– Шефе, нямам представа защо тази статия…

Ала Гъливър не ме остави да довърша и ме сряза:

– Ана, нека бъдем наясно. Ти беше назначена за втори заместник само защото си жена. Така че престани да се правиш на важна и да си въобразяваш, че си получила тази длъжност заради някакви твои способности. Единствената причина да си тук е кметът Браун с неговите революционни възгледи, който на всяка цена искаше в полицията да работи и жена. Наду ми главата с неговите идеи за равнопоставеност, за дискриминация и какви ли не още глупости. Оказа върху мен страхотен натиск. Знаеш как стават нещата: нямах желание да влизам в негласна война с него тъкмо в годината на моето пенсиониране, нито пък ми се щеше той да ни налага бюджетни ограничения. С една дума, кметът искаше на всяка цена жена, а ти беше единственият кандидат от женски пол. Затова те и взех. Това обаче не означава, че трябва да вдигаш управлението на главата си. Ти просто запълваш квотата, Ана. Не си нищо повече от квота!

След това конско на Гъливър вече нямах никакво желание да понасям подпитванията на колегите и затова излязох патрул. Паркирах зад голям билборд край шосе 17, където, откакто бях в Орфия, намирах убежище всеки път, щом имах нужда да размисля на спокойствие, което в управлението беше невъзможно.

Докато следях трафика, все още не толкова интензивен в този ранен час, отвърнах на едно съобщение от Лорийн: била открила идеалния мъж за мен и искаше да вечеряме заедно, за да ни запознае. След като ѝ отказах, тя си послужи с дежурния припев: „Ана, ако продължаваш така, ще приключиш живота си в самота“. Разменихме още няколко есемеса. Аз ѝ се оплаках от началник Гъливър, а Лорийн ми напомни, че мога да се завърна в Ню Йорк. Аз обаче нямах никакво желание. Като оставим настрани трудностите по вписването ми в професионалната среда, се чувствах добре в Хемптънс. Орфия бе спокойно градче, където беше приятно да се живее: разположено на брега на океана и обкръжено от девствена природа. Дългите пясъчни плажове, усойните гори, покритите с лилии езера, морските ръкави, гъмжащи от всякакви животни, мамеха със своето очарование и се намираха съвсем недалеч. Летата бяха топли и чудни, а зимите сурови, но изпълнени със светлина.

Сигурна бях, че това е мястото, където най-сетне бих могла да се почувствам щастлива.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Понеделник, 7 юли 2014 г.

19 дни преди премиерата

Първа страница на „Орфия Кроникъл“, броят от понеделник, 7 юли 2014 година:

Театралният фестивал пред провал

Има ли вероятност завесата окончателно да се спусне пред театралния фестивал в Орфия? След като в продължение на двайсет години бе сърце на летния живот в града, налице са реални изгледи тазгодишното издание да пропадне, понеже доброволците, на които тази инициатива дължи всичко, гласуваха безсрочна стачка, под предлог че се боят за своята безопасност. Ето защо въпросът, който сега си задават всички, е дали фестивалът изобщо ще се състои?

Ана бе прекарала неделята по следите на Кърк Харви. Така успя да открие неговия баща Корнелиъс Харви, който обитаваше старчески пансион в Пъкипсий, на три часа път от Орфия. Свързала се бе с директора, който очакваше нашето пристигане.

– Значи, вчера си работила? – запитах я аз, докато двамата пътувахме към пансиона. – Нали щеше да прекараш уикенда с родителите си?

– Празникът се оказа по-кратък от предвиденото – отвърна тя. – Нямах нищо против да свърша това-онова, за да се поразведря. Къде е Дерек?

– В регионалния център. Отново се зае с материалите от разследването през 1994 година. Измъчва го мисълта, че тогава сме пропуснали нещо.

– Джеси, кажи ми какво се е случило между вас двамата през 1994 година. От това, което си споделял, разбирам, че тогава сте били първи приятели.

– Ние и сега сме си такива – уверих я аз.

– Само че през деветдесет и четвърта между вас нещо се е прекършило…

– Така е. Само че никак не съм сигурен дали ми се говори за това.

Тя кимна мълчаливо и смени темата.

– А ти къде прекара националния празник?

– Бях си у дома.

– Сам ли?

– Сам. Приготвих си хамбургери със сос „Наташа“.

Това ненужно уточнение ме накара да се усмихна.

– Коя е Наташа?

– Моята годеница.

– Нима си сгоден?

– Минала история. Аз съм заклет ерген.

– Аз също – засмя се тя. – Откакто се разведох, моите приятелки постоянно ми натякват, че ще приключа живота си в самота.

– Доста неприятно – казах съчувствено аз.

– Донякъде. Все се надявам да открия някого. А защо с Наташа нещата не се получиха?

– Понякога, Ана, животът ни прави странни номера.

По погледа на Ана разбрах, че е наясно какво искам да кажа. Тя още веднъж кимна мълчаливо.

Пансионът „Дъбовете“ представляваше неголяма сграда с цветя по балконите, недалеч от Пъкипсий. Във фоайето неколцина старци в инвалидни колички неотстъпно следяха кой влиза и излиза.

– Посетители! Посетители! – провикна се, когато ни видя, един от тях, с шахматна дъска на коленете.

– На гости ли сте ни дошли? – запита друг старец, който нямаше зъби и приличаше в лице на костенурка.

– Идваме да се срещнем с Корнелиъс Харви – отвърна му любезно Ана.

– А защо не искате да се видите с мен? – обади се с треперлив глас мършава като вейка старица.

– Моите деца от два месеца не са ме навестявали – оплака се играчът на шах.

Представихме се на дежурната и малко след това се появи директорът на пансиона. Беше дребничък, закръглен човечец, с подгизнал от пот костюм.

– За какво ви е нужен Корнелиъс Харви? – запита той.

– Търсим сина му във връзка с криминално разследване.

– Какво е извършил синковецът?

– Просто искаме да поговорим с него.

Той ни поведе по коридорите и ни покани да влезем в салон, където имаше пансионери. Едни играеха на карти, други четяха, а трети просто гледаха в пространството.

– Корнелиъс – провикна се директорът, – имате посещение.

Висок слаб старец с разчорлена бяла коса, в дебел домашен халат се надигна от фотьойла и ни изгледа с любопитство.

– Полицията от Орфия? – зачуди се той, взирайки се в черната униформа на Ана, докато приближаваше към нас. – Какво се е случило?

– Господин Харви – каза му Ана, – на всяка цена трябва да влезем във връзка с вашия син.

– Кърки ли? За какво ви е притрябвал?

– Елате, господин Харви – предложи Ана, – нека поседнем.

Четиримата се настанихме в един ъгъл, зает от канапе и два фотьойла. Около нас веднага се струпаха любопитни старци.

– За какво ви е притрябвал моят Кърки? – разтревожен повтори въпроса си Корнелиъс.

Думите му бяха успели да разсеят първото ни съмнение: Кърк Харви беше жив и здрав.

– Отново се заехме с едно негово разследване – обясни Ана. – През 1994 година синът ви е работил над четворно убийство в Орфия. Имаме основание да смятаме, че преди няколко дни жена е станала жертва на същия убиец. За да решим случая, на всяка цена трябва да говорим с Кърк. Вие във връзка ли сте с него?

– Разбира се. Често се чуваме по телефона.

– А той идва ли тук?

– Е, не! Живее твърде далече!

– Къде по-точно?

– В Калифорния. Работи над театрална пиеса, която ще пожъне огромен успех! Трябва да знаете, че той е изключителен режисьор. Скоро ще стане прочут. Много прочут! Когато пиесата му бъде поставена, аз ще облека изискан костюм и ще отида да му ръкопляскам. Искате ли да видите моя костюм? Той е в стаята ми.

– Не, благодаря – отклони предложението му Ана. – Кажете ми, господин Харви, как можем да се свържем със сина ви?

– Имам телефонния му номер. Мога да ви го дам. Трябва да му оставите съобщение и той ще ви се обади.

Старецът извади от джоба си тефтерче и продиктува номера на Ана.

– Откога Харви живее в Калифорния? – запитах аз.

– Вече не си спомням. Отдавна. Трябва да има двайсет години.

– Значи, след като е напуснал Орфия, е заминал направо за Калифорния?

– Да, направо.

– И защо така изведнъж е изоставил всичко?

– Ами че заради Черната нощ, разбира се – отвърна Корнелиъс, все едно ставаше въпрос за нещо съвсем очевидно.

– Черната нощ ли? И какво представлява тази прословута Черна нощ, господин Харви?

– Той разкри всичко – каза Корнелиъс, без при това да отговори на въпроса ни. – Разкри извършителя на четворното убийство през 1994 година и беше принуден да се махне.

– Значи той е знаел, че това не е Тед Тененбаум? И защо тогава не е арестувал истинския убиец?

– Само Кърки може да ви отговори. И, моля ви, ако го видите, кажете му, че тате му изпраща безброй целувки.

Веднага щом излязохме от пансиона, Ана набра номера, който ѝ беше дал Корнелиъс Харви.

– „Белуга Бар“, добър ден – чу се в слушалката женски глас.

– Добър ден – отвърна Ана, като преодоля изненадата си. – Бих искала да разговарям с Кърк Харви.

– Оставете съобщение и той ще ви се обади.

Ана остави името си и телефонния си номер, като добави, че се отнася за изключително важен въпрос. След като затвори, веднага потърсихме в интернет: „Белуга Бар“ се намираше в квартала Медоуд на Лос Анджелис. Названието ми се стори познато и бързо направих връзката. Обадих се незабавно на Дерек и го накарах да провери извлечението от кредитната карта на Стефани.

– Имаш право – потвърди той, след като порови в документите. – Излиза, че по време на престоя си в Лос Анджелис през юни Стефани три пъти е плащала с карта в „Белуга Бар“.

– Ето защо е ходила до Лос Анджелис! – възкликнах аз. – Открила е следите на Кърк Харви и отишла да се срещне с него.

* * *

Ню Йорк, същия ден

В апартамента на семейство Идън Синтия не можеше да дойде на себе си. Вече втори ден, откакто Дакота беше изчезнала. Джери и Синтия подадоха сигнал в полицията и течеше активно издирване. Те двамата бяха пребродили града, свързали се бяха с всички нейни приятели, но напразно. Сега им оставаше само да се щурат от стая в стая в очакване на новини, които така и не идваха. Нервите им бяха опънати до крайност.

– Непременно ще се върне, когато ѝ потрябват пари да си купи от онази гадост – подхвърли обезсърчено Джери.

– Джери, просто не мога да те позная! Та тя е наша дъщеря! Помниш ли как добре се разбирахте двамата навремето? Когато беше малка, дори ревнувах вашата близост.

– Зная, зная – отвърна Джери в опит да успокои жена си.

Бяха открили, че дъщеря им я няма късно през деня в неделя. Мислеха, че все още спи и посмяха да надникнат в стаята ѝ едва в ранния следобед.

– Трябваше да проверим по-рано – упрекваше се Синтия.

– И какво щеше да се промени? А освен това трябва да „уважаваме личното ѝ пространство“, както ми бе напомнено по време на семейната терапия. Ние чисто и просто се придържахме към идиотския принцип на доверие, с който ни проглуши ушите онзи идиот, твоят доктор Лърн!

– Не изопачавай нещата, Джери! По време на сеансите стана дума за това, защото Дакота се оплака, че ровиш в стаята ѝ, за да търсиш наркотици. Доктор Лърн имаше предвид тя да разполага със собствено пространство, което ние да уважаваме, и по този начин между нас да се изгради доверие. Никога не е казвал, че нямаме право да проверим дали с дъщеря ни всичко е наред!

– В резултат си въобразявахме, че тя просто спи до късно. Ето го резултата от доверието.

– Телефонът ѝ все още е изключен! – изхълца Синтия, която през това време бе опитала да се свърже с дъщеря си. – Ще се обадя на доктор Лърн.

В този момент иззвъня стационарният телефон и Джери побърза да вдигне слушалката.

– Господин Идън ли е? Обаждаме се от нюйоркската полиция. Открихме вашата дъщеря. Не се безпокойте, тя е добре. Патрулна кола я е открила заспала в една уличка, видимо пияна. Откарана е в болница „Маунт Синай“ за преглед.

По същото време в редакцията на „Нюйоркско списание за литература“ заместник главният редактор Скип Налън нахлу като вихър в кабинета на Стивън Бергдорф.

– Разбрах, че си уволнил Островски! – провикна се той. – Да не си си изгубил ума? И каква е тази скапана рубрика, която трябва да добавя към следващия брой? Откъде се появи въпросната Алис Филмор? Написаното от нея не струва нищо и не ми казвай, че ще трябва да публикувам подобна простотия!

– Алис е много талантлива журналистка. Имам вяра в нея. Ти я познаваш, преди водеше кореспонденцията.

Скип Налън се хвана за главата.

– С кореспонденцията? – повтори разлютено той. – Гониш Мета Островски и на негово място слагаш момичето, което преди се е занимавало с писмата, а сега пише тъпи статии? Стивън, ти да не би да се друсаш?

– Островски вече не е на ниво. А освен това е непоносим. Що се отнася до Алис, тя е изключително талантлива! – възрази Бергдорф. – Не забравяй, че аз все още съм шеф на това списание, по дяволите!

– Талантлива да бълва глупости! – кресна Скип и излезе, като трясна вратата.

Веднага след това вратата на гардероба се отвори и отвътре излезе Алис. Стивън скочи и побърза да заключи кабинета.

– Не сега, Алис – проплака той, сигурен, че тя се готви да му прави сцена.

– Как така? Чу ли го, Стиви? Чу ли какви ужасни неща наговори по мой адрес, а ти дори не ме защити!

– Разбира се, че те защитих. Заявих му, че статията ти е много добра.

– Престани с тази твоя мекушавост, Стиви. Искам да изгониш и него!

– Не ставай смешна. В никакъв случай няма да се лиша от Скип. Заради теб вече уволних Стефани, изритах Островски, нима искаш да опразня редакцията на списанието?

Алис го стрелна с поглед и пожела подарък.

Бергдорф я погледна гузно и се подчини. Обиколи магазините по Пето Авеню, които бяха любими на Алис. В един от тях, на щанда за кожени изделия видя елегантна чантичка. Знаеше, че Алис харесва тъкмо този модел. Взе я и подаде кредитната карта на продавачката. Оказа се, че наличната сума не е достатъчна. Той опита друга карта, но ѝ тя бе отхвърлена. С третата резултатът бе същият. Изпадна в паника, по челото му избиха капки пот. Беше едва седми юли, а лимитът на картите бе изчерпан. Накрая се принуди да плати с картата на списанието. Оставаше му единствено сметката, предвидена за отпуска. На всяка цена трябваше да убеди жена си да се откаже от пътешествието с кемпер до Йелоустоун.

След като излезе от магазина, Бергдорф започна да се шляе безцелно по улиците. Свъсеното небе показваше, че наближава буря. Първите дъждовни капки го шибнаха в лицето и намокриха косата и ризата му. Той продължи нататък, без да обръща внимание. Чувстваше се напълно изгубен. Накрая влезе в един „Макдоналдс“ и поръча кафе, което изпи на покрита с мръсни петна маса. Беше напълно отчаян.

* * *

След като се завърнахме в Орфия, двамата с Ана веднага се отбихме в Големия театър. Докато пътувахме обратно, се обадихме на Коди: нужни ни бяха всички налични материали, свързани с първия театрален фестивал. Особено ни интересуваше що за пиеса бе предложил Кърк Харви и защо първоначално кметът Гордън е искал да я отхвърли.

Ана ме преведе през сградата до кулисите. Коди ни очакваше в своя кабинет. Беше извадил от архива папка с всевъзможни документи.

– Какво по-точно търсите? – запита ни той.

– Сведения, свързани с първия фестивал. Названието на трупата, която е играла пиесата по време на откриването, каква е била пиесата на Кърк Харви…

– Кърк Харви ли? Той изигра някаква нелепа пиеса със заглавие „Аз, Кърк Харви“. Нищо повече от скучен монолог. А пиесата на откриването беше „Вуйчо Ваньо“. Ето, вижте програмата.

Той извади стара, пожълтяла брошура и ми я подаде.

– Можете да я задържите, разполагам с още такива.

Сетне започна да рови и измъкна малка книжка.

– А, съвсем бях забравил. Това беше идея на кмета Гордън. Може да ви влезе в работа.

Поех книгата и прочетох заглавието:

История на театралния фестивал в Орфия

От Стивън Бергдорф

– Що за книга е това? – побързах да запитам Коди.

– Стивън Бергдорф? – възкликна Ана, след като видя името на автора.

Тогава Коди си припомни една случка два месеца преди четворното убийство.

* * *

Усамотил се в своя малък кабинет в книжарницата, Коди се бе заел да прегледа поръчките, когато Меган Падалин плахо открехна вратата.

– Прощавай за безпокойството, Коди, но кметът е тук и иска да поговорите.

Коди веднага стана и отиде в помещението зад щандовете. Интересно му беше да разбере за какво го търси кметът. Поради някаква тайнствена причина от март насам той бе престанал да посещава книжарницата. Коди така и не можа да разбере защо кметът избягва да влиза тук. Бяха го видели дори да купува книги от книжарницата в Ист Хемптън.

Гордън стоеше зад щанда и въртеше нервно в ръце някакво книжле.

– Господин кмете! – възкликна Коди.

– Здравей, Коди.

Двамата се ръкуваха сърдечно.

– Какво щастие е, че разполагаме в Орфия с такава чудесна книжарница – каза кметът Гордън, като оглеждаше лавиците с книги.

– Всичко наред ли е, господин кмете? – запита Коди. – Имам чувството, че напоследък ме отбягвате.

– Да ви отбягвам ли? – засмя се Гордън. – От къде на къде? Да знаете колко съм доволен, че толкова много наши съграждани четат. Постоянно виждам хора с книга в ръка. Онзи ден вечерях в ресторанта и ако щете, вярвайте, но на съседната маса имаше млада двойка и всеки от тях бе забил нос в книга! Помислих си, че тези двамата са се побъркали. Разговаряйте, дявол да ви вземе, оставете тези книги! Да не говорим, че когато летовниците отиват на плаж, никога не забравят да вземат със себе си куп интересни романи. Човек би казал, че им действат като дрога.

Коди го слушаше развеселен. Помисли си колко приветлив и симпатичен е техният кмет. От него лъхаше неподправено добродушие. Реши, че само си е въобразявал някои неща. Ала посещението на Гордън се оказа не съвсем безкористно.

– Искам да ви питам нещо, Коди – продължи кметът. – Сам знаете, че на 30 юли откриваме нашия първи театрален фестивал…

– Да, разбира се, че знам – отвърна въодушевено Коди. – Вече поръчах различни издания на „Вуйчо Ваньо“, които да предложа на моите клиенти.

– Чудесна идея! – похвали го кметът. – Ето какво искам от вас: Стивън Бергдорф, главен редактор на „Орфия Кроникъл“ е написал малка книжка, посветена на театралния фестивал. Смятате ли, че бихте могли да я предложите за продажба тук? Ето, донесъл съм ви един екземпляр.

Той подаде брошурата на Коди. Върху обложката имаше снимка на кмета пред Големия театър, а отгоре заглавие.

– „История на фестивала“ – прочете на глас Коди и изпадна в изумление. – Та нали фестивалът се провежда за пръв път? Не е ли малко рано да му се посвещава подобна книга?

– Да знаете колко неща могат да се кажат на тази тема – увери го кметът. – Очакват ви още чудесни изненади.

Според Коди подобна книжка едва ли представляваше особен интерес, но от любезност към кмета се съгласи да я предложи за продажба в книжарницата. Когато Гордън си отиде, Меган Падалин приближи и запита:

– Какво искаше той от теб?

– Да направя реклама на издадена от него брошура.

Лицето ѝ грейна и тя прелисти книжката. Сетне каза:

– Никак не е зле. Знаеш ли, има доста хора от града и околността, които издават книги за своя сметка. Бихме могли да им отделим едно ъгълче, където те да предлагат за продажба творбите си.

– Ъгълче ли? Та ние нямаме никакво място. Пък и кой ли ще се заинтересува? – възрази Коди. – На кого ще му хрумне да си купи книга, написана от неговия съсед?

– Можем да използваме складчето в дъното – настоя Меган. – Трябва му една боя и ще изглежда като ново. Ще имаме отдел за местни писатели. Ще видиш, авторите са добри клиенти на книжарниците. Ще идват откъде ли не, само и само да видят творбата си изложена на щанда и ще използват случая да купят някоя и друга книга.

Коди размисли и реши, че в крайна сметка идеята си я бива. Освен това му се щеше да достави удоволствие на кмета Гордън. Чувстваше все пак, че тук има нещо мътно, което никак не му харесваше.

– Нека опитаме, щом искаш – каза той на Меган. – Тъй или инак, нищо не губим. Поне ще подновим складчето. Във всеки случай от кмета Гордън научавам, че Стивън Бергдорф е между другото и писател.

* * *

– Излиза, че Стивън Бергдорф е бил главен редактор на „Орфия Кроникъл“? – удиви се Ана. – Знаеше ли това, Джеси?

Свих рамене: самият аз нямах никаква представа. Дали изобщо се бях срещал с него навремето? Не бих могъл да кажа нищо по въпроса.

– Нима го познавате? – запита тогава Коди, учуден от нашата реакция.

– Сега той е главен редактор на списанието, за което е работела в Ню Йорк Стефани Мейлър – обясни Ана.

Как съм могъл да забравя Стивън Бергдорф? След като се осведомихме, стана ясно, че Бергдорф е подал оставка като главен редактор на „Орфия Кроникъл“ скоро след четворното убийство и е отстъпил мястото си на Майкъл Бърд. Странно съвпадение. Ами ако Бергдорф си е отишъл, отнасяйки със себе си въпроси, които го измъчват до ден днешен? Ами ако той е поръчал книгата, върху която е работела Стефани? Тя е споменавала за човек, който няма възможност сам да пише. Разбираемо беше, че не върви бившият главен редактор на местния вестник да се върне тук след двайсет години и да си вре носа в този случай. На всяка цена трябваше да отидем до Ню Йорк и да поговорим с Бергдорф. Решихме да направим това сутринта на другия ден.

Очакваше ни още една изненада. Късно вечерта Ана получи повикване на мобилния си телефон. Номерът беше на „Белуга Бар“. „Заместник-началник Кенър? – чу се мъжки глас. – Обажда се Кърк Харви.“

ДЕРЕК СКОТ

Понеделник, 22 август 1994 година. Три седмици след четворното убийство.

Двамата с Джеси бяхме на път за Хиксвил, малък град в Лонг Айлънд, разположен между Ню Йорк и Орфия. Жената, която ни се обади, беше служителка в малък клон на „Банк ъф Лонг Айлънд“.

– Мястото на срещата е едно кафене в центъра на града – обясних аз на Джеси. – Шефът ѝ не знае, че се е свързала с нас.

– Но става въпрос за кмета Гордън, нали? – запита ме той.

– Така изглежда.

Въпреки ранния час Джеси похапваше топъл сандвич с месо и кафяв сос, който ухаеше божествено.

– Искаш ли да опиташ? – предложи той с пълна уста и ми подаде закуската си. – Наиштина е много вкусно.

Отхапах от хляба. Рядко ми се бе случвало да ям нещо толкова прелестно.

– Сосът е невероятен. Не зная как го приготвя Наташа. Нарекъл съм го сос „Наташа“.

– Искаш да кажеш, че Наташа ти е приготвила този сандвич сутринта преди да излезеш?

– Да – потвърди Джеси. – Тя стана още в четири, за да пробва рецепти за ресторанта. Очакваше да пристигне и Дарла. Просто се чудех какво да избера: палачинки, гофрети, руска салата… Можеше да нахрани цял полк. Казах ѝ, че никак няма да е зле, ако предлага тези сандвичи в „Малката Русия“. Клиентите ще се избиват за тях.

– И с повечко пържени картофки – добавих аз, като си представих, че вече съм на маса в ресторанта. – Картофките все не ми стигат.

Банковата служителка се казваше Мейси Уоруик. Очакваше ни в почти празното кафене и въртеше нервно лъжичката в чашата капучино.

– Миналата неделя бях в Хемптънс и видях във вестника снимката на убитото семейство. Стори ми се, че някъде съм виждала господина, а после се сетих, че беше клиент на банката.

Беше взела със себе си картонена папка с банкови документи. Тикна я към нас и каза:

– Трябваше ми известно време, докато открия името му. Не бях взела броя на вестника, а и не запомних каква беше фамилията. Наложи се да поровя в банковите преводи. През последните месеци той започна да идва по няколко пъти седмично.

Докато я слушахме, двамата с Джеси прегледахме извлеченията от сметките, които ни бе донесла Мейси Уоруик. Всеки път ставаше въпрос за депозит от 20 000 долара в брой по сметка в „Банк ъф Лонг Айлънд“.

– Значи Джоузеф Гордън няколко пъти седмично е идвал във вашия клон, за да внесе 20 000 долара? – зачуди се Джеси.

– Да – кимна Мейси, – 20 000 е максималната сума, за която клиентът не е длъжен да дава обяснения.

Според документите излизаше, че всичко това е започнало миналия март.

– Доколкото разбирам – казах аз, – нито веднъж не ви се е налагало да искате обяснение от господин Гордън за произхода на тези пари?

– Не. А и моят шеф не обича много-много да задава въпроси. Твърди, че ако разпитваме клиентите, те ще отидат другаде. Пък и се говори, че банката имала намерение да закрие някои клонове.

– И парите все още са в тази сметка във вашата банка?

– Би могло да се каже, но аз си позволих да проверя сметката, на която са превеждани тези суми, и излезе, че това е друга сметка, чийто титуляр също е господин Гордън, но тя е открита в наш клон в Боузман, Монтана.

Двамата с Джеси бяхме като гръмнати. В банковите документи, открити в дома на семейство Гордън, имаше само лични сметки от една банка в Хемптънс. Каква беше тази тайна сметка, открита в Боузман, чак в щата Монтана?

Незабавно се свързахме с щатската полиция в Монтана за повече информация. Откритото от тях накара мен и Джеси да вземем самолета за летище „Боузман-Йелоустоун“ с междинно кацане в Чикаго, като не пропуснахме да си осигурим за пътуването сандвичи със сос „Наташа“.

Благодарение на тайнствената банкова сметка, открита в Монтана, разбрахме, че Джоузеф Гордън е наел през април малка къща в Боузман. Намерихме и брокера, който ни отведе до доста мизерна на вид едноетажна дървена къщурка на ъгъла на две улици.

– Да, това е той, Джоузеф Гордън – увери ни брокерът. – Идва в Боузман само веднъж през април. Беше сам. Пристигна с кола чак от щата Ню Йорк. Вътре беше пълно с кашони. Веднага нае къщата, без дори да я види. „Наемът е толкова нисък, че няма как да откаже човек“, увери ме той.

– Сигурен ли сте, че това е човекът, който ви показахме на снимката? – запитах го аз.

– Да, разбира се. Отначало ми се стори съмнителен и за всеки случай скришом заснех него и регистрационния номер на колата. Ето, вижте!

Той извади от папката снимка, на която ясно се виждаше как кметът Гордън разтоварва кашони от синьо кабрио.

– Спомена ли защо е решил да се засели тук?

– Не съвсем, но си спомням, че каза приблизително следното: „При вас не е дотам красиво, но поне никой няма да се сети да ме търси тук“.

– И кога имаше намерение да пристигне?

– Нае къщата през април, но не знаеше кога точно ще дойде окончателно. Мен това изобщо не ме интересуваше, след като редовно плаща наема.

– Мога ли да взема тази снимка, за да я добавя към досието? – запитах аз брокера.

– Разбира се, сержант.

Открита банкова сметка през март, наета къща през април: кметът Гордън очевидно бе планирал бягство. Вечерта на убийството той наистина е имал намерение да напусне Орфия заедно със семейството си. Оставаше един висящ въпрос: по какъв начин убиецът е научил за това?

Трябваше също така да открием произхода на тези пари. Сега за нас беше очевидно, че е налице връзка между убийството и огромните суми в брой, които Гордън бе превел в Монтана. Те възлизаха общо на 500 000 долара.

Първата ни работа бе да проверим дали тези пари свързват по някакъв начин кмета с Тед Тененбаум. Наложи се дълго да убеждаваме майора да поиска от прокуратурата достъп до банковите сметки на Тененбаум.

– Имайте предвид – предупреди ни майорът, – че с адвокат като Стар, ако още веднъж се провалите, ще се изправите пред дисциплинарна комисия и дори пред съда с обвинение в тормоз. И позволете да отбележа, че това ще бъде краят на вашата кариера в полицията.

Напълно съзнавахме, че е прав. Но от друга страна знаехме, че кметът е започнал да получава тези суми в началото на строителните работи на „Кафе Атена“. Дали кметът Гордън не бе изнудвал Тененбаум, за да не блокира преустройството и да му позволи да открие ресторанта навреме за фестивала?

След като изслуша аргументите ни, прокурорът реши, че хипотезата ни е достатъчно убедителна и подписа разрешението. Така можахме да открием, че от февруари до юли 1994 година Тед Тененбаум бе изтеглил 500 000 долара от сметка, наследена от неговия баща, в една банка в Манхатън.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Вторник, 8 юли 2014 г.

18 дни преди фестивала

Онази сутрин, докато пътувахме към Ню Йорк, за да се срещнем със Стивън Бергдорф, Ана предаде на мен и Дерек разговора, който бе провела с Кърк Харви.

– Отказа да разкрие пред мен каквото и да било по телефона – обясни тя. – Даде ми среща утре, сряда, в осемнайсет часа в „Белуга Бар“.

– В Лос Анджелис ли? – възкликнах аз.

– Беше напълно сериозен, Джеси – потвърди Ана. – Направих справка с разписанието: можеш да вземеш самолета утре в десет часа от летище „Кенеди“.

– Защо точно аз?

– Защото това е работа на щатската полиция – обоснова се Ана. – А Дерек има семейство.

– Добре де, ще отида – въздъхнах.

Не бяхме предупредили Стивън Бергдорф за нашето посещение, разчитайки на ефекта на изненадата. Заварихме го в редакцията на „Нюйоркско списание за литература“, където той ни посрещна в разхвърляния си кабинет.

– Да, научих за Стефани, какъв ужас! – побърза да каже той. – Напредва ли разследването?

– Донякъде и е твърде възможно то да засяга и вас – изстреля към него Дерек и аз с радост установих, че той не е изгубил нищо от предишните си умения, макар през последните двайсет години да не бе работил на терен.

– Мен ли? – пребледня Бергдорф.

– Стефани е постъпила в „Орфия Кроникъл“ с намерение да извърши самостоятелно разследване на четворното убийство от 1994 година. Дори е пишела книга на тази тема.

– Не може да бъде! – показа се изненадан Бергдорф. – Изобщо не съм имал представа.

– Наистина ли? – зачуди се Дерек. – На нас пък ни е известно, че идеята за тази книга ѝ е била подсказана от човек, който е бил в Орфия по време на убийствата. И по-конкретно в Големия театър. Вие къде бяхте по време на убийствата, господин Бергдорф? Сигурен съм, че ще си спомните.

– Вярно, бях в Големия театър. Както всички от Орфия през онази вечер! Но изобщо не съм обсъждал тази тема със Стефани, за мен това бе обикновено произшествие.

– Били сте главен редактор на „Орфия Кроникъл“ и съвсем неочаквано сте напуснали няколко дни след четворното убийство. Да не говорим за книгата, посветена на фестивала, която сте написали. Същият този фестивал, който за Стефани е представлявал особен интерес. Не намирате ли, че са налице твърде много съвпадения? Господин Бергдорф, възлагали ли сте на Стефани Мейлър да напише книга за четворното убийство в Орфия?

– Не съм, кълна ви се! Подобна идея е съвсем нелепа. Защо ще направя подобно нещо?

– От колко време не сте ходили в Орфия?

– През май миналата година прекарах там един уикенд по покана на кметството. Но инак, след 1994 година кракът ми не е стъпвал в Орфия. Напуснах града и скъсах всички връзки с него. Установих се в Ню Йорк, запознах се тук с бъдещата си жена и продължих кариерата на журналист.

– А защо напуснахте Орфия тъкмо след четворното убийство?

– Именно заради кмета Гордън.

Така Бергдорф ни върна двайсет години назад във времето.

– В личен и професионален план Джоузеф Гордън беше твърде посредствен човек – обясни ни той. – Напълно се бе провалил като бизнесмен: всички негови фирми фалираха и затова при първия удобен случай се захвана с политика, привлечен от перспективата да стане кмет със съответната заплата.

– Как стана така, че беше избран?

– Беше голям дърдорко и умееше да създава добро впечатление за себе си. Способен беше да продаде сняг на ескимосите, но не и да им го достави, ако разбирате какво искам да кажа. Преди общинските избори през 1990 година Орфия беше закъсала икономически и в града цареше мрачна атмосфера. Гордън каза пред избирателите онова, което те искаха да чуят, и те гласуваха за него. Много скоро обаче всички се убедиха колко посредствен политик е той и мнението на хората за него никак не беше добро.

– Може да е бил посредствен, но все пак е организирал театралния фестивал, а той се оказа много важен за града.

– Не кметът Гордън организира фестивала, капитан Розенбърг. Направи го неговият заместник Алън Браун. Скоро след като бе избран, кметът Гордън си даде сметка, че се нуждае от помощ за управлението на Орфия. По това време Алън Браун, роден в този град, тъкмо бе завършил право и веднага се съгласи да заеме длъжността заместник-кмет, достатъчно важна за току-що дипломирал се младеж. Много скоро Браун прояви способностите си. Положи всички усилия да стабилизира икономиката на града. При това успя. Благоприятният период след избора на президента Клинтън допринесе немалко за това, но Браун беше пълен с идеи и очерта нови насоки за развитие: даде импулс на масовия туризъм, негово беше предложението всяка година Четвърти юли да бъде честван с фойерверки, подпомогна откриването на нови търговски обекти, преустрои главната улица.

– А след смъртта на Гордън веднага бе изстрелян на кметския пост? – запитах аз.

– Не изстрелян, капитан Розенбърг. След убийството той временно пое длъжността, но това продължи само един месец. Така или иначе, през септември 1994 година се проведоха редовните избори. Браун се кандидатира и бе избран с огромно мнозинство.

– Нека се върнем на кмета Гордън – предложи Дерек. – Според вас имал ли е врагове?

– Той никак не беше последователен и в един или друг момент това настрои срещу него много хора.

– Тед Тененбаум, например?

– Не дотам. Вярно е, че по едно време се бяха сдърпали по повод преустройството на една сграда в ресторант, но това едва ли е причина да бъде убит той заедно със семейството си.

– Така ли смятате? – запитах аз.

– Разбира се. Никога не съм вярвал Тененбаум да извърши подобно нещо по такъв нищожен повод.

– А защо тогава не казахте нищо?

– На кого да кажа? На полицията ли? Как си представяте да се явя в управлението и да поставя под съмнение разследването? Смятал съм, че са налице сериозни доказателства. Имам предвид, че това стана причина за смъртта на онзи нещастник. Пък и откровено казано, не ми пукаше особено. Тъй или инак, вече не живеех в Орфия. Следях развитието на нещата от разстояние. Вече ви казах, че стремежът на младия Алън Браун да преустрои града бе като манна небесна за малките местни предприемачи: ремонт на кметството, обновяване на ресторантите, строителство на нова общинска библиотека и на много нови сгради. Поне това е официалната версия. Инак, под предлог че дава работа на гражданите, Гордън им предлагаше негласно да надписват предвидените разходи, за да получат съответната поръчка.

– Значи е получавал подкупи? – възкликна изумено Дерек.

– Ами да!

– Защо по време на нашето разследване никой не го спомена? – учуди се Ана.

– А вие какво искате? – отвърна ѝ Бергдорф. – Предприемачите сами да се разобличат? Тяхната вина беше не по-малка от тази на кмета. Все едно да си признаете убийството на президента Кенеди.

– А вие как научихте?

– Договорите бяха публични. По време на строителството всеки би могъл да провери какви суми превежда кметството на различните фирми. Освен това самите фирми бяха длъжни да представят своя баланс на кметството като гаранция, че няма да фалират по време на изпълнението. В началото на 1994 година се погрижих да получа баланса на спечелилите поръчките фирми и ги сравних със сумите, официално платени от страна на кметството. В повечето случаи те бяха по-ниски от предвидените в договорите.

– И как никой не е обърнал внимание на това? – запита Дерек.

– Предполагам, че е имало една фактура за кметството и друга за счетоводния баланс, като двете не са съвпадали. Освен мен, едва ли някой друг се е заел да проверява.

– А вие самият не сте казали нищо?

– Напротив, дори подготвих статия за „Орфия Кроникъл“ и отидох да се срещна с кмета Гордън, за да получа обяснение. И знаете ли какво ми отговори той?

* * *

Кметство в Орфия, кабинет на кмета Гордън,

15 февруари 1994 година

Кметът Гордън прочете внимателно статията, която му бе представил Бергдорф. В кабинета цареше пълна тишина. Гордън изглеждаше спокоен, нервният беше Бергдорф. Накрая кметът остави листовете на масата, вдигна очи към журналиста и с едва ли не закачлив тон му каза:

– Това, което ми съобщавате, е твърде сериозно, драги Стивън. Излиза, че в Орфия има корупция на най-високо ниво?

– Да, господин кмете.

– Ще се вдигне страшен шум. Вие, разбира се, като доказателство разполагате с копия на договорите и на счетоводните баланси?

– Да, господин кмете – кимна Бергдорф.

– Каква добросъвестно свършена работа! – поздрави го Гордън. – Знаете ли драги Стивън, приятно съвпадение е, че тъкмо сега дойдохте да се видим. Вярвам, известно ви е, че след няколко месеца ще отбележим тържествено откриването на първия театрален фестивал в нашия град?

– Разбира се, господин кмете – отвърна Бергдорф, без да разбира накъде клони кметът.

– В такъв случай бих искал да ви възложа написването на книга, посветена на фестивала. Брошура, в която ще опишете дейностите по подготовката на това събитие, като текстът ще бъде придружен със снимки. Ще бъде представена на самото откриване. Няма съмнение, че зрителите ще си я купят за спомен. И така, Стивън, колко желаете да получите за тази поръчка?

– Аз… не зная, господин кмете. Никога преди не съм се занимавал с подобни неща.

– Според мен работата струва не по-малко от 100 000 долара.

– Вие… ще ми платите 100 000 долара за написването на книга? – смотолеви Стивън.

– Да, струва ми се напълно разумна цена за перо като вашето. От друга страна, по очевидни причини статия, посветена на общинския бюджет, не би могла да бъде отпечатана в „Орфия Кроникъл“. По простата причина, че в такъв случай всички сметки ще бъдат щателно проверени и на хората никак няма да хареса, че съм ви платил подобна сума. Разбирате какво искам да кажа…

* * *

– И вие написахте тази книга! – възкликнах аз, като се сетих за брошурата, която двамата с Ана открихме у Коди. – Оставили сте се да ви подкупят…

– А, не, капитан Розенбърг! – възмути се Стивън. – Без обиди, моля ви! Нима си представяте, че бих могъл да отхвърля подобно предложение! Това бе сгоден случай да спечеля малко пари и да изплатя къщата. За нещастие, този глупак Гордън така и не ми плати, защото междувременно бе убит. За да ми попречи да му се опълча след получаването на стоте хиляди долара, той заяви, че ще ми ги даде след излизането на книгата. Два дни след смъртта му побързах да се срещна с Алън Браун, който вече изпълняваше длъжността кмет. Между мен и Гордън липсваше писмен договор и нямах никакво желание споразумението да бъде захвърлено в коша. Смятах, че Браун също е замесен, но с изненада установих, че той изобщо не е в течение. Беше толкова възмутен, че ме принуди незабавно да напусна вестника, като ме заплаши, че в противен случай ще съобщи на полицията. Заяви ми, че няма да търпи корумпиран журналист начело на „Орфия Кроникъл“. Наложи се да се махна и така онзи лицемер Майкъл Бърд стана главен редактор, макар че като журналист е пълна нула!

* * *

В Орфия Шарлот Браун, съпругата на кмета, бе успяла да измъкне мъжа си от неговия кабинет и да го заведе на терасата на „Кафе Атена“, за да обядват заедно. Виждаше колко напрегнат и изнервен е напоследък. Почти не спеше, едва докосваше храната, а лицето му беше посърнало, сякаш нещо го гложди отвътре. Тя сметна, че един обяд на чист въздух ще му се отрази добре.

Начинанието ѝ се увенча с пълен успех: отначало Алън заяви, че няма време, но накрая склони и краткият отдих му позволи да се поотпусне. За съжаление, всичко приключи твърде бързо: телефонът му на масата започна да вибрира и когато видя кой го търси, той придоби угрижен вид. Сетне стана и се отдалечи, за да разговаря.

Шарлот Браун не можа да чуе съдържанието на разговора, но по тона и жестовете на своя съпруг разбра колко е ядосан. Накрая с изненада го дочу да казва умолително: „Не правете това. Ще намеря някакво решение“. Сетне затвори и се върна на масата все още с гневно изражение тъкмо когато сервитьорът поднесе десерта, който бяха поръчали.

– Налага се да отида в кметството – заяви Алън, без да крие лошото си настроение.

– Веднага ли? – запита разочаровано жена му. – Изяж си поне десерта. Работата може все пак да почака четвърт час, нали?

– Имам сериозни неприятности, Шарлот. Обади се импресариото на трупата, която трябва да играе вечерта на откриването на фестивала. Съобщи ми, че научил за стачката и че актьорите се боят за своята сигурност. Напът са да се откажат. Така че оставам без пиеса, което си е пълна катастрофа.

Кметът веднага си тръгна и така и не обърна внимание на жената от съседната маса, която бе с гръб към него по време на обяда, но не пропусна нито една негова дума. Тя изчака Шарлот на свой ред да си отиде и взе телефона.

„Майкъл Бърд ли е? – запита тя. – Обажда се Силвия Тененбаум. Разполагам със сведения за кмета, които биха могли да ви заинтересуват. Можете ли да прескочите до „Кафе Атена“?“

* * *

Когато попитах Стивън Бергдорф къде се е намирал вечерта, когато изчезна Стефани Мейлър, той възмутено ми отговори: „Бях на откриването на една изложба, капитане. Можете да проверите“. Тъкмо това направихме, след като се завърнахме в кабинета на Ана в полицейското управление в Орфия.

От галерията, където бе организирана изложбата, потвърдиха присъствието на Бергдорф, като уточниха, че откриването е приключило в деветнайсет часа.

– Ако е напуснал Манхатън в деветнайсет, спокойно е могъл да стигне до Орфия в двайсет и два часа – отбеляза Ана.

– Нима смяташ, че е могъл да нападне Стефани? – запитах я аз.

– Бергдорф познава отлично сградата, където се помещава редакцията на „Орфия Кроникъл“. Знаел е как може да влезе, за да открадне компютъра. Знаел е освен това, че главен редактор е Майкъл Бърд, и му е изпратил есемеса от телефона на Стефани. Би могло да се предположи, че се е боял да не го разпознаят в Орфия и затова е отказал срещата със Стефани в „Кодиак Грил“, като я е накарал да отиде на плажа. Така че кажете ми поне една причина, поради която не го арестувахме веднага?

– Просто защото това са само предположения, Ана – отвърна ѝ Дерек. – Няма нищо конкретно. Един адвокат ще те разпердушини за пет минути. Не разполагаме с никакви улики срещу него: дори да е бил сам у дома, не можем да докажем каквото и да било. А и това негово скапано алиби сочи, че той дори не знае в колко часа е била убита Стефани.

В това отношение Дерек имаше право. Въпреки всичко аз все пак залепих върху магнитната дъска снимката на Бергдорф.

– Според мен, Джеси, Бергдорф е най-вероятният поръчител на книгата на Стефани.

Тя прегледа отново извадки от открития в компютъра текст, който бяхме поставили върху дъската, и ни каза:

– Когато Стефани пита поръчителя защо той сам не напише тази книга, онзи отговаря: Аз ли? Невъзможно! Какво ще кажат хората? Следователно е някой, който очевидно не може да я напише и затова възлага работата на друг.

Аз на свой ред прочетох следния откъс:

– Малко преди 19 часа излязох на улицата да се поразтъпча и видях да минава една камионетка. Впоследствие разбрах от вестниците, че камионетката е собственост на Тед Тененбаум. Работата е там, че не той беше на волана. Самият Бергдорф сподели, че се съмнява във вината на Тененбаум. И същата вечер се е намирал в Големия театър.

– Какво не бих дала, за да науча кой е бил на волана на тази камионетка! – каза Ана.

– Аз пък се питам – обади се Дерек – защо кметът Браун изобщо не е повдигнал въпроса за корупцията през мандата на Гордън. Ако това ни беше известно навремето, разследването щеше да поеме в съвсем друга посока. И преди всичко, ако източник на парите, преведени в Монтана от Гордън, са подкупите от страна на предприемачите, какво означават изтеглените от Тененбаум суми в брой, за което той така и не можа да даде обяснение?

Настъпи продължително мълчание. Като забеляза колко смутени изглеждаме двамата с Дерек, Ана ни запита:

– Как умря Тед Тененбаум?

– Почина в предварителния арест – отвърнах кратко аз.

Дерек побърза да смени темата, за да покаже на Ана, че не ни се говори за това.

– Не е лошо да отидем да хапнем – каза той. – Все още не сме обядвали. Аз черпя.

* * *

Кметът Браун се прибра у дома необичайно рано. Нуждаеше се от спокойствие, за да обмисли възможните варианти, ако театралният фестивал се провалеше. Крачеше напред-назад във всекидневната със съсредоточено изражение. Жена му Шарлот го наблюдаваше, долавяйки колко опънати са нервите му. Накрая стана и отиде при него в опит да го вразуми.

– Алън, скъпи – каза му тя, като прокара пръсти в косите му, – ами ако това е знак, че фестивалът трябва да бъде отменен? Ти си в такова състояние, че…

– Как можеш да говориш такива неща? Та ти самата беше актриса… Не разбираш ли колко е важно? Нуждая се от твоята подкрепа.

– Просто си мисля, че може би това е пръстът на съдбата. Тъй или инак, фестивалът отдавна е на загуба.

– Шарлот, фестивалът на всяка цена трябва да се проведе! Нашият град зависи от него.

– Но с какво ще можеш да заместиш основната пиеса?

– Нямам представа – въздъхна той. – Ще стана за смях.

– Всичко ще се уреди, Алън, ще видиш.

– Как?

Тя не можа да отговори нищо. Единственото ѝ желание бе да му вдъхне сили. Затова се постара да намери решение:

– Ще се опитам… да използвам моите връзки в театралните среди!

– Твоите връзки ли? Скъпа, много мило от твоя страна, но ти от двайсет години не си се качвала на сцената. Изгубила си всякакви контакти…

Сетне я прегърна през кръста и облегна глава на рамото ѝ.

– Това е катастрофа – каза той. – Никой не желае да дойде на фестивала. Нито актьорите, нито пресата, нито критиците. Изпратили сме десетки покани, които останаха без отговор. Писах дори на Мета Островски.

– Мета Островски от „Ню Йорк Таймс“ ли?

– Беше в „Ню Йорк Таймс“. Сега работи в „Нюйоркско списание за литература“. Все е нещо. Ала и от него нямам отговор. Остават по-малко от двайсет дни до откриването на фестивала и става все по-ясно, че той е на път да се провали. Най-добре да запаля театъра, за да…

– Алън – прекъсна го жена му, – не говори глупости!

В този момент някой позвъни на входната врата.

– Ето, това може би е самият той – пошегува се Шарлот.

– Очакваш ли някого? – запита Алън, на когото никак не му беше до шеги.

– Не.

Той стана и отиде да отвори: беше Майкъл Бърд.

– Здравейте, Майкъл – поздрави го той.

– Здравейте, господин кмете. Извинявам се, че ви безпокоя у дома, напразно опитвах да се свържа с вас по мобилния, но той беше изключен.

– Имах нужда от малко спокойствие. Какво има?

– Бих искал да чуя мнението ви за слуха, който се шири в града, господин кмете.

– Какъв слух?

– Че не разполагате с основна пиеса за театралния фестивал.

– Кой ви го каза?

– Аз съм журналист.

– В такъв случай би трябвало да знаете, че слуховете са празна работа – ядоса се Браун.

– Напълно съм съгласен с вас, господин кмете. Именно затова си позволих да се свържа с импресариото на трупата и той потвърди, че спектакълът отпада. Обясни, че актьорите вече не се чувствали сигурни в Орфия.

– Това е нелепо – отвърна Алън, стараейки се да запази спокойствие. – Ако бях на ваше място, в никакъв случай не бих публикувал този…

– Така ли? Защо?

– Защото… ще станете за смях!

– Ще стана за смях?

– Естествено. Повярвайте, Майкъл, аз вече съм намерил с какво да заместя първоначално обявения спектакъл.

– Наистина? И защо досега не сте го съобщили?

– Защото… Защото това е грандиозна продукция – отвърна кметът, без да мисли. – Нещо уникално! То ще вдигне такъв шум, че ще привлече огромен брой зрители. Желанието ми е да обявя това тържествено, а не между другото.

– В такъв случай кога смятате да направите тази тържествена обява? – запита Майкъл.

– В петък – отвърна незабавно кметът Браун. – Да, още в петък, 11 юли, ще свикам пресконференция в кметството и, повярвайте ми, ще ви поднеса такава изненада, че всички ще ахнете!

– Е, благодаря ви за информацията, господин кмете. Ще я включа в утрешното издание – каза Майкъл, който искаше да разбере дали Браун не блъфира.

– Можете спокойно да го направите – съгласи се Алън, опитвайки се тонът му да внушава доверие.

Майкъл кимна и понечи да си върви, но Алън не пропусна да отбележи:

– Не забравяйте все пак, че кметството субсидира вашия вестник, като ви спестява наема за помещенията.

– Какво искате да кажете, господин кмете?

– Че доброто куче не хапе ръката, която го храни.

– Нима ме заплашвате, господин кмете?

– Никога не бих си позволил. Давам ви приятелски съвет и нищо повече.

Майкъл кимна за поздрав и си отиде. Алън затвори вратата след него и стисна юруци в пристъп на ярост. Усети нечия ръка на рамото си. Беше Шарлот. Тя бе чула всичко и сега му отправи тревожен поглед.

– Тържествена обява? – повтори тя. – Какво ще обявиш, скъпи?

– Нямам представа. Разполагам с два дни, за да се случи някакво чудо. Ако не, ще обявя оставката си.

- 5

ЧЕРНАТА НОЩ

Сряда, 9 юли – четвъртък, 10 юли 2014 година

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Сряда, 9 юли 2014 г.

17 дни преди премиерата

Откъс от уводна статия на „Орфия Кроникъл“, сряда, 9 юли 2014 година:

Тайнствена пиеса

за откриването на театралния фестивал

Промяна в програмата: в петък кметът ще обяви пиесата, с която ще бъде открит театралният фестивал, като предварително сподели, че това ще бъде грандиозен спектакъл, който ще превърне двайсет и първото издание на фестивала в едно от най-забележителните в неговата история.

Затворих вестника тъкмо когато самолетът се приземи на летището в Лос Анджелис. Ана ми бе дала броя на „Орфия Кроникъл“, когато сутринта се видяхме заедно с Дерек, за да направим равносметка на ситуацията.

– Ето, вземи – подаде ми тя вестника. – Ще има какво да четеш по време на полета.

– Или кметът е гений, или е затънал до гуша в лайната – усмихнах се аз, след като хвърлих поглед на първата страница, преди да пъхна вестника в чантата си.

– Склонна съм да приема по-скоро втората вероятност – засмя се Ана.

В Калифорния беше един следобед. Бях потеглил от Ню Йорк късно сутринта и въпреки продължилия шест часа и половина полет, по силата на часовата разлика разполагах с още няколко часа преди срещата с Кърк Харви. Намерението ми бе да се възползвам от тях, като се опитам да разбера какво всъщност е правила тук Стефани. Нямах много време, защото обратният ми полет беше на другия ден следобед, така че ми оставаха точно двайсет и четири часа.

Според задължителната процедура бях длъжен да уведомя за пристигането си пътната полиция в Калифорния, която там съответства на щатска полиция. Служител, който се представи като Круз, дойде да ме посрещне на летището и щеше да бъде на мое разположение по време на пребиваването ми. Помолих сержант Круз да ме откара направо в хотела, където според кредитната карта бе отседнала Стефани. Самият хотел беше от реномираната верига „Бест Уестърн“ и се намираше недалеч от „Белуга Бар“. Цената на стаите беше доста висока, което означаваше, че за нея парите не са били проблем. Явно някой я бе финансирал. Но кой? Дали това бе тайнственият поръчител?

Служителката на рецепцията веднага позна Стефани, когато ѝ показах снимката.

– Да, много добре си я спомням – каза тя.

– Забелязахте ли нещо особено? – запитах я аз.

– Красива млада жена, елегантна, това привлича вниманието. Но ми направи впечатление, защото беше първият писател, когото виждах на живо.

– Така ли се представи тя?

– Да, каза, че била писателка и работела над криминален роман, основан на действителна история. Дошла тук да търси отговорите на някои въпроси.

Значи Стефани наистина е пишела книга. След уволнението от онова списание явно е решила да осъществи мечтата си да стане писател, но на каква цена?

Нямах резервация и предпочетох да взема стая в „Бест Уестърн“. Сетне сержант Круз ме откара до „Белуга Бар“, където пристигнах в 17 часа. На бара млада жена бършеше чаши. По държанието ми се досети, че търся някого. Когато споменах името на Кърк Харви, тя се усмихна дяволито.

– Да не сте актьор?

– Не – уверих я аз.

Тя сви рамене, сякаш не ми повярва.

– Прекосете улицата, там има школа. Слезте в сутерена, в театралния салон.

Послушах я, но тъй като не намерих вход за сутерена, се обърнах към портиера, който метеше вътрешния двор:

– Прощавайте, господине, търся Кърк Харви.

Мъжът прихна.

– Вие сте поредният! – отвърна ми той.

– Как поредният? – зачудих се аз.

– Актьор сте, нали?

– Не. Защо всички мислят, че съм актьор?

Човекът се запревива от смях.

– Веднага ще ви стане ясно. Виждате ли онази желязна врата? Минете оттам, слезте по стълбите и ще видите афиша. Няма как да объркате. Късмет!

Оставих го да се смее и последвах указанията му. Минах през вратата, слязох по стълбите и се озовах пред тежка врата, върху която със скоч небрежно бе залепен грамаден афиш:

Тук се репетира

„Черната нощ“

ТЕАТРАЛНАТА ПИЕСА НА ВЕКА

Желаещите да участват актьори

да се представят на маестро Кърк Харви

след репетицията.

Подаръците са добре дошли.

Тишина по всяко време!

Дърдоренето забранено!

Сърцето ми се разтуптя. Направих снимка с мобилния телефон и веднага я изпратих на Ана и Дерек. Тъкмо посегнах да натисна дръжката на вратата, когато едното крило рязко се разтвори и аз отстъпих крачка назад, за да не ме удари в лицето. Излезе някакъв мъж, който, хлипайки, се втурна нагоре по стълбите. Чух го да ругае и да повтаря разярено: „Никога повече! Никога няма да позволя да се отнасят с мен по този начин!“.

Вратата остана отворена и аз тихичко влязох в тъмното помещение. То се оказа обикновен училищен театрален салон, доста просторен и с висок таван. Пред редиците столове малката сцена беше осветена от прожектори, които заслепяваха очите. На нея имаше двама души: пълна дама и дребничък мъж.

Пред тях малка група зрители благоговейно наблюдаваше случващото се, а в един ъгъл имаше маса с кафе, напитки, понички и бисквити. Забелязах полугол мъж, който се тъпчеше със сладки, докато навличаше полицейска униформа. Очевидно беше актьор, който в момента се преобличаше. Приближих до него и прошепнах:

– Прощавайте, какво става тук?

– Как така какво става? Тече репетиция на „Черната нощ“!

– Ха! – възкликнах недоверчиво. – А какво представлява „Черната нощ“?

– Това е пиесата, над която маестро Кърк Харви работи от двайсет години. От двайсет години репетира! Има легенда, че когато един ден пиесата бъде готова, ще пожъне небивал успех.

– А кога ще бъде готова?

– Никой не знае. Засега все още репетира първа сцена. Двайсет години само за първата сцена, сами можете да си представите качеството на спектакъла!

Хората край нас започнаха да се обръщат и да ни гледат с укор, за да ни накарат да млъкнем. Приближих до моя събеседник и му прошепнах на ухото:

– Какви са тези хора?

– Актьори. Всеки иска да опита късмета си и да получи роля в пиесата.

– Толкова ли много са ролите? – запитах, като преценявах на око броя на присъстващите.

– Не, но има голямо текучество. Маестро е толкова взискателен…

– А къде е маестрото?

– Ето там, на първия ред.

После ми даде знак, че не бива повече да говорим и е време да замълча. Промъкнах се през тълпата. Разбрах, че представлението е започнало и тишината е част от спектакъла. Приближих до сцената и видях проснат мъж в ролята на мъртвец. Една жена пристъпи към тялото, до което бе застанал нисичкият господин в униформа.

Тишината продължи няколко минути. Ненадейно някой откъм залата се провикна:

– Това е шедьовър!

– Млъквай! – сопна му се друг.

Отново се възцари тишина. Сетне прозвуча на запис глас, който зачете уводната ремарка:

Зловещо утро. На извънградския път движението е парализирано: оформило се е грамадно задръстване. Ядосани водачи натискат клаксоните. Млада жена върви по банкета край спрените коли. Тя стига до полицейското заграждение и пита застаналия на пост полицай.

Младата жена: Какво се е случило?

Полицаят: Един убит. Пътно произшествие с мотоциклет.

– Стоп! – кресна носово някой. – Светлина! Светлина!

Внезапно залата бе огряна от ярка светлина. Някакъв мъж в измачкан костюм и разчорлена коса с куп листове в ръка приближи до сцената. Това беше Кърк Харви, същият, какъвто го помнех, но двайсет години по-стар.

– Не, не и не! – ревна той към дребничкия господин. – Що за интонация е това? Бъдете убедителен, мой човек! Хайде, започнете отначало.

Нисичкият господин с прекалено широка униформа изпъчи гърди и се провикна:

– Един мъртъв тип!

– Не, глупак такъв! – разсърди се Кърк. – Трябва да кажете: Един убит. И защо непрекъснато лаете като куче? Съобщавате смъртен случай, а не броите овце в стадо. Повече драматизъм, по дяволите! Зрителят трябва да изтръпне на мястото си.

– Прощавайте, маестро Кърк – простена нисичкият господин. – Дайте ми още един шанс, моля ви!

– Добре, но за последен път. След това ще ви изхвърля!

Възползвах се от това прекъсване, за да се представя на Кърк Харви.

– Здравейте, Кърк. Аз съм Джеси Розенбърг.

– Нима трябва да ви познавам, тъпако? Ако сте дошли за роля, трябва да ми се обадите след края на репетицията, но вас няма да ви огрее! Досадник такъв!

– Аз съм капитан Розенбърг – обясних му, – от нюйоркската щатска полиция. Преди двайсет години заедно разследвахме четворното убийство през деветдесет и четвърта.

Лицето му изведнъж светна.

– А, да, вярно! Разбира се! Леонбърг! Никак не си се променил.

– Розенбърг.

– Виж какво, Леонбърг, сега никак не му е времето. Притесняваш ме в разгара на репетицията. Какво те носи насам?

– Разговаряли сте с Ана Кенър, заместник-началник на полицията в Орфия. Тя ме изпраща. Понеже ми определихте среща в седемнайсет часа…

– А колко е часът сега? – запита Харви.

– Седемнайсет.

– Виж какво, ти да не си внук на Айхман, за да правиш всичко, което ти наредят? Ако ти кажа например да извадиш оръжието си и да изпозастреляш моите актьори, ще го направиш ли?

– Е… не! Но трябва на всяка цена да разговарям с вас. Много е важно.

– Я го вижте тоя! Много било важно! Ще ти кажа кое е важно, моето момче: важна е тази сцена. Тя се случва тук и сега!

Той се обърна към сцената и я посочи с две ръце.

– Погледни, Леонбърг!

– Розенбърг!

– Какво виждаш?

– Виждам, че няма никого…

– Затвори очи и погледни по-добре. Извършено е убийство, но все още никой не знае това. Утро е. През лятото, но е студено. Ръси леден дъжд. Чувства се напрежение, водачите са ядосани, защото движението е спряно от полицията. Въздухът е пропит с изгорели газове заради всички тези тъпаци, които чакат от един час, но не се сещат да изгасят двигателите. Изключете двигателите, глупаци такива! И изведнъж, бам! От мъглата се появява една жена и приближава насам. Тя пита: Какво се е случило?, а той ѝ отговаря: Един убит… И това поставя начало на сцената! Зрителят е изумен. Светлината! Светлината! Изгасете осветлението, по дяволите!

Лампите в салона изгаснаха и в благоговейната тишина осветена остана единствено сцената.

– Хайде, дебелано! – провикна се Харви на актрисата, която играеше жената, за да я накара да започне.

Тя приближи до полицая и каза репликата си:

– Какво се е случило?

– Един убит! – кресна нисичкият господин с прекалено широката униформа.

Харви кимна одобрително и позволи сцената да продължи по-нататък.

Актрисата определено преиграваше ролята на любопитна и приближи до трупа. Явно от притеснение не обърна внимание и без да ще, настъпи ръката на мъртвеца.

– Ох! – изпищя той. – Смачка ми ръката!

– Стоп! – изрева Харви. – Светлина! Светлина, по дяволите!

Лампите в салона светнаха и Харви скочи на сцената. Възкръсналият мъртвец разтриваше ръката си.

– Недей да газиш наред като някоя тлъста крава! – скара се на жената Харви. – Гледай къде стъпваш, глупачке!

– Не съм тлъста крава, нито глупачка! – отвърна актрисата и се разплака.

– Така ли? Защо не си признаеш? Я виж какъв корем си отпрала!

– Отивам си! – изписка през сълзи жената. – Няма да позволя да се отнасят така с мен!

Тя понечи да слезе от сцената, но по невнимание отново настъпи ръката на мъртвеца, който извика още по-силно.

– Отлично! Махай се, отвратителна крава такава!

Без да спре да плаче, клетницата разблъска присъстващите, за да си проправи път до вратата, и избяга. Виковете ѝ продължиха да се чуват откъм стълбите. Харви яростно запрати лачената си обувка след нея. Сетне се обърна, изгледа смълчаната тълпа актьори, които не снемаха очи от него, и даде воля на гнева си:

– Не струвате пукната пара! Нищо не разбирате! Всички да се махнат! Изчезвайте! Днешната репетиция приключи!

Актьорите покорно се разотидоха. Когато и последният излезе, Харви заключи вратата отвътре и останал без сили, рухна на пода.

– Никога няма да успея! НИКОГА! – нададе отчаян вопъл той.

Аз бях останал в салона и се приближих до него. Чувствах се донякъде неловко.

– Кърк – каза тихо аз.

– Наричай ме просто маестро.

Подадох му приятелски ръка, той се изправи и избърса очи с ръкавите на черния си костюм.

– Ти случайно не искаш ли да станеш актьор? – запита ме неочаквано Харви.

– Не, благодаря, маестро. Но ако ми отделите малко време, бих искал да ви задам няколко въпроса.

Двамата отидохме да изпием по една бира в „Белуга Бар“, където сержант Круз търпеливо седеше на съседната маса и решаваше кръстословица.

– Стефани Мейлър – каза Харви. – Да, срещнах се с нея тъкмо тук. Искаше да разговаря с мен. Пишела книга за четворното убийство през 1994 година. Е, и какво?

– Мъртва е. Убита.

– Мамка му…

– Смятам, че е мъртва заради разкритията около убийствата от деветдесет и четвърта година. Какво точно ѝ казахте?

– Че със сигурност сте се заблудили в самоличността на извършителя.

– Значи, вие сте ѝ втълпили това? Но защо не ни казахте нищо по време на нашето разследване?

– Защото самият аз разбрах впоследствие.

– Това ли е причината да избягате от Орфия?

– Не мога да ти разкрия нищо, Леонбърг. Още не.

– Как така, още не?

– Ще разбереш.

– Маестро, дойдох от четири хиляди километра, за да се срещна с вас.

– Не е трябвало да идвате. Не искам да рискувам да компрометирам моята пиеса.

– Вашата пиеса ли? Какво означава „Черната нощ“? Има ли някаква връзка със събитията от деветдесет и четвърта? Какво се е случило през нощта на 30 юли същата година? Кой е убил кмета и семейството му? Защо избягахте? И какво всъщност правите в сутерена на някакво училище?

– Ще те заведа и сам ще разбереш.

Сержант Круз откара с патрулната кола мен и Кърк Харви до хълмовете на Холивуд, за да погледаме ширналия се пред нозете ни град.

– Има ли някаква особена причина да дойдем тук? – запитах по едно време Харви.

– Леонбърг, смяташ ли, че познаваш Лос Анджелис?

– Донякъде…

– Актьор ли си?

– Не съвсем.

– Пфу! Значи си като останалите. Познаваш само блясъка: имението Мармонт, ресторант „Найс Гай“, „Родео Драйв“ и Бевърли Хилс.

– Роден съм в скромно семейство от Куинс.

– Няма значение къде си роден, хората ще съдят за теб според това, накъде отиваш. Каква е съдбата ти, Леонбърг? Какво е за теб изкуството? Какво си готов да направиш за него?

– Какво искате да кажете, Кърк? Говорите като водач на някаква секта.

– От двайсет години работя над тази пиеса! От значение е всяка дума, всяка пауза на актьорите. Това е шедьовър, чуваш ли ме? Но ти не можеш да разбереш, не можеш да схванеш. Вината не е твоя, Леонбърг, че си се родил идиот.

– Нали можем все пак да избегнем обидите?

Той не отвърна нищо и продължи да гледа огромния град.

– На път! – възкликна неочаквано той. – Ще ти покажа! Ще ти покажа другото население на Лос Анджелис, онова, което е било измамено от миража на славата. Ще ти покажа града на прекършените мечти и на ангелите с опърлени криле.

Той обясни на сержант Круз откъде да мине, за да стигне до малка гостилница за хамбургери, след което ме накара да вляза сам и да поръчам за трима. Послушах го, без да разбирам какво има предвид. Приближих до бара и разпознах нисичкия господин с прекалено широката полицейска униформа, когото бях видял на сцената два часа преди това.

– Добре дошли в „Ин-ен-аут“, какво ще обичате? – запита той.

– Видях ви преди малко – казах му аз. – Нали вие участвахте в репетицията на „Черната нощ“?

– Да.

– Не приключи добре.

– Често става така, маестро Харви е много взискателен.

– По-скоро ми се струва, че е напълно откачен.

– Не говорете такива неща. Той си е такъв. Заел се е с голям проект.

– „Черната нощ“ ли?

– Да.

– И какво представлява това?

– Само посветените могат да разберат.

– Посветени в какво?

– Не съм съвсем сигурен.

– Някой ми спомена за легенда – подхвърлих аз.

– Да, че „Черната нощ“ ще се превърне в най-великата пиеса на всички времена!

Лицето му изведнъж грейна, обзе го възбуда.

– Можете ли да ми покажете текста на тази пиеса? – запитах го.

– Никой не притежава текста. Известна е само първата сцена.

– Защо приемате да се отнасят така с вас?

– Погледнете ме: пристигнах тук преди трийсет години. От трийсет години опитвам да пробия като актьор. Сега съм на петдесет, печеля седем долара на час и нямам нито социална осигуровка, нито застраховка. Нямам и семейство. Нищо нямам. „Черната нощ“ е последният ми шанс да пробия. Какво ще поръчате?

Няколко минути по-късно се върнах при колата с плик хамбургери и пържени картофки.

– Е? – запита ме Харви.

– Видях един от вашите актьори.

– Зная. Сержант Круз, ако обичате, карайте по булевард „Уестуд“. Има един шикозен бар, нарича се „Фламинго“, няма как да го пропуснете. Ще се отбия да пийна нещо.

Круз се подчини и подкара колата. Харви беше колкото неприятен, толкова и харизматичен. Когато стигнахме пред „Фламинго“, познах един от портиерите: беше актьорът, с когото разговарях в кафенето с поничките. Тръгнах към него, но той побърза да се качи в луксозната кола на новодошли клиенти и отиде да я паркира.

– Вървете да заемете маса – казах на Харви. – Аз ще дойда след малко.

Сетне бързо отидох до луксозната кола и седнах на мястото до водача.

– Какво правите? – запита ме портиерът.

– Помните ли ме? – запитах го аз, като му показах полицейската си значка. – Разговаряхме с вас по време на репетицията на „Черната нощ“.

– Да, вярно.

Той подкара към обширния открит паркинг.

– Какво представлява „Черната нощ“?

– В Лос Анджелис всички говорят за нея. Онези, които вземат участие…

– Ще пожънат небивал успех. Зная. Можете ли да ми кажете нещо, което все още не знам?

– Какво например?

Тогава се сетих за въпрос, който трябваше да задам на служителя в „Ин-ен-аут“:

– Смятате ли, че Кърк Харви би могъл да е убиец?

– Очевидно – отвърна без колебание мъжът. – Не го ли видяхте? Ако му противоречите, е готов да ви смачка като муха.

– Досега проявявал ли е насилие?

– Нима не е достатъчно да го чуе човек как крещи?

Той паркира колата и излезе. После се отправи към свой колега, седнал на пластмасова градинска маса, който връщаше ключовете след съответното обаждане от ресторанта. Той подаде една връзка на моя човек и му посочи колата, която трябва да закара пред входа.

– Какво е за вас „Черната нощ“? – упорствах аз.

– Възмездие – отвърна ми той, сякаш това се разбираше от само себе си.

Сетне се качи в черното беемве и потегли, като ме остави насаме с куп въпроси и много малко отговори.

Отправих се към „Фламинго“, който беше само на една пряка от паркинга. Щом влязох, веднага разпознах служителя на входа: това беше актьорът в ролята на труп. Той ме придружи до масата на Кърк, който вече отпиваше от чашата мартини. Дойде сервитьорка, за да ми донесе менюто. Оказа се, че това е актрисата, която бях видял преди малко.

– Е? – погледна ме въпросително Харви.

– Какви са тези хора?

– Те са от онези, които са очаквали славата и все още я очакват. Това е посланието, което обществото ви отправя всеки божи ден: слава или смърт. Те ще очакват славата, докато пукнат, защото в един момент двете се сливат в едно.

Тогава аз го запитах направо:

– Кърк, вие ли убихте кмета и семейството му?

Той избухна в смях, допи мартинито и погледна часовника си.

– Време е. Трябва да отивам да работя. Откарай ме, Леонбърг!

Сержант Круз ни откара до Бърбанк, северно от Лос Анджелис. На адреса, който даде Харви, имаше селище от каравани.

– Последна спирка – каза ми любезно Кърк. – Радвам се, че се видяхме, Леонбърг.

– Тук ли работите? – запитах го аз.

– Тук живея – отвърна той. – Трябва да облека работната униформа.

– Каква е професията ви?

– Нощен чистач съм в „Юнивърсъл Студиос“. Аз съм като всички онези, които видя тази вечер, Леонбърг: оставих се моите мечти да ме погубят. Смятам, че съм велик режисьор, но мия тоалетните на великите режисьори.

И така, оказа се, че бившият началник на полицията в Орфия е станал режисьор и води мизерно съществуване в предградията на Лос Анджелис.

Кърк излезе от колата. Аз го последвах, за да взема чантата си от багажника и да му дам визитната си картичка.

– Много бих искал да се срещнем още веднъж утре – предложих му. – Трябва на всяка цена да доведа докрай това разследване.

Говорейки, ровех в чантата и сред вещите ми Кърк забеляза броя на „Орфия Кроникъл“.

– Може ли да взема този вестник? – помоли той. – Ще му хвърля едно око през почивката и ще освежа някои отдавнашни спомени.

– Заповядайте – отвърнах аз и му подадох вестника.

Кърк го разгърна и погледна първата страница:

Тайнствена пиеса

за откриването на театралния фестивал

– Мамка му! – възкликна той.

– Какво има?

– Коя е тази тайнствена пиеса?

– Нямам представа… Да ви кажа честно, съмнявам се, че самият кмет Браун знае.

– Ами ако това е знак? Знакът, който очаквам от двайсет години насам!

– Знак за какво? – учудих се аз.

Харви ме погледна като обезумял и ме хвана за раменете.

– Леонбърг! Искам да представя „Черната нощ“ на фестивала в Орфия!

– Какво говорите? Фестивалът е след две седмици. Вие репетирате от двайсет години, а все още сте на първата сцена.

– Ти не разбираш…

– Какво не разбирам?

– Леонбърг, искам да бъда включен в програмата на фестивала в Орфия. Искам да представя „Черната нощ“. Така и ти ще получиш отговори на всичките си въпроси.

– За убийството на кмета ли?

– Да, ще научиш всичко. Ако ми позволите да представя „Черната нощ“, ще научиш всичко! Вечерта на премиерата истината за този случай ще излезе наяве!

Незабавно се обадих на Ана, за да ѝ опиша положението:

– Харви твърди, че ако му дадем възможност да представи своята пиеса, ще ни разкрие кой е убил кмета Гордън.

– Какво? Значи той знае всичко?

– Поне така твърди.

– Да не би да блъфира?

– Може да ти се стори странно, но аз му вярвам. Цяла вечер отказва да отговори на въпросите ми и се канеше да си отиде, когато видя първа страница на „Орфия Кроникъл“. Реакцията му беше незабавна: предложи да ми разкрие истината, ако му позволим да представи своята прословута пиеса.

– Или пък този откачен сам е убил кмета и семейството му и се кани да се саморазобличи? – предположи Ана.

– За това не бях се сетил – признах аз.

– Кажи на Харви, че ние сме съгласни – заяви Ана. – Аз ще се погрижа желанието му да бъде изпълнено.

– Наистина ли?

– Да. Ще трябва да го доведеш тук. В най-лошия случай ще накараме да го арестуват, вече ще бъде под наша юрисдикция. Ще бъде принуден да говори.

– Много добре – съгласих се аз. – Изчакай да го питам.

Отидох при Кърк, който ме очакваше пред караваната.

– В момента разговарям със заместник-началника на полицията в Орфия – обясних му аз. – Тя потвърди съгласието си.

– За глупак ли ме вземате! – кресна сърдито Харви. – Откога полицията определя програмата на фестивала? Искам писмено потвърждение от кмета на Орфия. Ще ви продиктувам моите условия.

* * *

Поради часовата разлика на Източния бряг беше единайсет вечерта. Ана обаче нямаше друг изход, освен да потърси кмета Браун у дома.

Когато спря пред къщата, видя, че на партера свети. Ако имаше късмет, кметът нямаше да си е легнал.

Алън Браун наистина не спеше. Сновеше в своя домашен кабинет и препрочиташе словото, с което обявяваше на своите сътрудници, че подава оставка. Така и не бе намерил решение за пиесата на откриването. Останалите трупи бяха аматьорски и прекалено скромни, за да привлекат достатъчно зрители, които да напълнят Големия театър в Орфия. Не можеше да понесе мисълта, че залата ще остане три четвърти празна, а това бе неприемливо и от финансова гледна точка. Решил бе утре, четвъртък, да събере служителите в кметството и да им съобщи, че напуска поста. Както бе предвидено, в петък щеше да свика пресконференция, за да оповести новината.

Чувстваше, че се задушава. Въздухът не му стигаше. Понеже репетираше словото на глас, прозорецът остана затворен, да не би да го чуе Шарлот, която си бе легнала в спалнята точно над кабинета. Накрая не издържа, разтвори широко френския прозорец, който гледаше към градината, и нощната свежест нахлу в стаята. Уханието на розовите храсти му донесе известно успокоение. Продължи, този път шепнешком: Госпожи и господа, с безкрайно съжаление ви съобщавам, че днес съм ви събрал, за да обявя, че тази година фестивалът в Орфия няма да се състои. Знаете колко близко съм свързан с това събитие както в личен план, така и като политик. Въпреки всичките ми усилия, не успях да превърна фестивала в онзи празник на духа, който да стане емблема на нашия град. Провалих се в осъществяването на най-важния проект през моя мандат. Ето защо с искрено вълнение обявявам пред вас, че подавам оставка от длъжността кмет на Орфия. Исках вие първи да научите това. Разчитам да запазите по въпроса пълна дискретност до назначената за петък пресконференция.

Почувства едва ли не облекчение. Бе хранил прекалено много амбиции за себе си, за Орфия и за този фестивал. Когато обяви проекта, все още беше само заместник-кмет. Представял си бе как той ще се превърне в едно от основните културни събития в щата, а защо не и в страната. Нещо като „Сънданс“1 в областта на театъра. Всичко обаче бе на път да се провали с гръм и трясък.

В този момент някой позвъни на входната врата. Кой би могъл да го търси по това време? Отиде да отвори. Разбудена от шума, Шарлот слизаше по стълбите, като се загръщаше с домашния халат. Той погледна през шпионката и видя Ана в полицейска униформа.

– Алън – каза му тя, – страшно съжалявам, че ви притеснявам по това време. Не бих си позволила да дойда, ако не беше твърде важно.

Малко по-късно, в кухнята Шарлот вече приготвяше чай, когато с изумление чу Ана да произнася едно име.

– Кърк Харви ли? – повтори тя.

– И какво иска този откачен? – запита видимо подразнен Алън.

– Поставил е театрална пиеса и би желал да я представи на фестивала в Орфия. В замяна той…

Ана не успя да довърши изречението, защото Алън скочи от стола. Беше пребледнял като платно.

– Театрална песа ли? Разбира се! Смяташ ли, че би могъл да осигури за няколко вечери пълен салон в Големия театър?

– Твърди се, че това била пиесата на века – отвърна Ана и показа снимка на афиша върху вратата на залата за репетиции.

– Пиесата на века! – повтори кметът Браун, готов на всичко, само и само да спаси положението.

– В замяна Харви ще ни разкрие ключови сведения за четворното убийство през 1994 година и по всяка вероятност за убийството на Стефани Мейлър.

– Скъпи – обади се тихо Шарлот Браун, – не смяташ ли, че…

– Смятам, че това е небесен дар! – възкликна ликуващо Алън.

– Той има определени изисквания – предупреди Ана и разгърна листа, на който си бе водила бележки. – Иска апартамент в най-добрия хотел на града, поемане на всички разходи и предоставяне на негово разположение на Големия театър за репетициите. Освен това претендира за договор, подписан лично от вас. Затова и си позволих да дойда толкова късно.

– А не желае ли хонорар? – зачуди се кметът Браун.

– Изглежда, че не.

– Амин! Това напълно ме устройва. Дай ми този лист да го подпиша. И побързай да съобщиш на Харви, че ще бъде начело на афиша за фестивала. Още утре да се качва на първия самолет за Ню Йорк. Ще му предадеш ли? На всяка цена трябва да бъде до мен в петък за пресконференцията.

– Много добре – отвърна Ана. – Ще му съобщя.

Кметът Браун извади писалката и добави в края на документа лично потвърждение, след което се подписа.

– Ето, Ана. Сега е твой ред.

Ана си тръгна, но когато кметът затвори вратата след нея, тя не слезе веднага по стъпалата. Остана на площадката и чу разговора между кмета и жена му.

– Ти си луд да оказваш доверие на Харви! – каза Шарлот.

– Мила, това е тъй неочаквано!

– Значи, той ще се завърне в Орфия! Даваш ли си сметка какво означава това?

– Означава, че ще спаси кариерата ми – отвърна Браун.

* * *

Най-после телефонът ми даде признаци на живот.

– Джеси – каза ми Ана, – кметът е съгласен. Подписа се под всички претенции на Харви. Иска да бъдете в Орфия в петък сутринта за пресконференцията.

Съобщих това на Харви, който веднага изпадна в необикновена възбуда.

– Да, по дяволите! – провикна се той. – Да, да! Пресконференция и всичко останало! Може ли да видя подписано писмото? Искам да бъда сигурен, че не ме мотаете.

– Всичко е наред – уверих го аз. – Писмото е у Ана.

– Тогава нека ми го изпрати по факс!

– По факс ли? Харви, кой в наши дни има факс?

– Не ме интересува, аз съм звезда!

Започвах да губя търпение, но се постарах да запазя спокойствие. Кърк вероятно притежаваше решаваща информация. Управлението в Орфия разполагаше с факс и Ана предложи да изпрати писмото до кабинета на сержант Круз, където също имаше факс.

Половин час по-късно в управлението на калифорнийската пътна полиция Харви гордо препрочиташе факса.

– Чудесно! – възкликна той. – „Черната нощ“ ще бъде играна на сцена!

– Харви – обадих се аз, – след като имате гаранция, че пиесата ви ще бъде представена в Орфия, бихте могли да ми кажете какво знаете за четворното убийство през деветдесет и четвърта година.

– Вечерта на премиерата ще научите всичко, Леонбърг!

– Премиерата е на 26 юли, а ние не можем да чакаме дотогава. Полицейското разследване зависи от вас.

– Нищо преди двайсет и шести, точка по въпроса!

Кипях вътрешно.

– Харви, искам да чуя всичко тук и сега. В противен случай пиесата ви отпада.

Той ме погледна презрително:

– Затваряй си устата, Леонищожество! Как се осмеляваш да ми отправяш заплахи? Аз съм велик режисьор! Ако продължаваш, ще те накарам да оближеш земята пред краката ми!

Това вече беше прекалено. Не се сдържах, сграбчих Харви за яката и го притиснах в стената.

– Говорете! – креснах му аз. – Говорете или ще ви избия зъбите! Искам да чуя какво ви е известно! Кой е убиецът на семейство Гордън?

Харви се развика за помощ, сержант Круз дотича и ни разтърва.

– Искам да подам жалба срещу този човек! – заяви Харви.

– Невинни загубиха живота си заради вас, Харви! Няма да ви оставя на мира, докато не проговорите.

Сержант Круз ме изведе от кабинета, за да се успокоя, но аз бях до такава степен разярен, че реших да се махна от управлението. Взех такси, което ме откара до селището от каравани, където живееше Кърк Харви. Осведомих се коя е неговата и с един ритник изкъртих вратата. Заех се да претърся вътрешността. Ако отговорът се криеше в пиесата, достатъчно бе да открия текста. Намерих различни книжа без всякакъв интерес. Най-сетне, в дъното на едно чекмедже попаднах на папка с логото на полицията в Орфия. Вътре имаше полицейски снимки на телата на семейство Гордън и на Меган Падалин. Това беше изчезналото от архива досие на разследването през 1994 година.

В този момент дочух вик: беше самият Кърк Харви.

– Какво правиш тук, Леонбърг? – кресна той. – Излизай веднага!

Нахвърлих се върху него и двамата се затъркаляхме в прахоляка. Ударих го няколко пъти с юмрук в корема и по лицето.

– Хора намериха смъртта си, Харви! Разбирате ли? Този случай стана причина да изгубя всичко, на което най-много държах! А вие криете тази тайна цели двайсет години! Сега трябва да говорите!

Последният ми удар го бе повалил на земята и затова го ритнах в ребрата.

– Кой се крие зад всичко това?

– Не зная! – изохка той. – Не зная! И аз от двайсет години се питам същото.

Обитателите на селището се бяха обадили на полицията и няколко патрулни коли довтасаха с включени сирени. Полицаите се нахвърлиха върху мен, притиснаха ме в капака на една от колите и грубо ми сложиха белезници.

Погледнах към превития на две Харви, който все още лежеше на земята. Какво ме бе прихванало, че го пребих? Вече не можех да се позная. Явно нервите ми не бяха издържали. Това разследване не ми даваше мира. Демоните на миналото бяха на път отново да изплуват.

ДЕРЕК СКОТ

Последните дни на август 1994 година. Беше изминал месец от четворното убийство. Обръчът все повече се затягаше около Тед Тененбаум: към нашите подозрения се прибави и изнудването от страна на кмета, за да не бави строителните работи на „Кафе Атена“.

Макар изтеглените от Тененбаум суми да съвпадаха с внесените от кмета Гордън както по количество, така и по време, те не представляваха конкретни улики. Искахме да разпитаме Тененбаум за причините, поради които бе теглил тези пари, но от друга страна трябваше да бъдем предпазливи. Ето защо го призовахме официално в регионалния център на щатската полиция. Както трябваше да се очаква, той пристигна, придружен от своя адвокат Робин Стар.

– Нима смятате, че кметът Гордън ме е изнудвал? – запита подигравателно Тененбаум. – Сержант Скот, това от ваша страна започва все повече да прилича на бълнуване.

– Господин Тененбаум – отвърнах му аз, – по едно и също време една и съща парична сума, само с няколко хиляди долара разлика, е излязла от вашата сметка и е влязла в сметката на кмета Гордън.

– Знаете ли, сержант – намеси се Робин Стар, – всеки ден милиони американци извършват едни и същи парични преводи, без да знаят това.

– Защо сте теглили тези суми, господин Тененбаум? – запита Джеси. – Все пак става въпрос за половин милион долара. На нас ни е известно, че те не са вложени в строителството на вашия ресторант. Проверили сме и това.

– Проверили сте благодарение на добрата воля на моя клиент – напомни ни Стар. – А какво прави господин Тененбаум със своите пари си е негова работа.

– След като няма какво да криете, господин Тененбаум, защо просто не ни кажете за какво сте похарчили тази сума?

– Обичам да излизам, да ходя на вечери, да си живея живота. Няма за какво да се оправдавам пред когото и да било – възрази Тененбаум.

– Разполагате ли с квитанции, които да потвърдят думите ви?

– Ами ако парите са ми трябвали за издръжката на разни момичета? – иронично подхвърли той. – А такива момичета не издават квитанции. Стига шеги, господа, тези пари са законни, наследил съм ги от баща ми. Правя с тях каквото си поискам.

В това отношение Тененбаум бе напълно прав. Знаехме, че няма да можем да изтръгнем от него нищо повече.

Майор Маккена напомни на мен и на Джеси, че разполагаме с куп улики срещу Тененбаум, но ни липсва решаващо доказателство, с което да го заковем. „До този момент – каза ни Маккена – Тененбаум не е длъжен да опровергава каквото и да било. Вие не можете да докажете, че тъкмо неговата камионетка е била на улицата, не можете да докажете изнудването. Затова открийте улика, която да го принуди да признае обратното.“

Отново се заехме с разследването от самото начало: очевидно пропускахме нещо важно, което трябваше да открием. Във всекидневната на Наташа, затрупана с материали по случая, отново и отново проверявахме всички възможни хипотези, като всяка от тях неизменно ни насочваше към Тененбаум.

Постоянно сновяхме между „Кафе Атена“ и „Малката Русия“. Проектът на Дарла и Наташа бе на път да се осъществи. Те по цял ден готвеха, опитваха разни рецепти, а след това ги отбелязваха в голяма червена тетрадка, която щеше да се превърне в меню на техния ресторант. Двамата с Джеси бяхме първите щастливци, които се гощаваха с тях: всеки път когато се прибирахме у дома, независимо дали беше ден, или нощ, в кухнята ни очакваха поредните специалитети. Впрочем веднъж, когато споменах за прочутите сандвичи на Наташа, едва не избухна дипломатически скандал.

– Кажете ми, моля ви, дали ще включите във вашето меню онези страхотни сандвичи със задушено месо?

– Значи, си ги опитвал? – възмути се Дарла.

Едва тогава разбрах, че съм направил гаф, а Наташа се постара да потуши огъня.

– Приготвих сандвичи на Джеси, когато миналата седмица взеха самолета за Монтана.

– Нали се бяхме уговорили да им даваме да опитват всичко пред нас, за да видим реакцията им – оплака се Дарла.

– Съжалявам – извини се Наташа. – Жал ми беше при мисълта, че ще потеглят тъй рано сутринта, за да прекосят цялата страна.

Реших, че с това случаят е приключен. Ала няколко дни по-късно, когато бяхме само двамата, Дарла отново отвори дума за тези сандвичи.

– Знаеш ли, Дерек – каза ми тя, – още не мога да се примиря с номера, който ми погоди Наташа.

– Ти пак ли за онези нещастни сандвичи? – учудих се аз.

– Да. За теб може би не е кой знае какво, но когато веднъж загубиш доверие в партньора си, нещата започват да куцат.

– Не смяташ ли, че прекаляваш, Дарла?

– Ти на чия страна си, на моя или на нейна?

Струва ми се, че Дарла, която нямаше за какво да завижда на когото и да било, донякъде ревнуваше Наташа. Но според мен нямаше момиче, което в един или друг момент да не е ревнувало Наташа: тя беше по-умна, по-привлекателна, по-красива. Където и да се появеше, всички погледи се отправяха към нея.

Що се отнася до разследването, двамата с Джеси се съсредоточихме върху онова, което можехме да докажем. Една подробност определено биеше на очи: поне за двайсет минути Тененбаум бе отсъствал от Големия театър. Самият той твърдеше, че не е мърдал от там. Следователно ние трябваше да докажем, че лъже. В това отношение все още разполагахме с известни възможности. Бяхме разпитали всички доброволци, но не бяхме разговаряли с театралната трупа, играла на откриването, тъй като подозренията паднаха върху Тененбаум едва след края на фестивала.

За съжаление, въпросната трупа от университета в Олбъни се беше разпаднала. Повечето студенти, от които бе съставена, бяха завършили следването и се бяха пръснали из цялата страна. За да печелим време, аз и Джеси решихме да се заемем с онези, които все още живееха в щата Ню Йорк, като си поделихме работата.

Късметът се усмихна на Джеси, когато се срещна и разговаря с Бъз Ленард, режисьор на трупата, който все още работеше в университета.

Когато Джеси му споменал за Тед Тененбаум, Бъз Ленард веднага си спомнил:

– Дали съм забелязал нещо странно в държанието на дежурния пожарникар вечерта на откриването? Забелязах преди всичко, че изобщо не му пука. Към 19 часа в една от гримьорните се запали сешоар. Този тип се оказа напълно неоткриваем и се наложи сам да се справям с положението. За щастие, наблизо имаше пожарогасител.

– Значи твърдите, че в 19 часа пожарникарят е отсъствал?

– Твърдя го, разбира се. Когато се развиках, дотичаха актьори от съседната гримьорна. Те също могат да го потвърдят. Що се отнася до вашия пожарникар, той като по чудо се появи към 19 и 30 и така можах да му кажа какво мисля за него.

– Излиза, че пожарникарят е отсъствал най-малко половин час? – искал да се увери Джеси.

– Със сигурност – уверил го Бъз Ленард.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Четвъртък, 10 юли 2014 г.

16 дни преди премиерата

Прекарах нощта в килията. На сутринта ме изкараха оттам и ме отведоха в един кабинет, където ме очакваше свалена телефонна слушалка. Обаждаше се майор Маккена.

– Джеси – кресна ми той, – да не си се побъркал? Да пребиеш някакъв нещастник, като преди това си обърнал наопаки караваната му!

– Съжалявам, шефе. Той твърдеше, че разполагал с важна информация за четворното убийство през 1994 година.

– Изобщо не са ми притрябвали извиненията ти! Нищо не оправдава това, че си си изпуснал нервите. Освен ако психически не издържаш и повече не си в състояние да водиш това разследване.

– Ще се оправя, шефе, обещавам.

Майорът въздъхна дълбоко, след което, неочаквано омекнал, каза:

– Виж какво, Джеси, мога да си представя какво ви струва отново да преживеете случилото се през деветдесет и четвърта. Само че трябва да се владееш. Наложи се да използвам всичките си връзки, за да те измъкна.

– Благодаря, шефе.

– Харви няма да подава жалба, ако обещаеш да не се приближаваш повече до него.

– Добре, шефе.

– В такъв случай качвай се на първия самолет за Ню Йорк и идвай тук да си довършиш работата.

Докато аз се завръщах от Калифорния, Ана и Дерек се срещнаха с Бъз Ленард, режисьорът на пиесата, представена на откриването, който сега живееше в Ню Джърси и работеше като преподавател по драматично изкуство в една гимназия.

На отиване Дерек описа на Ана положението.

– През 1994 година имаше две основни улики срещу Тед Тененбаум: изтеглените суми, за които вече знаехме, че не са похарчени от него, и отсъствието му по време на възникнал пожар зад кулисите на Големия театър. Вероятността по това време той да не е бил в сградата беше от изключително значение. Един от тогавашните свидетели, Лена Белами, живуща на няколко къщи от дома на Гордънови, твърдеше, че е забелязала камионетката на Тененбаум на улицата в момента на изстрелите, докато самият Тененбаум уверяваше, че не е напускал театъра, където беше дежурен пожарникар. Така че имахме думите на Белами срещу думите на Тененбаум. Впоследствие режисьорът Бъз Ленард ни съобщи, че преди началото на представлението в една от гримьорните се е запалил сешоар, а Тененбаум се е оказал неоткриваем.

– Значи, щом Тененбаум не е бил в Големия театър, именно той се е качил в камионетката и е отишъл да застреля кмета Гордън и семейството му – заключи Ана.

– Точно така.

Бъз Ленард, прехвърлил шейсетте и пооплешивял, ги посрещна в салон, където на стената в рамка висеше афиш от представлението през 1994 година.

– Онази постановка на „Вуйчо Ваньо“ на фестивала в Орфия беше паметна. Не забравяйте, че актьорите бяха студенти: по онова време фестивалът правеше първите си стъпки и кметството в Орфия не можеше да разчита на професионална трупа. Затова пък ние показахме на публиката нещо изключително. Десет вечери поред салонът остана пълен до краен предел и критиците бяха единодушни. Същински триумф. При този успех всички смятаха, че на изпълнителите им предстои бляскава театрална кариера.

Нямаше съмнение, че Бъз Ленард с удоволствие си припомня онова време. За него четворното убийство не беше нищо повече от обикновено произшествие.

– И какво стана? – полюбопитства Дерек. – Останалите участници от трупата направиха ли кариера като вас?

– Не, никой не избра това поприще. Не мога да им се сърдя, много трудно е да се пробие. Изпитах го на собствен гръб. Прицелил се бях в Бродуей, а се приземих в тази гимназия от предградията. От всички единствено Шарлот Керъл можеше наистина да стане звезда. Изпълняваше ролята на Елена, съпругата на професор Серебряков. Беше изключителна. Когато излезеше на сцената, привличаше всички погледи. С особеното си простодушие и непосредственост определено беше над всички. Притежаваше силно присъствие. Откровено казано, успехът на пиесата по време на фестивала дължахме на нея. Ние изобщо не можехме да се мерим с малкия ѝ пръст.

– Защо не е продължила кариерата си?

– Не държеше на нея. Беше последна година в университета, а следваше ветеринарна медицина. Доколкото знам, сега има клиника за животни в Орфия.

– Я почакайте – сети се внезапно Ана. – Шарлот, за която говорите, не е ли Шарлот Браун, съпругата на кмета на Орфия?

– Точно тя е – кимна Бъз Ленард. – Двамата се запознаха по повод пиесата и се влюбиха от пръв оглед. Бяха чудесна двойка. Присъствах на сватбата им, но с годините прекъснахме връзка. Жалко.

Ред бе на Дерек да запита:

– Това означава, че очарователната приятелка на Кърк Харви през 1994 година е била Шарлот, бъдещата съпруга на кмета?

– Именно. Вие не го ли знаехте, сержант?

– Ни най-малко – призна Дерек.

– Имайте предвид, че този Кърк Харви беше досаден идиот, ченге с претенции и пълна нула в областта на изкуството. Искаше да стане драматург и режисьор, но нямаше талант за пет пари.

– Самият той твърди, че първата му пиеса имала известен успех.

– Успехът ѝ се дължеше изцяло на това, че Шарлот играеше в нея. Тя изнесе всичко на гърба си. Самата пиеса изобщо не струваше. Ала Шарлот би могла да плени публиката дори ако чете на сцената телефонния указател. Беше прекрасна. Впрочем така и не мога да си обясня как момиче като нея би могло да има нещо общо с тип като Харви. Една от мистериите, които понякога ни поднася животът. Всички сме срещали необикновени във всяко отношение момичета, хлътнали по типове, колкото грозни, толкова и тъпи. В крайна сметка онзи нещастник се оказа толкова некадърен, че дори не можа да я задържи.

– Колко време бяха заедно?

Бъз Ленард се замисли, преди да отговори:

– Една година, струва ми се. Харви обикаляше нюйоркските театри, Шарлот също. Така се запознаха. Тя за пръв път игра на сцена и нейният успех даде криле на Харви. Това стана през пролетта на 1993 година. Тогава тъкмо започвахме репетициите на „Вуйчо Ваньо“. Той си въобрази какво ли не, реши, че притежава талант, и се зае да пише собствена пиеса. Когато се разчу, че в Орфия ще се провежда театрален фестивал, бе уверен, че неговата пиеса ще бъде избрана за основна постановка. Аз обаче я прочетох и се убедих, че не става за нищо. Същевременно предложих на художествения комитет „Вуйчо Ваньо“ и след няколко прослушвания избраха нас.

– Харви сигурно не е можал да ви прости!

– О, да! Твърдеше, че съм го предал, че ако не бил той, нямало да се сетя да предложа пиеса за фестивала. Това си беше вярно. Но така или иначе, неговата пиеса никога нямаше да бъде поставена. Самият кмет беше против.

– Имате предвид кмета Гордън?

– Да. Веднъж ме покани на среща в кабинета си и тогава дочух разговора между двамата. Трябва да е било в средата на юни. Бях подранил и чаках пред вратата. Внезапно тя се отвори и Гордън изблъска Харви навън. Каза му: „Пиесата ви е ужасна, Харви. Докато съм жив, няма да позволя тя да се играе в моя град! Вие сте срам за Орфия“. При тези думи кметът разкъса пред очите на всички текста на пиесата, който Харви му беше дал.

– Значи кметът каза, „докато съм жив“? – запита Дерек.

– Повтарям буквално думите му – увери ни Бъз Ленард. – Не случайно, когато беше убит, всички се запитахме дали Харви не е замесен. На всичко отгоре на другия ден след смъртта на кмета Харви обсеби сцената на Големия театър през втората част на вечерта, след нашето представление, за да рецитира своя отвратителен монолог.

– Кой му позволи? – заинтересува се Дерек.

– Възползва се от общата бъркотия след четворното убийство. Твърдеше наляво и надясно, че имал уговорка с кмета Гордън, и организаторите отстъпиха.

– А защо не съобщихте на полицията за този разговор между кмета Гордън и Кърк Харви?

– Имаше ли смисъл? – отвърна Бъз, като сви устни. – Щеше да бъде неговата дума срещу моята. А и честно казано никак не ми се вярваше този тип да избие цяло семейство. Беше толкова некадърен, че будеше смях. След края на „Вуйчо Ваньо“, когато зрителите вече ставаха, за да напуснат залата, той се появяваше на сцената и се провикваше: „Внимание, вечерта не е приключила! Следва „Аз, Кърк Харви“ от и в изпълнение на прочутия Кърк Харви!“.

Ана не можа да се сдържи и прихна.

– Това някаква шега ли е? – запита тя.

– Каква ти шега? Съвсем сериозен съм, госпожо – увери я Бъз Ленард. – И тогава той захващаше монолог, от който още си спомням първите думи: „Аз, Кърк Харви, човекът без пиеса!“. Забравил съм продължението, но само да видите как бързахме тогава да излезем от кулисите и да се качим на балкона, за да го гледаме как си дере гърлото. И така всяка вечер, до края на фестивала. Зрителите си тръгваха, но той невъзмутимо продължаваше, макар в залата да оставаха само техниците и чистачите. След като приключеше, слизаше от сцената и изчезваше, без никой да му обърне каквото и да било внимание. Понякога чистачите свършваха работа по-рано, така че веднъж последният прекъсна Харви по средата на неговия монолог. Каза му: „Достатъчно, господине! Трябва да си вървите, ще заключваме залата“. След това светлините угасваха. И докато Харви се самоунижаваше по този начин, Алън Браун идваше при нас и ухажваше Шарлот, която сядаше до него. Прощавайте, но защо се интересувате от тези подробности? По телефона споменахте за някакъв инцидент.

– Точно така, господин Ленард – отвърна Дерек. – Интересуваме се по-конкретно от възникнал пожар в една от гримьорните заради неизправен сешоар преди премиерата на „Вуйчо Ваньо“.

– А, добре си спомням, защото след това инспекторът ме разпитва дали в държанието на дежурния пожарникар е имало нещо необичайно.

– Това е бил моят колега по онова време, Джеси Розенбърг – обясни Дерек.

– Вярно, Розенбърг се казваше. Казах му, че пожарникарят е бил нервен и най-важното, когато в 19 часа се запали онзи сешоар, никой не можа да открие пожарникаря. За щастие, един от актьорите намери пожарогасител и се справи с положението, преди да пламне цялата гримьорна. Разминахме се с голямо нещастие.

– Според тогавашния доклад пожарникарят се е появил отново към 19 и 30 – каза Дерек.

– Да, и аз това си спомням. Но след като сте чели свидетелските ми показания, защо изобщо бихте път дотук? Та оттогава са минали двайсет години… Нима се надявате да научите от мен нещо повече?

– В доклада пише, че сте се намирали в коридора, видели сте пушек под вратата на една гримьорна и сте извикали дежурния пожарникар, но никой не могъл да го открие.

– Точно така – потвърди Бъз Ленард. – Отворих вратата, видях сешоара, който пушеше и беше на път да пламне. Всичко се случи много бързо.

– Разбирам – съгласи се Дерек. – Но докато препрочитах показанията ви, ми направи впечатление, че никой от присъстващите в гримьорната не е реагирал.

– Просто защото гримьорната беше празна – сети се внезапно Бъз. – Вътре нямаше никого.

– Но сешоарът е бил включен, така ли?

– Да – потвърди Бъз Ленард. – Чудно защо тогава това не ми е направило впечатление… Така се бях стреснал да не избухне пожар…

– Понякога има неща, които направо бодат очите, но ние не ги виждаме – припомни си приблизително Ана злокобната фраза, произнесена от Стефани.

– Кажете ми, Бъз, кой заемаше онази гримьорна? – продължи с въпросите Дерек.

– Шарлот Браун – отвърна веднага режисьорът.

– Откъде сте толкова сигурен?

– Защото повреденият сешоар беше неин. Добре си спомням. Още преди това разправяше, че ако стои дълго време включен, започва да прегрява и да пуши.

– Дали пък тя нарочно не го е оставила да прегрее? – зачуди се Дерек. – Защо?

– Няма такова нещо – увери го Бъз Ленард, опитвайки се да бъде точен в спомените си. – Онази вечер имаше сериозна повреда в електрическата инсталация. Предпазителите не можеха да издържат натоварването. Беше към 19 часа. Не съм забравил, защото до началото на представлението оставаше само един час, а аз се тревожех, че техниците не могат да се справят с предпазителите. Отне им време, но накрая успяха и малко след това за малко да избухне пожар.

– Това ще рече, че по време на повредата Шарлот е излязла от гримьорната – заключи Ана. – Оставила е включен сешоара, който е започнал да работи в нейно отсъствие.

– След като не е била в гримьорната, къде е била всъщност? – запита Дерек. – Все пак в сградата на театъра, нали?

– Ако е била зад кулисите, непременно щеше да дотича, защото се вдигна голяма врява – отбеляза Бъз Ленард. – Помня обаче, че тя дойде да ми се оплаче, че ѝ няма сешоара едва половин час по-късно. Сигурен съм, защото тъкмо в този момент бях в паника, че няма да сме готови за вдигането на завесата. Официалната част вече беше започнала и не можехме да си позволим каквото и да било закъснение. Шарлот се втурна в моята гримьорна да ми съобщи, че някой ѝ е взел сешоара. Много бях сърдит и затова ѝ казах: „Сешоарът ти гръмна и го хвърлихме на боклука. Прическата ти още не е готова! И защо си с мокри обувки?“. Спомням си, че обувките ѝ бяха подгизнали, все едно беше газила във вода. И всичко това само трийсет минути преди да излезем на сцената. Много бях притеснен!

– Значи, обувките ѝ са били мокри? – повтори Дерек.

– Да. Помня тази подробност, защото в онзи момент си мислех, че представлението ще се провали. Оставаха само трийсет минути до вдигането на завесата. След повредата на предпазителите, след пожара, който за малко да избухне, се оказа, че и главната ми изпълнителка се кани да излезе на сцената с мокри обувки, така че тогава изобщо не си представях какъв успех ни предстои да пожънем.

– А след това представлението протече нормално? – продължи с въпросите Дерек.

– Напълно.

– Кога научихте, че кметът Гордън и семейството му са убити?

– През антракта плъзна слух, но ние не му обърнахме особено внимание. Исках моите актьори да се съсредоточат върху пиесата. По време на продължението видях, че няколко души от публиката са напуснали салона, а сред тях и кметът Браун. Забелязах това, защото той седеше на първия ред.

– По кое време излезе кметът?

– Не бих могъл да ви кажа. Но ако ще ви помогне, имам видеокасета със запис на пиесата.

Бъз Ленард разрови куп предмети, натрупани по лавиците на библиотечния шкаф, и донесе една касета VHS.

– За спомен направихме запис на премиерата. Качеството не е твърде добро, такава беше техниката по онова време, но може би ще ви позволи да усетите атмосферата. Само обещайте, че ще ми я върнете.

– Разбира се – успокои го Дерек. – Благодаря ви, господин Ленард, много ни помогнахте.

Когато се разделиха с Бъз Ленард, Дерек имаше угрижен вид.

– Какво става, Дерек? – запита го Ана, докато се качваха в колата.

– Тази история с обувките – отвърна той. – Спомням си, че вечерта, когато бяха извършени убийствата, тръбата на автоматичната поливка у Гордънови се беше спукала и цялата морава пред къщата беше подгизнала.

– Нима смяташ, че Шарлот може да е замесена?

– Сега вече знаем, че в момента на убийствата тя не е била в Големия театър. Ако е отсъствала половин час, значи е имала достатъчно време да отиде до квартала Пенфийлд и да се върне, а всички са мислели, че е в гримьорната. Сещам се за казаното от Стефани Мейлър за онова, което и било пред очите ни, а ние не сме го видели. Ами ако през онази вечер, докато целият квартал Пенфийлд беше блокиран, а по пътищата из района бяха поставени заграждения, извършителят на четворното убийство се е намирал на сцената в Големия театър пред стотици зрители, които да му послужат като алиби?

– Как мислиш, тази касета дали ще ни помогне да изясним нещата?

– Надявам се, Ана. Ако успеем да огледаме публиката, възможно е да открием детайл, който ни е убягнал. Трябва да призная, че докато провеждахме тогава разследването, изобщо не обърнахме внимание на случващото се по време на спектакъла. Сега се насочихме натам само благодарение на Стефани Мейлър.

* * *

По същото това време Алън Браун седеше в своя кабинет в кметството и сърдито слушаше възраженията на своя заместник Питър Фрог:

– Значи, вашият жокер за фестивала е Кърк Харви? Бившият шеф на полицията? Трябва ли да ви напомня неговото изпълнение на „Аз, Кърк Харви“?

– Няма нужда, Питър, но изглежда новата му пиеса е чудесна.

– Откъде сте сигурен? Дори не сте я гледали? С ума си ли бяхте, когато обещахте в пресата сензационна театрална пиеса?

– А как трябваше да постъпя? Бях притиснат от Майкъл и се налагаше на всяка цена да намеря някакъв изход от положението. Питър, от двайсет години работим заедно, досега дал ли съм ти поне веднъж основание да се съмняваш в мен?

Вратата на кабинета се открехна и се показа главата на една секретарка.

– Помолих да не ме безпокоят! – ядоса се кметът Браун.

– Зная, господин кмете. Но имате непредвидено посещение: видният критик Мета Островски.

– Само той ни липсваше! – изплашено възкликна Питър Фрог.

Малко по-късно ухиленият до ушите Островски се беше излеврил на фотьойла срещу кмета и обясняваше колко е доволен, че е избягал от Ню Йорк, за да дойде в това очарователно градче, където всички го ценят по достойнство. Първият въпрос на кмета обаче го обля като студен душ:

– Господин Островски, така и не разбрах какво правите в Орфия?

– Любезната ви покана така ме трогна, че реших да присъствам на вашия прочут театрален фестивал.

– Но нали знаете, че фестивалът започва след две седмици? – напомни му кметът.

– Разбира се – отвърна Островски.

– В такъв случай защо?

– Как защо?

– Не разбирам защо?

– Какво не разбирате? – вдигна вежди Островски. – Изразявайте се по-ясно, приятелю, инак ще изпадна в глупаво положение.

Питър Фрог усети, че кметът губи търпение, и реши да се намеси.

– Кметът би искал да знае причината за вашето, така да се каже, преждевременно пристигане в Орфия.

– Причината за моето пристигане ли? Та нали вие сами ме поканихте. А след като пристигнах тъй доволен и добронамерен, ме питате какво правя тук? Изглеждате ми донякъде самовлюбен, или може би се лъжа? Ако предпочитате, ще се завърна в Ню Йорк и ще обявя пред всички, че в Орфия се шири арогантност и интелектуална непочтеност!

Кметът Браун неочаквано се сети нещо.

– Никъде няма да ходите, господин Островски! Оказва се, че се нуждая от вас.

– Ето, виждате ли колко добре направих, като дойдох!

– Утре, в петък, давам пресконференция, за да оповестя пиесата, с която ще бъде открит фестивалът. Това ще бъде световна предпремиера. Бих искал да бъдете до мен и да заявите, че това е най-изключителната пиеса, която сте виждали през цялата си кариера.

Остравски изгледа стъписано кмета, явно изненадан от това искане.

– Нима желаете да излъжа най-безсрамно пресата, възхвалявайки пиеса, която изобщо не съм виждал?

– Точно така – потвърди кметът Браун. – В замяна още тази вечер ще ви настаня в луксозен апартамент в хотел „Езерен Палас“, където можете да останете до края на фестивала.

– Дадено, приятелю! – възкликна въодушевено Островски. – Срещу апартамента ви обещавам най-жарките хвалебствия!

Когато Островски си тръгна, Браун възложи на своя заместник Фрог да се погрижи за престоя на критика.

– Луксозен апартамент в хотела за три седмици? Алън, вие сериозно ли? Това ще струва куп пари.

– Не се притеснявай, Питър. Ще намерим начин да уредим сметките. Ако фестивалът излезе успешен, със сигурност ще бъда преизбран и гражданите едва ли ще се интересуват с колко сме превишили бюджета. Ако трябва, ще орежем средствата за следващото издание на фестивала.

* * *

В Ню Йорк, в апартамента на семейство Идън Дакота отдъхваше в своята стая. Отпусната на леглото, вперила очи в тавана, тя плачеше без глас. Най-после бе напуснала болницата „Маунт Синай“ и се бе прибрала у дома.

Изобщо нямаше представа какви ги е вършила, след като в събота избяга от къщи. Смътно си спомняше, че бе отишла заедно с Лейла на някакво парти, където се надруса с кетамин, полят обилно с алкохол, а после броди из непознати места, в някакъв клуб, в нечий апартамент, момче, което я целува, а също и момиче. Припомни си как допиваше бутилка водка на покрива на някаква сграда, а после приближи до ръба, за да погледа движението на улицата долу. Тогава почувства как бездната неумолимо я притегля към себе си. Прииска ѝ се да скочи. Просто за да провери как е. Все пак не го направи. Може би това бе причината да се друса. За да събере някой ден смелост и да го направи. Да изчезне. Да намери покой. Полицаите я откриха в някаква уличка, където тя спеше, а дрехите ѝ бяха станали на дрипи. След гинекологичния преглед лекарите установиха, че не е била изнасилена.

Тя продължаваше да гледа тавана. Едра сълза се стече по бузата ѝ до ъгълчето на устните. Как можа да стигне дотук? До неотдавна беше добра ученичка, умна, амбициозна, която всички обичаха. Нищо не ѝ липсваше. Животът ѝ бе лек, без спънки, родителите ѝ винаги я бяха подкрепяли. Получаваше всичко, което пожелаеше. Но ето че се появи Тара Скалини, последва трагедията. От този момент нататък Дакота се ненавиждаше. Искаше ѝ се да унищожи сама себе си, да пукне веднъж завинаги. Искаше ѝ се да се дере с нокти до кръв, да си причинява болка и по белезите всички да се убедят колко се мрази и колко страда.

Баща ѝ Джери бе долепил ухо до вратата. Не чуваше дори дишането ѝ. осмели се и надникна. Тя мигом стисна клепки и се престори на заспала. Той приближи до леглото с приглушени от дебелия мокет стъпки, убеди се, че очите ѝ са затворени, и излезе от стаята. Прекоси просторния апартамент и отиде в кухнята, където го очакваше Синтия, седнала на висок стол пред барплота.

– Е, как е? – запита тя.

– Спи.

Джери си наля чаша вода и облегна лакти на барплота срещу жена си.

– Какво ще правим? – запита го тя с отчаяние в гласа.

– Не зная – въздъхна той. – На моменти си казвам, че нищо повече не може да се направи. Няма надежда.

– Джери, не мога да те позная. Та нали можеха да я изнасилят. Като те слушам такъв, имам чувството, че си се отказал от дъщеря си.

– Синтия, опитахме индивидуална терапия, семейна терапия, сеанси при гуру, при екстрасенс, водихме я при какви ли не лекари… Какво още можем да направим? Два пъти я подлагахме на дезинтоксикация и двата пъти нещата приключиха катастрофално. Вече не мога да позная дъщеря си. Какво искаш да ти кажа?

– Ти самият не опита, Джери!

– Какво имаш предвид?

– Вярно, води я при всякакви лекари, понякога я придружаваше, но ти самият нито веднъж не се опита да ѝ помогнеш!

– Но какво повече от лекарите бих могъл да направя?

– Какво повече би могъл да направиш ли? Та ти си неин баща, по дяволите! Не винаги си се държал с нея по този начин. Спомняш ли си колко близки бяхте двамата навремето?

– Отлично знаеш какво се случи междувременно!

– Зная, Джери! Тъкмо затова трябва да оправиш нещата. Само от теб зависи.

– А момичето, което умря? – ядоса се Джери. – Него мога ли да върна?

– Престани! Не можем да върнем времето назад. Нито ти, нито аз, нито който и да било. Отведи Дакота оттук, моля те, спаси я. Ню Йорк е на път да я убие.

– Къде да я отведа?

– Там, където бяхме щастливи. Отведи я в Орфия. Дакота има нужда от баща. Не от родители, които се карат от сутрин до вечер.

– Караме се, защото…

Джери неволно повиши глас и Синтия побърза да допре пръст върху устните му, за да го накара да млъкне.

– Спаси нашата дъщеря, Джери. Само ти можеш да го направиш. Тя трябва да се махне от Ню Йорк, отведи я далеч от призраците, които я измъчват. Върви, Джери, умолявам те. Върви и после се върни. Искам отново да намеря моя съпруг и моята дъщеря. Искам отново да намеря семейството си.

Синтия избухна в плач. Джери кимна разбиращо, тя свали пръст от устните му, а той излезе от кухнята и решително се отправи към стаята на дъщеря си. Отвори рязко вратата и отиде да вдигне щорите.

– Хей, какво правиш? – обади се недоволно Дакота и се надигна в леглото.

– Онова, което отдавна трябваше да направя.

Той отвори наслуки едно чекмедже, после друго и безцеремонно започна да рови вътре. Дакота скочи от леглото.

– Престани, тате! Престани! Доктор Лърн каза, че…

Тя се опита да му попречи, но Джери я отстрани със сила, която я изненада.

– Доктор Лърн каза, че трябва да престанеш да се друсаш! – кресна Джери и размаха във въздуха пакетчето с белезникав прашец, което бе открил.

– Остави го! – изпищя Дакота.

– Какво е това? Онзи скапан кетамин ли?

Без да дочака отговора ѝ, той се втурна в банята, която се намираше в съседство.

– Недей! Недей! – пищеше Дакота, опитвайки се да изтръгне пакетчето от ръката на баща си, но той я избутваше настрани.

– Какво се опитваш да направиш? – запита я той, докато вдигаше капака на тоалетната. – Да умреш ли? Или да свършиш в затвора?

– Не го прави! – замоли го тя и се разплака от яд, а може би от мъка.

Той изсипа съдържанието на пакетчето в тоалетната и пусна водата под безпомощния поглед на дъщеря си, която изкрещя:

– Прав си, искам да пукна, защото не мога повече да те понасям!

Баща ѝ я погледна тъжно и неочаквано меко каза:

– Приготви си куфара, утре рано сутринта заминаваме.

– Какво? Как така заминаваме? Никъде няма да отида – предупреди го тя.

– Не искам мнението ти.

– А мога ли да знам къде отиваме?

– В Орфия.

– В Орфия ли? Какво те прихваща? Кракът ми няма повече да стъпи там! Освен това си имам мой план: Лейла има приятел, който притежава къща в Монтаук и…

– Забрави Монтаук. Промяна в плана.

– Как така? – изпищя Дакота. – Не можеш да ми го причиниш! Вече не съм бебе и ще правя каквото си искам!

– Не, няма да правиш каквото си искаш. Прекалено дълго ти позволявах това.

– Излез от стаята ми, остави ме на спокойствие!

– Дакота, не мога да те позная…

– Вече съм пълнолетна, не съм твоето момиченце, което сричаше азбуката и закусваше с мюсли!

– Ти си моя дъщеря, на деветнайсет години си и ще правиш каквото ти кажа. А аз ти казвам да си приготвиш куфара.

– Ами мама?

– Ще заминем само аз и ти.

– Защо ще трябва да замина с теб? Искам да го обсъдя с доктор Лърн.

– Не, никакво обсъждане с доктор Лърн, нито с когото и да било. Крайно време е да поставим известни граници.

– Не можеш да ми причиниш това! Не можеш да ме принудиш да замина с теб!

– Напротив. Защото съм твой баща и ти ще ме слушаш.

– Мразя те! Чуваш ли, мразя те!

– О, знам това, Дакота, няма нужда да ми го напомняш. А сега си приготви куфара. Тръгваме утре, рано сутринта – повтори Джери с неподлежащ на възражение тон.

Той излезе от стаята ѝ с решителна крачка, отиде да си налее чаша скоч и на няколко глътки я изпразни, гледайки отвъд широкия прозорец как нощта бавно се спуска над Ню Йорк.

По същото това време Стивън Бергдорф се прибираше у дома. Вонеше на пот и на секс. Казал бе на жена си, че ще участва в откриването на изложба за сметка на списанието, но в действителност направи обиколка на магазините заедно с Алис. Отново бе отстъпил пред манията ѝ да харчи пари срещу обещанието след това да я чука и тя бе удържала на думата си. В малкия апартамент на 100-на улица той се нахвърли върху нея като разгонена горила, а след това тя пожела да прекарат заедно романтичен уикенд.

– Да заминем утре, Стиви, нека прекараме два дни като влюбени.

– Не мога – с огорчение отвърна Стивън, докато навличаше слипа и си мислеше, че не само е останал без пукната пара, но и има на главата си цяло семейство.

– Ти все не можеш, Стиви! – хленчеше вдетинено Алис. – Защо да не прескочим до Орфия, онова очарователно градче, където бяхме миналата пролет?

Как да оправдае едно пътуване дотам? Вече бе проиграл своя жокер с поканата за фестивала.

– И какво според теб ще кажа на жена си? – запита я той.

– Жена ти! Всеки път жена ти! – изписка тя. – Забранявам ти да споменаваш за нея в мое присъствие!

След това Алис го изгони и той се прибра у дома.

В кухнята жена му и децата приключваха вечерята. Тя му се усмихна ласкаво, но той не посмя да я целуне. Целият беше пропит с миризма на секс.

– Мама каза, че ще заминем на пътешествие до парка Йелоустоун – каза голямата дъщеря.

– И дори ще спим в кемпера! – възкликна възторжено малкият.

– Майка ви е трябвало първо да поговори с мен, преди да дава обещания – отряза ги Стивън.

– Хайде, Стив – обади се жена му. – Нека заминем през август. Само кажи да. Вече подадох заявка за моя отпуск. А сестра ми е съгласна да ни отстъпи своя кемпер.

– Я престанете – разсърди се не на шега Стивън, – да не сте се побъркали! В парка гъмжи от опасни мечки гризли! Погледна ли статистиката: само през миналата година десетина души са били нападнати там! Една жена дори е била убита от бизон! Да не говорим за пумите, вълците и горещите извори.

– Преувеличаваш, Стив – възрази жена му.

– Аз да преувеличавам? Ето, погледни!

Той извади от джоба си статия, която бе разпечатал същия ден, и започна да чете: От 1870 година насам двайсет и двама души са намерили смъртта си в серните извори на Йелоустоун. Миналата пролет двайсетгодишен мъж не обърнал внимание на предупредителните табели и се хвърлил във врящите води на серен извор. Умрял веднага, а поради климатичните условия притеклите се спасители успели да извадят останките му едва на другия ден, като открили единствено пластмасовите му сандали. Тялото му било изцяло разложено от сярата, така че от него не останало нищо.

– Трябва наистина да си пълен идиот, за да се хвърлиш в серен извор! – заключи дъщеря му.

– Правилно, моето момиче! – подкрепи я майката.

– Мамо, ще умрем ли в Йелоустоун? – разтревожи се синчето.

– В никакъв случай – ядоса се майката.

– Напротив! – кресна Стивън и отиде да се затвори в банята, под предлог че иска да си вземе душ.

Той пусна водата и седна на ръба на тоалетната чиния. Чувстваше се напълно съсипан. Какво да каже на децата? Че баща им е изхарчил всички семейни спестявания, защото не е в състояние да овладее нагона си?

Принуден бе да уволни Стефани Мейлър, а тя бе талантлива и обещаваща журналистка, сетне изгони оня клетник Мета Островски, който не бе сторил зло никому и на всичко отгоре бе прочут хроникьор. Кой щеше да бъде следващият? Вероятно самият той, след като се разчуе, че има връзка със служителка наполовина на неговите години, на която купува подаръци с парите на списанието.

Алис беше ненаситна, а той вече не знаеше как да се измъкне от този порочен кръг. Да я напусне? Тя заплашваше, че ще го обвини в изнасилване. Единственото му желание в този момент бе всичко да приключи веднъж завинаги. За пръв път му се искаше Алис да умре. Помисли си колко несправедлив е животът: ако тя бе умряла на мястото на Стефани, всичко би било толкова просто.

Телефонът му се обади, че е получил съобщение. Машинално погледна екрана и лицето му грейна. Съобщението беше от кметството в Орфия. Какво съвпадение! След статията, посветена на фестивала, която бе публикувал миналата година, той беше в списъка на акредитираните към кметството журналисти. Побърза да прочете текста: беше покана за пресконференция, която щеше да се проведе на другия ден, в петък, 11 часа в сградата на кметството, по време на която кметът имаше намерение да обяви заглавието на сензационна пиеса, чието световно предпремиерно представление ще се състои при откриването на театралния фестивал.

Веднага изпрати съобщение на Алис, за да я предупреди, че утре, рано сутринта ще я заведе в Орфия. Сърцето му биеше до пръсване. Щеше да я убие.

Никога не бе си представял, че ще може хладнокръвно да убие някого. Ала друг изход нямаше. Това бе единственият начин да се отърве от нея.

СТИВЪН БЕРГДОРФ

Двамата с жена ми Трейси винаги сме се отнасяли строго към използването на интернет от нашите деца: те имаха право да влизат в мрежата, за да се образоват и да научат нещо ново, но не и да ровят къде ли не. Специално им бяхме забранили да се включват в социалните мрежи. Чували бяхме страховити истории за деца, подмамени от педофили, представящи се за хлапета на тяхната възраст.

Ала през пролетта на 2013 година голямата ни дъщеря навърши 10 години и ни помоли за разрешение да си създаде акаунт във Фейсбук.

– Защо ти е? – запитах я аз.

– Всичките ми приятелки са във Фейсбук!

– Това не може да бъде причина. Отлично знаеш, че ние с майка ти не одобряваме подобни сайтове. Интернет не е бил създаден за подобни глупости.

На това мое възражение дъщеря ми отговори по следния начин:

– Във Фейсбук са музеят „Метрополитън“, Музеят на модерното изкуство, списание „Нешънъл Джиографик“, Балетът на Санкт Петербург. Всички са във Фейсбук с изключение на мен! В тази къща сякаш живеят амиши!

Жена ми Трейси се съгласи с нея и изтъкна, че в интелектуално отношение нашата дъщеря далеч е надминала своите съученици, и затова е важно тя да може да общува с деца на нейната възраст, за да не се чувства напълно изолирана в училище.

Въпреки всичко аз все още имах резерви. Бях чел множество статии за това какво могат да си причинят взаимно децата чрез социалните мрежи: агресия чрез текст и изображения, всевъзможни обиди и шокиращи картини. Тримата проведохме семеен съвет, за да обсъдим проблема, по време на който им дадох да прочетат статия в „Ню Йорк Таймс“, посветена на разигралата се неотдавна драма в една манхатънска гимназия, където една ученичка се самоубила в резултат на тормоз във Фейсбук.

– Известен ли ви е този случай? Станало е миналата седмица, тук, в Ню Йорк: След поредица обиди и заплахи във Фейсбук, където, без нейно знание били разкрити хомосексуалните ѝ наклонности, осемнайсетгодишна девойка, последна година в престижната частна гимназия „Хейфеър“, се самоубила у дома си“. Давате ли си сметка за това!

– Тате, аз искам чисто и просто да контактувам с приятелките си – възрази дъщеря ми.

– Само на десет години е, а вече използва думи като контактувам – обърна ми внимание Трейси. – Смятам, че е достатъчно зряла, за да си открие акаунт във Фейсбук.

Накрая отстъпих с едно условие, което бе прието: аз също да се регистрирам във Фейсбук, за да мога да следя дали нашата дъщеря не е жертва на тормоз.

Тук е мястото да призная, че открай време не ме бива твърде в използването на новите технологии. Малко след като си създадох профил във Фейсбук, имах нужда от помощ за настройките и споменах за това на Стефани Мейлър, докато двамата пиехме кафе в стаята за почивка на редакцията. „Стивън, нима сте се регистрирали във Фейсбук?“, възкликна развеселено Стефани, след което ми даде кратък урок за параметрите на акаунта и тяхното използване.

По-късно същия ден Алис влезе в моя кабинет, за да ми донесе пощата, и каза:

– Трябва да сложите снимка в профила си.

– Снимка в профила ли? Какъв профил?

– Във Фейсбук – засмя се тя. – Трябва да сложите ваша снимка. Добавих ви към моите приятели.

– Значи, сме се свързали във Фейсбук?

– Ако приемете моята покана, разбира се.

Побързах да го направя. Стори ми се забавно. Когато тя си отиде, прегледах страницата ѝ във Фейсбук, видях нейни снимки и да си призная, стана ми приятно. До този момент за мен Алис беше просто момичето, което ми носи пощата. Сега открих нейното семейство, любимите ѝ места. Открих живота ѝ. Стефани ми бе показала как да изпращам съобщения и реших да пиша на Алис:

Значи сте били на почивка в Мексико?

Тя ми отговори:

Да, миналата зима.

Писах ѝ:

Снимките са чудесни.

Тя ми отвърна:

Благодаря.

Това бе началото на доста глуповато общуване, но честно казано, много скоро се увлякох по него. Напълно безсмислените ѝ съобщения откровено ме забавляваха.

Вечерите, когато най-често четях или гледах филм заедно с жена си, сега посвещавах на нелепи диалози с Алис във Фейсбук:

Аз: Видях, че си пуснала снимка на екземпляр от „Граф Монте Кристо“. Харесваш ли френската литература?

Алис: Обожавам френската литература. В университета изучавах френски език.

Аз: Наистина ли?

Алис: Да. Мечтая да стана писателка. И да живея в Париж.

Аз: Пишеш ли?

Алис: Да, сега пиша роман.

Аз: Бих искал да го прочета.

Алис: Може би, когато го завърша. Все още ли сте на работното място?

Аз: Не, у дома съм. Тъкмо вечерях.

В този момент жена ми, която четеше на канапето, вдигна глава от книгата и ме попита какво правя.

– Трябва да довърша една статия – отвърнах ѝ аз.

Тя продължи да чете, а аз отново вперих очи в монитора:

Алис: Какво ядохте на вечеря?

Аз: Пица. А ти?

Алис: Сега отивам да вечерям.

Аз: Къде?

Алис: Все още не зная. Ще излизам с приятелки.

Аз: В такъв случай, приятна вечер!

Диалогът приключи дотук, защото тя вероятно излезе. Ала няколко часа по-късно, когато вече се канех да си лягам, от любопитство реших да хвърля око във Фейсбук и видях, че ми е отговорила:

Алис: Благодаря.

Искаше ми се да продължим разговора.

Аз: Как мина вечерта?

Алис: Уф, беше скучно. Надявам се вие да сте прекарали по-приятно.

Аз: Защо ви е било скучно?

Алис: Скучно ми е с хора на моята възраст. Предпочитам по-зряла компания.

Жена ми се провикна от спалнята:

– Стив, идваш ли да си лягаме?

– Ей сега.

Аз обаче продължих диалога и останах на линия с Алис до три сутринта.

Няколко дни по-късно, когато отидохме с жена ми на откриването на една изложба, неочаквано на бюфета се озовах лице в лице с Алис. Беше с къса пола и високи токчета: изглеждаше великолепно.

– Алис? – удивих се аз. – Не очаквах да те срещна тук.

– Аз пък знаех, че ще дойдете.

– Как така?

– Получихте поканата във Фейсбук и отговорихте, че ще дойдете на откриването.

– Значи си могла да видиш това във Фейсбук?

– Да, във Фейсбук се вижда всичко.

Стана ми забавно и се усмихнах.

– Какво ще пиеш?

– Мартини.

Поръчах нейното питие, а след това две чаши вино.

– С кого сте? – запита ме Алис.

– С жена ми. Чака ме и трябва да отида при нея.

Алис изглеждаше разочарована.

– Толкова по-зле за мен – въздъхна тя.

Същата вечер, след като се завърнахме от изложбата, във Фейсбук ме очакваше съобщение.

Толкова бих искала да пийна нещо насаме с вас.

След дълго колебание отговорих:

Утре, шестнайсет часа, в бара на „Плаза“?

Не зная какво ме прихвана, та предложих да се почерпим тъкмо в „Плаза“. Почерпката се дължеше на това, че бях привлечен от Алис, и на мисълта, че мога да се харесам на красива двайсет и пет годишна жена. А избрах „Плаза“, може би защото това бе последното място в Ню Йорк, където бих отишъл на чашка: обстановката не ми се нравеше, а и барът се намираше далеч от моя квартал. Така не рискувах да срещна някой познат. Не съм си въобразявал, че между мен и Алис ще се случи кой знае какво, но нямах желание хората да си го помислят. В шестнайсет часа, в „Плаза“ щях да се чувствам спокоен.

Когато влязох в заведението, бях едновременно нервен и възбуден. Тя вече ме очакваше, сгушена в един фотьойл. Запитах я какво желае, а тя ми отвърна: „Вас, Стивън“.

Един час по-късно, със замаяна от шампанското глава, правех любов с нея в една стая в „Плаза“. Преживяването беше страхотно. Струва ми се, че с жена ми никога не бях изпитвал нещо подобно.

Прибрах се у дома в двайсет и два часа с бушуваща плът, разтуптяно сърце, напълно замаян от онова, което ми се бе случило. Продължавах да виждам младото тяло, в което бях проникнал, твърдите гърди, които бях сграбчил, гладката кожа, която се бе отдала в моя власт. Бях възбуден като юноша. Никога преди не бях изневерявал на жена си, дори не си представях, че ще го сторя някой ден. Винаги бях съдил строго онези мои приятели или колеги, които имаха извънбрачна връзка. Ала когато заведох Алис в хотелската стая, дори не се сетих за подобни скрупули. И излязох оттам с едничката мисъл да преживея отново същото. Беше ми толкова приятно, че не виждах нищо лошо в това да изневериш на жена си. Дори нямах усещането, че съм извършил нещо лошо. Чувствах се по-жив от всякога. Само това имаше значение.

Когато отворих входната врата, жена ми се втурна към мен:

– Стивън, къде беше? Така се притесних.

– Съжалявам, имах спешна работа в редакцията. Надявах се да приключа по-рано.

– Изпратих ти повече от десет съобщения. Поне можеше да ми отговориш – упрекна ме тя. – Канех се да се обадя в полицията.

Отидох в кухнята и отворих хладилника. Умирах от глад. Открих една чиния с остатъци от вечерята, стоплих ги и започнах да се храня направо на барплота. През това време жена ми сновеше между масата и мивката, за да почисти мръсотията, която бяха оставили след себе си децата. Все още не чувствах никаква вина. Всичко беше наред.

На следващата сутрин, когато влезе в моя кабинет с пощата, Алис със сериозно изражение ме поздрави: „Добър ден, господин Бергдорф“.

– Алис – тихо казах аз, – трябва непременно да се видим отново.

– И аз го искам, Стивън. Може би още днес при мен?

Тя записа адреса си върху един лист и го постави върху купчината писма.

– Ще си бъда у дома в осемнайсет часа. Ела, когато желаеш.

Прекарах целия ден в състояние на крайна възбуда. Когато настъпи уреченият час, взех такси до 100-на улица, където живееше тя. Слязох на две преки, за да купя цветя от един супермаркет. Нейната сграда се оказа доста стара и неугледна. Домофонът не работеше, но входната врата беше отворена. Качих се по стълбите до втория етаж и поех по тесния коридор до нейното жилище. На звънеца имаше имена, на които не обърнах внимание, но се притесних да не би вътре да има още някой. Когато Алис ми отвори полугола, разбрах, че опасенията ми са били напразни.

– Да не би да имаш съквартирантка? – попитах за всеки случай, защото никак не ми се щеше да ме видят тук.

– Няма значение, тя излезе – отвърна Алис, придърпа ме вътре и затвори вратата с крак.

Отведе ме в своята стая, където останах до късно вечерта. Същото се случи на другия ден и на по-следващия. Мислех само за нея, желаех единствено нея. Алис винаги и навсякъде.

След една седмица тя предложи да се срещнем в бара на „Плаза“ както първия път. Идеята ми се стори чудесна: запазих стая, предупредих жена си, че трябва да пътувам до Вашингтон и че ще прекарам нощта там. Тя не заподозря нищо, така че нещата изглеждаха съвсем прости.

Изпихме в бара порядъчно количество скъпо шампанско и вечеряхме в ресторант „Палм Корт“. Не зная защо, но много исках да я впечатля. Може би се дължеше на обстановката в „Плаза“. Или пък ми се щеше да се почувствам свободен. С жена ми всичко постоянно опираше до семейния бюджет. Непрекъснато трябваше да внимаваме къде ходим, какво купуваме, колко харчим. Всеки разход се превръщаше в предмет на обсъждане. Освен това почивките ни бяха все едни и същи: дървена къщичка недалеч от езерото Чамплейн, собственост на нейните родители. При това трябваше да се сместим там заедно със семейството на сестра ѝ. Неведнъж предлагах да отидем някъде другаде, но жена ми възразяваше: „Децата обичат да ходят там. Могат да си играят с братовчедите. Ще пътуваме с кола, пък и няма да се налага да плащаме за хотел. Защо са ни излишни разходи?“.

Почти свиквах с „Плаза“ и докато вечерях насаме с това двайсет и пет годишно момиче, си мислех, че жена ми не умее да живее.

– Стиви, слушаш ли ме? – запита Алис, докато се бореше с омара в чинията пред нея.

– Слушам само и единствено теб.

Сомелиерът напълни чашите ни с вино, чиято цена беше умопомрачителна. След като изпразнихме бутилката, поръчах втора. Тогава Алис ми каза:

– Стиви, знаеш ли какво харесвам у теб? Ти си истински мъж, имаш топки, отговорности и мангизи. Писнало ми е от сополанковци, които броят всеки долар и ме водят в пицария. Ти умееш да чукаш, умееш да живееш и ме правиш щастлива. Ще видиш как ще ти се отблагодаря.

Алис не само ме правеше щастлив, но с нея бях друг човек. Редом с нея се чувствах могъщ, чувствах се истински мъж, когато я водех по магазините и я глезех. Имах усещането, че се превръщам в мъжа, който винаги съм искал да бъда.

Можех да харча без особено притеснение, бях заделил настрани известна сума в сметка, за която жена ми не знаеше. В нея се събираха парите от възстановените разходи на списанието и понеже никога не бях прибягвал до тях, се бяха събрали няколко хиляди долара.

* * *

Не след дълго за мен започна да се говори, че съм се променил. Изглеждах по-самоуверен, по-щастлив, привличах вниманието на околните. Започнах да спортувам, отслабнах и се възползвах от това, за да подновя гардероба си, придружен от Алис.

– Кога успя да направиш тези покупки? – запита ме жена ми, когато забеляза новите ми дрехи.

– Има един магазин недалеч от редакцията. Крайно време беше, старите костюми ми бяха прекалено широки и изглеждах смешен.

– Май се опитваш да минеш за по-млад, отколкото си – сви устни тя.

– Та нима не съм млад, още нямам петдесет?

Жена ми изобщо не се досещаше. Никога преди не ме бе спохождала такава любов, защото аз наистина бях влюбен. До такава степен бях обсебен от Алис, че не след дълго започнах да мисля за развод. Виждах бъдещето си единствено с Алис. Тя ме караше да мечтая. Представях си дори как двамата живеем заедно в малък апартамент. Междувременно жена ми не подозираше нищо и затова реших да не прибързвам: защо да си създавам усложнения, след като и така всичко вървеше гладко? Предпочитах да посвещавам своята енергия и преди всичко парите си на Алис: съвместният ни живот започваше да ми струва скъпо, но аз изобщо не се притеснявах. Или по-скоро гледах да не обръщам внимание на това. Радвах се, че мога да ѝ доставя удоволствие. Наложи се да си извадя нова кредитна карта с по-висок лимит, а освен това прехвърлих част от разходите по вечерите ни насаме за сметка на списанието. Лесно намирах решение на всички проблеми.

В началото на 2013 година в редакцията пристигна писмо от кметството в Орфия с покана да прекарам един уикенд в Хемптънс за тяхна сметка в замяна на статия за театралния фестивал, която да излезе в следващия брой на списанието. Това се падаше в началото на юни, тъкмо навреме, за да привлече още зрители. Явно от кметството се тревожеха, че интересът към фестивала няма да е достатъчен, и затова бяха готови да платят допълнително за три рекламни страници.

Отдавна се канех да предложа на Алис нещо по-специално. Мечтаех да я отведа някъде, където да прекараме един романтичен уикенд. До този момент не виждах как бих могъл да изпълня намерението си заради жената и децата, но ето че тази покана дойде тъкмо навреме.

Когато съобщих на жена си, че се налага да пътувам до Орфия за уикенда във връзка с бъдеща статия, тя веднага предложи да дойде с мен.

– Прекалено е сложно – възразих аз.

– Какво му е сложното? Ще помоля сестра ми да остане с децата. Отдавна не ни се е случвало да прекараме уикенд само двамата, като влюбени.

Щеше ми се да ѝ отговоря, че в случая действително става въпрос за уикенд на влюбени, само че с друга жена. Вместо това изтъкнах куп аргументи:

– Знаеш колко е неуместно да се смесва работата с частния живот. В редакцията ще започнат одумки, да не говорим за Счетоводния отдел, където подобни неща никак не им харесват, ще ми искат строг отчет за всеки похарчен долар.

– Аз ще поема моите разходи – увери ме жена ми. – Хайде, Стивън, престани да упорстваш!

– Не, няма да стане. Не мога да си позволя да правя каквото ми скимне. Моля те, Трейси, не усложнявай нещата.

– Да усложнявам нещата ли? Какво усложнявам? Стивън, ето удобен случай отново да се сближим както някога, да прекараме два дин в някой хубав хотел.

– Отивам там по работа, а не за развлечение. Повярвай ми, за мен това пътуване няма да е особено приятно.

– В такъв случай защо държиш да заминеш? Нали се беше зарекъл, че кракът ти няма да стъпи повече в Орфия? Можеш да изпратиш друг на твое място. В крайна сметка ти си главен редактор.

– Налага се да отида именно защото съм главен редактор.

– Да ти кажа честно, Стивън, напоследък не си същият: не говориш с мен, не ме докосваш, почти не те виждам, едва обръщаш внимание на децата и дори когато си с нас, умът ти сякаш е някъде другаде. Какво става с теб?

Спорихме дълго, но странно защо, тези наши спречквания сега ми бяха напълно безразлични. Изобщо не ме интересуваше какво мисли жена ми и дали е недоволна. Чувствах се в силна позиция: след като не ѝ изнасяше, можеше да си върви, ако иска. Другаде ме очакваше нов живот с млада жена, в която бях лудо влюбен, и неведнъж, докато разговарях с жена си, неволно си мислех: „Ако тази тъпачка започне прекалено да ми досажда, ще се разведа“.

На следващата вечер съобщих на жена си, че имам среща с известен писател в Питсбърг и запазих стая в „Плаза“ – бях се привързал към този хотел – и поканих Алис на вечеря в „Палм Корт“ с намерение да прекараме заедно нощта. Използвах случая, за да ѝ съобщя чудесната новина за предстоящия уикенд в Орфия, така че двамата прекарахме чудесно.

Ала на другия ден, когато си тръгвах от хотела, дежурната на рецепцията ми заяви, че кредитната ми карта е отхвърлена поради недостатъчна наличност. Стомахът ми се сви на топка и ме изби студена пот. За щастие, Алис вече бе тръгнала към редакцията и не видя неловкото положение, в което изпаднах. Веднага позвъних в банката за обяснение и служителят ми заяви:

– Господин Бергдорф, вашата карта е достигнала лимита от 10 000 долара.

– Но нали си извадих при вас друга карта?

– Да, вашата карта „Платинум“ с лимит 25 000 долара, но и той е изчерпан.

– В такъв случай можете да я захраните с наличност от текущата сметка.

– И тя е на минус с 15 000 долара.

Започнах да изпадам в паника.

– Нима искате да ми кажете, че моят овърдрафт при вас е само четиресет и пет хиляди долара?

– По-точно 58 480 долара, господин Бергдорф. Остават 10 000 долара в другата ви кредитна карта заедно с дължимите лихви.

– И защо не сте ме предупредили навреме? – ядосах се аз.

– Управлението на вашите финанси не ни влиза в задълженията, господине – отвърна ми все така невъзмутимо служителят.

Наругах този идиот и си помислих, че жена ми никога не би ме оставила да изпадна в подобно положение. Тя открай време грижливо управляваше семейния бюджет. Отложих решението на проблема за по-късно: сега нищо не биваше да помрачава уикенда с Алис. Тъй като банковият служител ме информира, че мога да получа нова кредитна карта, аз веднага се съгласих.

Занапред обаче трябваше да внимавам с разходите и преди всичко веднага да платя стаята в „Плаза“, за което прибягнах до картата на списанието. Това бе първата от поредицата грешки, които ми предстоеше да направя.

1 „Сънданс“ е кинофестивал за независими американски игрални и документални филми, който се провежда ежегодно в Парк Сити, Юта, от 1978 година. – Б.пр.

ВТОРА ЧАСТ - Към повърхността

- 4

ТАЙНИ

Петък, 11 юли – неделя, 13 юли 2014 година

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Петък, 11 юли 2014 г.

15 дни преди премиерата

Седяхме на кафе с Ана на крайбрежния булевард и очаквахме Дерек.

– Значи, в крайна сметка остави Кърк Харви в Калифорния? – запита Ана, след като ѝ разказах случилото се в Лос Анджелис.

– Този тип е лъжец – отвърнах аз.

Ето че се появи Дерек. Изглеждаше угрижен.

– Майор Маккена ти е бесен – каза ми той. – След онова, което си сторил на Харви, за малко да те изхвърлят от полицията. По никакъв повод не се доближавай до него.

– Зная. Няма такава опасност – успокоих го аз. – Кърк Харви си е в Калифорния.

– Кметът иска да се срещне с нас – обади се Ана. – Вероятно иска да ни мъмри.

По погледа, който ми хвърли кметът Браун още щом влязохме в кабинета му, разбрах, че Ана има право.

– Капитан Розенбърг, научих какво сте сторили на онзи клетник Кърк Харви. Това е недостойно за длъжността, която заемате.

– Този тип искаше да ни върже тенекия. Той не може да добави нищо съществено относно разследването през 1994 година.

– И вие се уверихте в това само защото е отказал да говори, макар че сте го пребили? – ехидно подхвърли той.

– Господин кмете, вярно е, че си изпуснах нервите и съжалявам, но…

Браун не ме остави да довърша.

– Отвращавате ме, Розенбърг. Имайте го предвид. Ако посмеете дори да докоснете с пръст този човек, ще ви смачкам.

В този момент по интерфона се разнесе гласът на секретарката, която съобщи, че е пристигнал Кърк Харви.

– Вие все пак сте го повикали? – възкликнах изумено.

– Неговата пиеса е изключителна – оправда се кметът.

– Но това е чиста измама!

Вратата на кабинета се отвори и се появи Кърк Харви. Веднага щом ме видя, той се разкрещя:

– Този човек няма право да бъде тук в мое присъствие! Той без всякаква причина ми нанесе побой!

– Кърк, няма защо да се боиш от него – успокои го кметът Браун. – Намираш се под моя закрила. Капитан Розенбърг и колегите му тъкмо си тръгваха.

Кметът ни прикани да си вървим и ние се подчинихме, за да не усложняваме допълнително ситуацията.

Веднага след като напуснахме кметството, там на свой ред пристигна Мета Островски. След като влезе в кабинета, той изгледа Харви и се представи:

– Мета Островски, най-почитаният и прочут критик в тази страна.

– Охо! Та аз те познавам! – стрелна го с поглед Кърк. – Мръсник! Нищожество! Ти ми нанесе такова унижение преди двайсет години.

– Разбира се! Не съм забравил бездарната пиеса, с която ни досаждаше до смърт на фестивала всяка вечер след представлението на „Вуйчо Ваньо“! Изявата ти беше толкова ужасна, че малцината останали зрители стискаха очи, за да не гледат!

– Затваряй си устата! Аз сътворих най-великата театрална пиеса на столетието!

– Как смееш сам да се превъзнасяш? – провикна се Островски. – Само един Критик може да прецени кое е добро и кое – лошо. Аз единствен имам право да реша колко струва твоята пиеса. Имай предвид, че оценката ми ще бъде безпощадна!

– И вие ще потвърдите, че пиесата е изключителна! – избухна кметът Браун. Зачервен от гняв, той застана между двамата. – Островски, нима трябва да ви напомням нашето споразумение?

– Алън, та вие ми споменахте за необикновена пиеса! – възмути се Островски. – А не за тъпотиите на този некадърник Кърк Харви!

– Теб кой те е канил тук, бълвоч безподобна? – задъхваше се от негодувание Харви.

– Как смееш да ми говориш по този начин? – вдигна ръце обиденият Островски. – Та аз мога да те унищожа с едно щракване на пръстите!

– Ще престанете ли с глупостите, вие двамата! – ревна Браун. – Така ли ще се появите пред журналистите?

Кметът се провикна толкова силно, че стените на кабинета потрепериха. Ненадейно настана мъртва тишина. Смутени, Островски и Харви сведоха погледи. Браун оправи яката на сакото си и стараейки се да възвърне спокойния си тон, се обърна към Кърк:

– Къде е вашата трупа?

– Все още няма актьори – отвърна Харви.

– Как така още няма актьори?

– Ще проведа кастинг тук, в Орфия – обясни Харви.

Браун се ококори от изумление.

– Какви ги говорите, какъв кастинг? Премиерата на пиесата е след две седмици!

– Не се притеснявай, Алън – успокои го Харви. – Ще подготвя всичко още този уикенд. В понеделник ще бъдат прослушванията, а първата репетиция е в четвъртък.

– Как така в четвъртък? – смая се Браун. – Ще ти останат само девет дни да поставиш пиесата, която би трябвало да бъде емблема на фестивала?

– Времето е повече от достатъчно. Репетирал съм тази пиеса в продължение на двайсет години. Имай ми доверие, Алън. Моята творба ще вдигне такъв шум, че благодарение на нея за твоя нищо и никакъв фестивал ще заговори цялата страна.

– Бога ми, Кърк, с времето ти съвсем си се побъркал! – кресна Браун, вече извън кожата си. – Край! Отказвам се! Мога да изтърпя един провал, но не и унижение.

Островски се изкиска, но Харви побърза да извади от джоба си омачкан лист хартия и го размаха под носа на кмета.

– Поел си писмен ангажимент, курвенски сине! Длъжен си да ме допуснеш до сцената!

В този момент вътрешната врата се открехна и се показа една служителка.

– Господин кмете – каза тя, – залата за пресконференции е пълна с журналисти, които започват да губят търпение. Искат да чуят важното съобщение.

Браун въздъхна: нямаше път за отстъпление.

* * *

Стивън Бергдорф влезе в кметството и съобщи за пристигането си на дежурната в приемната, за да бъде отведен в залата за пресконференции. Запита дали трябва да впише името си в регистъра, увери се, че в сградата има камери за наблюдение, които да го заснемат: присъствието му тук трябваше да бъде неговото алиби. Настъпил бе решителният ден, в който ще убие Алис.

Сутринта той излезе както всеки път, все едно отива на работа. Само подхвърли на жена си, че ще вземе колата, за да присъства на пресконференция в предградията. Мина да вземе Алис. Докато слагаше куфара ѝ в багажника, тя не обърна внимание, че неговият куфар липсва. Алис бързо задряма и сгушена до него, спа през цялото пътуване. Така мисълта за убийство бързо мина на заден план. В съня си тя му се стори тъй трогателна, че дори му стана чудно как изобщо би могъл да я убие? Надсмя се над самия себе си, защото не си представяше как ще отнеме нечий живот! Докато караше, настроението му се промени: приятно му беше, че е до него. Обичаше я, макар напоследък нещата между тях да не вървяха. Използва пътуването, за да обмисли положението, и реши да скъса с нея още днес. Ще излязат на разходка по крайбрежния булевард, ще ѝ обясни, че всичко е свършено и трябва да се разделят. Тя ще го разбере. След като той чувстваше, че отношенията им не са като преди, непременно би трябвало да го почувства и Алис. В крайна сметка бяха възрастни хора. Щяха да се разделят като приятели. Вечерта ще се завърнат в Ню Йорк и всичко ще дойде на мястото си. С какво нетърпение очакваше настъпването на вечерта! Нуждаеше се от спокойствието и стабилността на семейния живот. Колко му се искаше сега час по-скоро да заминат на почивка край езерото Чамплейн и жена му да следи за разходите, както открай време тъй разумно бе правила.

Алис се събуди, докато влизаха в Орфия.

– Добре ли спа? – запита я ласкаво Стивън.

– Не достатъчно, толкова съм изморена. С радост ще си доспя в хотела. Там леглата са толкова удобни. Надявам се да вземем същата стая като миналата година. Беше номер 312. Нали ще ги помолиш, Стиви?

– В хотела ли? – запъна се Стивън.

– Ами че, разбира се! Нали ще отседнем в хотел „Езерен Палас“. О, Стиви, само не ми казвай, че си се стиснал и си запазил стая в някой скапан мотел! Не мога да понасям мотелите.

Със свито сърце Стивън отби встрани и изключи двигателя.

– Алис – започна с решителен тон той. – Трябва да ти кажа нещо.

– Какво ти става, Стиви, миличък? Толкова си бледен.

Той си пое дълбоко въздух и продължи:

– Не съм предвидил да прекараме заедно уикенда. Искам да се разделим.

Веднага почувства облекчение, че ѝ го каза направо. Тя го погледна учудено, сетне избухна в смях.

– О, Стиви, за малко да ти повярвам. Господи, как ме изплаши за момент.

– Не се шегувам, Алис – потвърди той. – Дори не съм взел със себе си багаж. Дойдох тук, за да скъсам с теб.

Алис се обърна, надзърна в багажника и видя, че куфарът му наистина го няма.

– Стивън, какво ти става? Защо ми обеща този уикенд, след като си смятал да скъсаш?

– Защото снощи намерението ми наистина бе такова, но в крайна сметка разбрах, че трябва да прекратим тази връзка. Положението става нетърпимо.

– Нетърпимо ли? Какво имаш предвид?

– Алис, теб те интересува единствено твоята книга и подаръците, които получаваш. Вече почти не правим любов. Смятам, че достатъчно си ме използвала.

– И какво излиза, Стивън? Че теб само чукането те интересува?

– Виж какво, Алис. Решил съм го. Няма смисъл да се караме. Между другото, изобщо не биваше да идвам чак дотук. Да се прибираме в Ню Йорк.

Той потегли и понечи да обърне колата.

– Нали имейлът на жена ти беше tracy.bergdorf@lightmail.com? – запита съвсем спокойно Алис, докато чукаше с пръсти по мобилния си телефон.

– Откъде ти е известен нейният имейл? – възкликна изненадано Стивън.

– Тя има право да научи какво си ми сторил. Всички ще научат.

– Нищо не можеш да докажеш!

– Ти ще трябва да доказваш, че нищо не се е случило, Стиви. Чудесно знаеш как стават тези работи. Ще отида в полицията, ще им покажа твоите писма във Фейсбук. Как си ме измамил, един ден си ми уговорил среща в „Плаза“, където си ме напил и си ме изнасилил в хотелската стая. Ще им обясня, че си ме принуждавал, а аз не съм посмяла да се оплача заради онова, което стори на Стефани Мейлър.

– Какво съм сторил на Стефани Мейлър?

– Как системно си я изнасилвал и си я уволнил, когато тя реши да скъса с теб!

– Но аз изобщо не съм извършил подобно нещо!

– Докажи го! – кресна Алис и му хвърли пълен със злоба поглед. – Ще обясня на полицията, че Стефани е споделила с мен какво си я карал да прави и колко се бои от теб. Във вторник онези хора в кабинета ти бяха полицаи, нали, Стиви? О, господи, дали вече не си в списъка на заподозрените?

Стивън съкрушено опря глава във волана. Намираше се в пълна безизходица. Алис го потупа съчувствено по рамото и му прошепна на ухото:

– Хайде, сега обърни към Орфия и ме отведи в стая 312 на хотела. Нали не си забравил, че ми обеща да прекараме чудесен уикенд? И ако си добричък, ще ти позволя да спиш в леглото, а не на мокета.

На Стивън не му оставаше нищо друго, освен да се подчини. Откара я до хотела, но тъй като беше останал без пукната пара, използва като гаранция за престоя кредитната карта на списанието. Стая 312 всъщност представляваше апартамент, който струваше 900 долара на нощ. Алис искаше да си отдъхне, затова я остави и замина на пресконференцията в кметството. Присъствието му там би могло да оправдае използването на служебната кредитна карта, ако счетоводството започнеше да задава въпроси. И преди всичко полицията, ако го подложи на разпит, след като бъде открито тялото на Алис. Ще обясни, че е бил тук заради пресконференцията, което всички ще потвърдят, и не му е било известно, че Алис също се намира в града. Докато минаваше по коридорите на кметството, размишляваше по какъв начин да я убие. До този момент се бе спрял на арсеника, но това изключваше възможността да бъде забелязан с нея, а преди малко те заедно пристигнаха в хотела. Даде си сметка, че от алибито му не е останало нищо: служителите в хотела вече ги бяха видели.

Един общински служител му направи знак, като го откъсна от мислите му и го въведе в претъпкана зала, където журналистите внимателно слушаха кмета Браун. В този момент той тъкмо приключваше уводните думи:

– Затова се чувствам щастлив да ви съобщя, че на фестивала в Орфия ще се състои световното предпремиерно представление на „Черната нощ“, най-новата постановка на режисьора Кърк Харви.

Кметът седеше зад дълга маса срещу присъстващите. Стивън с удивление забеляза, че от лявата му страна се намира Мета Островски, а от дясната Кърк Харви, който при последното му посещение в града беше началник на полицията. Именно той на свой ред взе думата:

– От двайсет години работя над „Черната нощ“ и съм изключително горд, че публиката ще може да оцени тази скъпоценна творба, предизвикала възхищението на най-видните критици, сред които е и легендарният Мета Островски. Самият той присъства тук и може да сподели мислите си за пиесата.

Островски вече си представяше как ще почива в луксозния хотел за сметка на данъкоплатците от Орфия и затова с усмивка кимаше пред фотографите, които усилено го снимаха.

– Велика пиеса, приятели, изключителна пиеса – заяви на всеослушание той. – Необикновено стойностна, а сами знаете колко скъп съм на похвали. Но в случая наистина си заслужава! Това е нова стъпка в световното театрално изкуство!

Стивън се питаше какво всъщност прави тук Островски. Насърчен от сърдечния прием, Кърк Харви се провикна от естрадата:

– Тази пиеса е изключителна и защото ще бъде представена от актьори, подбрани измежду жителите на града. Отхвърлих предложенията на най-видните актьори от Бродуей и Холивуд, за да дам шанс на гражданите на Орфия.

– Имате предвид аматьори ли? – прекъсна го Майкъл Бърд, който също беше в залата.

– Не бъдете груб! – ядоса се Кърк. – Имам предвид истински актьори!

– Трупа от аматьори и неизвестен режисьор… Кметът Браун не си поплюва! – заключи на висок глас Майкъл Бърд.

Дочуха се смехове и в залата настъпи оживление. Твърдо решен да спаси положението, Браун обяви:

– Кърк Харви предлага един необикновен спектакъл.

– Подобни спектакли са в състояние да приспят и най-запалените любители на театъра – възрази му една журналистка от местното радио.

– Голямата изненада се оказа една голяма измама – добави със съжаление Майкъл Бърд. – Смятам, че тази пиеса няма да бъде никаква сензация. Кметът Браун се опитва по всякакъв начин да спаси фестивала и преди всичко своето преизбиране през октомври. Само че едва ли някой ще се хване на въдицата!

В отговор Кърк се провикна:

– Тази пиеса е изключителна, защото чрез нея ще бъдат направени изумителни разкрития. В случая с четворното убийство през 1994 година не всичко е ясно. Като ми дава възможността да представя моята пиеса, кметът Браун ще позволи да бъде вдигната завесата и да бъде показана цялата истина.

Този път присъстващите бяха истински заинтригувани.

– Двамата с Кърк имахме уговорка – поясни кметът Браун, който би предпочел тази подробност да не се споменава, но в случая явно се налагаше да бъдат убедени журналистите. – В замяна на възможността да представи своята пиеса, той ще даде на полицията важни сведения по този случай.

– Вечерта на премиерата – уточни Кърк. – Преди това няма да кажа нищо. Няма да допусна полицията да научи предварително всичко и след това да ми бъде отказан достъп до сцената на фестивала.

– Вечерта на премиерата – повтори Браун. – Надявам се да дойде многобройна публика, която да аплодира пиесата и да научи истината.

След тези думи настъпи гробно мълчание. После журналистите осъзнаха, че това е новина от първостепенна важност и залата се изпълни с глъчка.

* * *

В полицейското управление на Орфия Ана бе донесла в своя кабинет телевизор и видеомагнетофон.

– Получихме от Бъз Ленард запис от представлението през 1994 година – обясни ми тя. – Сега ще го изгледаме, за да проверим дали няма да открием нещо интересно.

– Значи, посещението ви при Бъз Ленард е било успешно? – запитах аз.

– И още как – отвърна въодушевено Дерек. – Първо, Ленард спомена за спречкване между Кърк Харви и кмета Гордън. Харви настоявал пиесата му да бъде представена по време на фестивала, а Гордън му отвърнал: „Докато съм жив, няма да позволя тази пиеса да се играе“. По-късно кметът Гордън бе убит и Харви представи своята пиеса.

– Да не би той да е убил кмета? – запитах аз.

– Не зная – отвърна ми неуверено Дерек. – Струва ми се малко прекалено да убиеш кмета, цялото му семейство и излязла на джогинг млада жена само заради някаква си пиеса.

– Харви беше началник на полицията – обърна внимание Ана. – Това означава, че Меган няма как да не го е разпознала, когато го е видяла да излиза от дома на Гордънови, и затова той не е имал друг изход, освен да застреля и нея. Нещата се връзват.

– Е, и какво! – възрази Дерек. – Значи на 26 юли Харви ще хване микрофона и ще обяви пред публиката: „Госпожи и господа, аз убих всички тези хора“.

Представих си сцената и неволно прихнах.

– Кърк Харви е достатъчно откачен, за да ни представи подобен номер – казах аз.

Дерек огледа магнитната дъска, върху която добавяхме всеки следващ материал, свързан с разследването.

– Вече знаем, че парите на кмета съответстват с подкупите, дадени от предприемачите от околността, а не от Тед Тененбаум – обясни той. – В такъв случай, след като не са били предназначени за кмета, много бих искал да знам къде са отишли сумите, изтеглени от Тененбаум.

– Все пак остава въпросът какво е правила неговата камионетка на улицата приблизително по време на убийствата – отбелязах аз. – Свидетелката категорично я е разпознала. Бъз Ленард потвърди ли пред вас, че Тед Тененбаум е отсъствал от големия театър по време на убийствата, както бяхме установили навремето?

– Да, Джеси, потвърди го. От друга страна, се оказа, че не само той по тайнствен начин е изчезнал оттам за половин час. Представи си, че Шарлот, която е играла в пиесата, а освен това е била интимна приятелка на Кърк Харви…

– Прекрасната скъпа на сърцето му, която го изоставила?

– Същата. Та Бъз Ленард твърди, че тя отсъствала от 19 до 19 и 30. С други думи, по време на убийствата. След което се завърнала с подгизнали обувки.

– Искаш да кажеш, подгизнали като моравата пред къщата на кмета Гордън заради спуканата тръба?

– Именно – усмихна се Дерек, доволен, че си спомням този детайл. – Почакай, това не е всичко: въпросната Шарлот напуснала Харви заради Алън Браун. Двамата се влюбили и накрая се оженили. Впрочем те и сега са съпруг и съпруга.

– Не може да бъде! – хлъцнах аз.

Огледах още веднъж документите, открити в склада на Стефани, които бяхме окачили на стената. Там беше самолетният билет до Лос Анджелис и бележката Да открия Кърк Харви. Беше успяла да го открие, но дали Харви ѝ бе казал нещо повече, отколкото на нас? След това погледът ми спря върху изрезката от „Орфия Кроникъл“ с оградената в червено снимка, на която двамата с Дерек стоим пред покритото с чаршаф тяло на Меган Падалин, а зад нас, пред къщата на кмета Гордън се виждат Кърк Харви и Алън Браун. Двамата се гледат съсредоточено или може би разговарят. Взрях се отблизо и тогава забелязах ръката на Алън Браун. Той сякаш показваше числото три. Дали даваше знак някому? Може би на Харви? Под снимката Стефани бе написала с червен флумастер, натъртвайки сякаш на всяка дума: Онова, което никой не е забелязал.

– Какво има? – заинтересува се Дерек.

– Какво е общото между Кърк Харви и Алън Браун? – запитах вместо отговор.

– Шарлот Браун – отвърна той.

– Шарлот Браун – потвърдих аз. – Вярно, навремето експертите твърдяха, че извършителят е мъж, но дали не са се заблудили? Ами ако е жена? Това ли не сме забелязали през 1994 година?

След това седнахме да изгледаме внимателно записа на пиесата от 1994 година. Качеството не беше особено добро, а камерата показваше само сцената. Публиката оставаше извън кадър. Все пак началото включваше и официалната част. Виждаше се как заместник-кметът Алън Браун се качва на сцената и смутено приближава към микрофона. Настъпва известна пауза. На Браун сякаш му е горещо. След известно колебание той изважда от джоба си лист, върху който вероятно набързо е нахвърлял бележки, докато все още е бил в салона, разгъва го и започва: Госпожи и господа, вземам думата вместо кмета Гордън, който отсъства тази вечер. Признавам, разчитах той да бъде тук и за нещастие, не съм подготвен да произнеса слово. Ето защо искам само да приветствам с добре дошли…

– Стоп! – възкликна неочаквано Ана и накара Дерек да включи на пауза. – погледнете!

Картината застина върху екрана. Виждаше се единствено Алън Браун с лист в ръка. Ана се надигна от стола, отиде до стената и донесе една от намерените в склада снимки. На нея беше запечатана съвършено същата сцена: Браун пред микрофона, с лист в ръка, който Стефани бе оградила в червено.

– Тази снимка е взета от записа – каза Ана.

– Значи, Стефани също е разполагала с видеокасета – обадих се аз. – Откъде я е взела?

– Стефани е мъртва и все пак се намира на крачка пред нас – въздъхна Дерек. – И защо е оградила листа?

Изслушахме останалата част от словото, но то не представляваше никакъв интерес. Дали Стефани бе оградила листа заради казаното от Браун, или заради написаното върху хартията?

* * *

Островски крачеше по „Бендъм Роуд“. Все не успяваше да се свърже със Стефани: телефонът ѝ постоянно бе изключен. Дали не е сменила номера си? Защо не отговаря? Реши да я потърси у дома. Следеше номерата на къщите, като от време на време оглеждаше адреса, записан в тефтерчето с кожена подвързия, с което никога не се разделяше. Най-сетне стигна до съответния номер и замръзна на мястото си: къщата, изглежда, бе пострадала от пожар и достъпът до нея бе преграден от полицейски ленти.

Тъкмо тогава зърна патрулна кола, която се зададе по улицата. Махна на полицая и той спря до него.

Зад волана беше заместник-началникът Монтейн, който свали страничното стъкло и запита:

– Проблем ли има, господине?

– Какво се е случило тук?

– Имаше пожар. Защо?

– Търся една жена, която живее на този адрес. Казва се Стефани Мейлър – обясни Островски.

– Стефани Мейлър ли? Че тя беше убита. Вие откъде идвате?

Островски гледаше стъписано, без да може да каже нищо. Монтейн вдигна стъклото и продължи към главната улица. По радиостанцията съобщиха за спречкване между някаква двойка на паркинга пред пристанището и понеже се намираше наблизо, се обади на дежурния, че поема случая. После включи сигналните светлини и сирената. Минута по-късно стигна до паркинга, където имаше спряно черно порше с отворени врати. Някакво момиче тичаше към вълнолома, преследвано на известно разстояние от мъж, който би могъл да ѝ бъде баща. Монтейн усили звука на сирената: ято чайки литна, а двамата спряха на място. На момичето изглежда му беше забавно.

– Браво, Дакота! – провикна се Джери Идън. – Ето ги и ченгетата! Добре започваме!

– Градска полиция, не мърдайте! – нареди му Монтейн. – Получихме сигнал за спречкване между двойка.

– Каква ти двойка? – възкликна слисано мъжът. – Бива си я тази! Та аз съм баща ѝ!

– Това баща ти ли е? – обърна се Монтейн към момичето.

– Да, господине, за нещастие.

– Откъде идвате?

– От Манхатън – отвърна Джери.

Монтейн провери документите им и запита Дакота:

– А ти защо тичаше така?

– Исках да избягам.

– От какво бягаш?

– От живота, господине.

– Да не би баща ти да те е изнасилил?

– Да съм я изнасилил ли? – избухна Джери.

– Господине, бъдете така добър да не се обаждате – сопна му се Монтейн. – Не говоря на вас.

Той дръпна Дакота настрани и отново ѝ зададе въпроса. Момичето се разплака.

– Не, разбира се, че не. Баща ми не ме е докосвал – отговори хлипайки тя.

– Тогава защо си в такова състояние?

– От една година съм в това състояние.

– Защо?

– Много е дълго за обяснение.

Монтейн не настоя и ги пусна да си вървят.

– Иди че имай деца! – провикна се Джери Идън.

Той хлопна вратата на колата и бързо излезе от паркинга. Няколко минути по-късно двамата с Дакота стигнаха до хотел „Езерен Палас“, където имаха резервация. Следвани от дълга върволица носачи, те се настаниха в апартамент 308.

В съседния апартамент 310 пристигналият малко преди това Островски седна на леглото. Държеше в ръка снимка в рамка, на която се виждаше усмихната млада жена. Беше Меган Падалин. Той дълго я гледа и накрая прошепна: „Ще открия кой ти е сторил това. Обещавам ти“. Сетне целуна стъклото, което го делеше от нея.

В апартамент 312 Алис отиде в банята, а Стивън Бергдорф с блеснали очи потъна в размисли: тази история с представление на пиеса в замяна на разкрития по полицейско разследване беше нещо уникално в историята на театъра. Вътрешното чувство му подсказваше, че трябва да остане за известно време в Орфия. Не само заради възбудата му на журналист, а и защото тези няколко дни биха му позволили да уреди отношенията си с Алис. Той излезе на балкона, за да може да поговори на спокойствие по телефона със своя заместник в редакцията Скип Налън.

– Ще отсъствам няколко дни, за да отразя събитието на века – каза той на Скип, след което му описа случилото се на пресконференцията. – Бивш полицейски началник иска да представи като режисьор своя пиеса в замяна на разкрития относно извършено преди двайсет години престъпление, чието разследване всички смятат за приключено. Ще ти представя репортаж от мястото на събитието, хората ще се избият да четат тази статия и ти гарантирам, че продажбите на списанието ще се утроят.

– Остани, колкото сметнеш за необходимо – съгласи се Скип. – Според теб дали е сериозно?

– Дали е сериозно? Нямаш представа какво се случва тук. Случаят е изключителен.

След това Бергдорф се обади на жена си, за да ѝ съобщи, че ще отсъства няколко дни, като изтъкна същите причини, както малко преди това на Скип. Трейси замълча за момент, след което запита разтревожено:

– Стивън, какво всъщност става?

– Скъпа, става въпрос за една много странна пиеса, нали ти обясних? Пред списанието се открива изключителна възможност. Знаеш, че напоследък абонаментите спадат стремглаво.

– Нямам предвид списанието: какво става с теб? Сама виждам, че нещо не е наред. Вече не си същият. Обадиха се от банката и информираха, че сметката ти е на червено.

– Моята сметка ли?

– Да, банковата ти сметка – повтори тя.

Гласът ѝ беше спокоен, явно не знаеше, че и спестовната сметка на семейството също е изчерпана. Беше сигурен обаче, че е въпрос на време Трейси да научи. Ето защо се постара на свой ред да запази спокойствие.

– Да, известно ми е. Разговарях с банката. Станала е грешка от тяхна страна при един превод. Всичко е наред.

– Свърши си работата в Орфия, Стивън. Надявам се след това нещата да потръгнат.

– Ще потръгнат, Трейси. Обещавам.

Бергдорф затвори телефона. Тази пиеса беше същински небесен дар. Ще успее спокойно да уреди отношенията си с Алис. Беше подходил прекалено грубо. При това съвсем неуместно: да ѝ изтърси това в колата. Сега разполага с достатъчно време да ѝ обясни положението, тя ще го разбере. Няма да се наложи да я убива. Всичко ще си дойде на мястото.

СТИВЪН БЕРГДОРФ

Уикендът, който прекарах с Алис в Орфия през май 2013 година, беше наистина чудесен. Дори ме вдъхнови да напиша хвалебствена статия за списанието, с която приканвах читателите в никакъв случай да не пропуснат да посетят града по повод на събитието, което описах в заглавието като „Най-големият от малките театрални фестивали“.

През август трябваше да се разделя с Алис заради традиционната и досадна семейна почивка край езерото Чамплейн. Три часа кормуване сред задръствания, с вряскащи в колата деца и жена в лошо настроение, за да открием при пристигането, че някаква катерица се е вмъкнала през комина и повече не е могла да излезе. Щетите не бяха кой знае какви: изгризала беше краката на няколко стола, кабела на телевизора, оставила беше куп изпражнения върху килима във всекидневната и накрая бе умряла от глад. Разложеният ѝ труп обаче бе изпълнил къщата с нетърпима воня.

Ето как почивката ни започна с тричасово усилено почистване.

– По-добре да бяхме заминали за най-приятния град за живеене на света! – мърмореше жена ми и бършеше потта от челото си, докато търкаше ожесточено зацапания с изпражнения килим.

Тя все още ми се сърдеше заради уикенда в Орфия. Дори започвах да се питам дали не се досеща нещо. Макар да си повтарях, че съм готов да се разведа заради Алис, положението напълно ме уреждаше: бях с Алис, без при това да се струпват върху главата ми всички неприятности, свързани с един развод. На моменти си мислех, че постъпвам подло. От друга страна, всички мъже правят така. Бог ни е дарил с топки, просто защото преди това са ни липсвали.

За мен тази почивка беше същински ад. Липсваше ми Алис. Всеки ден правех „продължителни разходки“, за да се измъкна и да ѝ се обадя. Отивах в гората и след четвърт час спирах някъде. Сядах на някой пън край брега на реката, набирах нейния номер и всеки път разговаряхме повече от час. Готов бях да си бъбрим и по-дълго, но трябваше да се върна в къщата, тъй като нямаше как да обясня повече от час и половина физически упражнения.

За щастие, спешна работа в списанието ме принуди да се завърна с автобус в Ню Йорк един ден преди останалата част от семейството. Така разполагах с цяла нощ, която да прекарам с Алис. Направихме го в нейния апартамент. Вечеряхме пица в леглото и четири пъти правихме любов. Накрая тя заспа. Наближаваше полунощ. Бях жаден и излязох от спалнята по тениска и гащета да си налея вода в кухнята. Там се озовах лице в лице с нейната съквартирантка и за мой ужас се оказа, че тя е една от моите журналистки: Стефани Мейлър.

– Стефани? – възкликнах стъписано.

– Господин Бергдорф? – отвърна тя, не по-малко изненадана.

Огледа смешното ми облекло и за малко да прихне.

– Значи, ти си съквартирантката? – поокопитих се аз.

– Значи, вие сте нейният приятел, когото чувам през стената?

Отново се смутих и се изчервих от срам.

– Не се притеснявайте, господин Бергдорф – успокои ме тя, докато излизаше, – няма да кажа на никого. Това са си ваши работи.

Стефани Мейлър беше жена от класа. Когато на другия ден я видях в редакцията, тя се държа, все едно нищо не се е случило. Впрочем и след това при никакви обстоятелства не спомена за това. Аз обаче упрекнах Алис, че не ме е предупредила.

– Все пак би могла да ми кажеш, че делите един апартамент със Стефани! – смъмрих я, затваряйки вратата на кабинета, за да не ни чуят.

– Има ли някакво значение?

– Нямаше да идвам при теб. Представи си, че някой научи за нас двамата!

– Е, и какво? Да не би да се срамуваш от мен?

– Не, но съм твой пряк началник. Мога да си имам сериозни неприятности.

– Винаги драматизираш нещата.

– Нищо не драматизирам! – ядосах се не на шега аз. – Тъй или инак, повече няма да идвам при теб, прекратяваме детинщините. Ще се срещаме другаде. Аз ще реша къде.

Тъкмо тогава, след продължила шест месеца връзка, нещата започнаха да се влошават и аз разбрах колко различна е Алис, когато изпадне в ярост.

– Как така няма да идваш при мен? За кого се мислиш, Стиви? От къде на къде ти ще решаваш?

Това бе първото ни спречкване и накрая тя ми заяви: „Излъгала съм се за теб, Стиви! Не си на ниво. И ти си нищожество като всички мъже от тази порода!“. Сетне излезе от кабинета и веднага си взе двете седмици отпуск, които ѝ оставаха.

В продължение на десет дни не ми се обади, нито отговори на моите повиквания. Тази случка много ме наскърби, чувствах се нещастен. От друга страна, ми даде възможност да осъзная, че съм се заблуждавал от самото начало: въобразявал си бях, че Алис е готова да изпълни всички мои желания, а се оказа тъкмо обратното. Тя заповядваше, а аз изпълнявах. Смятал бях, че тя ми принадлежи, а в действителност аз ѝ принадлежах. От първия ден тя бе владяла положението.

Жена ми забеляза, че не съм на себе си.

– Какво става, скъпи? – запита ме. – Изглеждаш ми угрижен.

– Нищо особено, неприятности в службата.

В действителност безкрайно страдах от загубата на Алис и в същото време умирах от притеснение да не ми изиграе номер, като разкрие нашата връзка на жена ми и на колегите от списанието. Аз, който само месец преди това бях горд като петел и готов да зарежа всичко заради нея, сега треперех да не загубя семейството и работата си, с една дума – всичко. Жена ми опита да разбере какво ме измъчва, отнасяше се нежно и внимателно към мен, а това още повече засилваше страха ми, че мога да я загубя.

Накрая не издържах и реших след работа да отида у Алис. Не бих могъл да кажа дали го направих, защото исках да се уверя, че няма да разкрие нашата връзка пред никого, или просто защото имах желание да я видя. Когато позвъних по домофона, беше деветнайсет часът. Никой не отговори. Очевидно не беше у дома и затова реших да я изчакам. Седнах на стъпалата пред входа и не мръднах оттам цели три часа. Отсреща имаше малко кафене, където бих могъл да отида, но се боях да не я изпусна. Накрая тя пристигна. Зърнах фигурата ѝ на тротоара: беше с кожен панталон и високи обувки. Изглеждаше прекрасно. Сетне обърнах внимание, че не е сама: до нея вървеше Стефани Мейлър. Явно двете бяха прекарали заедно вечерта.

Когато наближиха, аз станах. Стефани ме поздрави любезно, но не се спря и влезе във входа, за да ме остави насаме с Алис.

– Какво искаш? – запита ме тя с леден тон.

– Да ми простиш.

– Така ли се моли за прошка?

Не зная какво ме прихвана, но паднах на колене пред нея, направо на тротоара. Тогава тя възкликна с обичайния си глас на влюбено момиче:

– О, Стиви, колко си сладък!

Помогна ми да се изправя и ме целуна страстно. Сетне се качихме в апартамента, тя ме отведе в нейната стая и ми заповяда да ѝ правя любов. Когато проникнах в нея, заби нокти в раменете ми и каза:

– Стиви, знаеш, че те обичам, но наистина трябва да измолиш прошка. Чакай ме утре в 17 часа в „Плаза“ с красив подарък. Знаеш, че те обичам, затова не бъди стиснат.

Дадох обещание и на другия ден в 17 часа, в бара на „Плаза“, докато пиехме отбрано шампанско, ѝ поднесох диамантена гривна, купена с пари от сметката, която двамата с жена ми бяхме открили за децата. Знаех, че жена ми никога не проверява тази сметка, и се надявах да успея да допълня сумата, без тя да забележи.

– Браво, Стиви – каза ми снизходително Алис, докато слагаше гривната на китката си. – Ти най-сетне разбра как трябва да се отнасяш към мен.

Сетне изпи на един дъх чашата шампанско и стана.

– Къде отиваш? – запитах я.

– Имам среща с приятели. Ще се видим утре в редакцията.

– Но аз смятах, че ще прекараме заедно нощта. Запазил съм стая.

– В такъв случай възползвай се, за да си починеш.

Тя си замина, а аз прекарах нощта в стаята, тъй като не можех да анулирам резервацията, тъпках се с хамбургери и гледах телевизия.

Алис бе дала тон на отношенията ни от самото начало. Просто аз си бях затварял очите за това и от този момент нататък животът ми се превърна в едно дълго пропадане към деветия кръг на ада. Чувствах се като пленник на Алис. Попаднал бях изцяло в нейна власт. Ако нещо не ѝ беше по волята, тя заплашваше да разкрие всичко и да ме унищожи. Освен на жена ми и в редакцията, щяла да съобщи и на полицията. Да обясни, че съм я принуждавал да прави секс с мен, злоупотребявайки със служебното си положение. Понякога, в продължение на няколко дни бе необикновено мила, това ме разнежваше и не ми позволяваше да я намразя истински. На моменти, макар и все по-рядко, ме даряваше с изключителни сексуални изпълнения, които трепетно очаквах, и така още по-безнадеждно ставах зависим от нея.

В края на краищата, през септември 2013 година най-сетне установих, че мотивите на Алис не са толкова от материално естество. Вярно бе, че заради нейните подаръци постепенно се разорявах, използвах вече четвърта кредитна карта, след като бях изчерпал семейната сметка. Всъщност би могла да съблазни по-състоятелни мъже от мен и да получи повече от тях. Онова, което действително я интересуваше, бе писателската кариера и тя разчиташе аз да ѝ помогна. Беше обсебена от мисълта да се превърне в следващата модна нюйоркска писателка. Решена бе да отстрани всеки потенциален конкурент. Спомням си с особена яснота утрото на 14 септември 2013 година. Бяхме излезли на покупки с жената и децата, когато тя ми позвъни. Дръпнах се настрани, за да ѝ отговоря, и я чух да крещи в слушалката:

– Сложил си я на корицата, така ли? Мръсник!

– Алис, за какво говориш?

Имаше предвид най-новия есенен брой на списанието. Стефани Мейлър беше представила толкова добър материал, че реших да изнеса заглавието върху корицата. Именно това бе забелязала Алис.

– Какви ги говориш, Алис? Статията на Стефани е великолепна.

– Изобщо не ми пука, Стиви! Това ще ти струва скъпо! Искам веднага да се видим, къде си?

Успях да отложа срещата за вечерта в кафенето срещу нейния апартамент. Тъй като се боях от гнева ѝ, купих луксозен шал от френска модна къща. Тя се появи и ми хвърли подаръка в лицето. Никога преди не я бях виждал така сърдита.

– Значи, уреждаш нейната кариера, така ли? Слагаш я върху корицата на списанието. А аз? Аз си оставам дребна служителка в редакцията, която само разнася писмата!

– Алис, та ти не пишеш статии!

– Напротив! Имам дори писателски блог, който ти самият одобри. Защо не публикуваш откъси от него в списанието?

– Алис, аз…

С гневен жест тя ме накара да млъкна, размахвайки във въздуха шала, все едно дресираше кон.

– Стига си дрънкал! Решил си да ме впечатлиш с този парцал. Да не съм курва? Смяташ, че така можеш да ме купиш ли?

– Алис, какво искаш от мен? – изплаках накрая аз.

– Искам да се отървеш от тази тъпачка Стефани! Искам да я уволниш незабавно!

Тя стана от стола, за да ми покаже, че разговорът е приключен. Опитах се да я уловя нежно за ръката и да я задържа. В отговор тя ме сграбчи с все сили.

– Мога да ти избода очите, Стиви. Слушай ме внимателно: в понеделник сутринта Стефани да бъде уволнена от списанието, ясна ли съм? Ако не, още в понеделник всички ще научат какво си ме принуждавал да правя.

Сега, като си мисля, смятам, че е било възможно да не отстъпя. Можех да задържа Стефани, Алис щеше да ме издаде на полицията, на жена ми и на всеки, за когото се сети. Вярно, щях да си платя за стореното, но и да поема по мъжки отговорността. За съжаление, се оказах прекалено страхлив и не го направих. Ето защо в понеделник аз уволних Стефани Мейлър от „Нюйоркско списание за литература“, под предлог че изданието има финансови затруднения. Преди да си замине, тя влезе разплакана в моя кабинет с кашон лични вещи под мишница.

– Не разбирам защо постъпихте така с мен, Стивън. Аз вложих тук всичко, на което съм способна.

– Съжалявам, Стефани. Проклета конюнктура, налага се драстично съкращаване на бюджета.

– Лъжете – каза ми тя. – Зная, че Алис ви манипулира. Но не се тревожете, няма да кажа нищо на никого. Можете да спите спокойно, аз не ви се сърдя.

Уволнението на Стефани успокои Алис, която вече усилено работеше над своя роман. Разправяше, че замисълът бил уникален и от него щяла да излезе отлична творба.

Минаха три месеца и през декември 2013 година за Коледа подарих на Алис пандантив, който ми струваше 1500 долара, а на жена ми непретенциозно бижу за 150 долара. Тя обаче изненада мен и цялото семейство, като ни подари една седмица слънчева ваканция на юг. Обяви го сияеща в петък, по време на вечерята, и ни показа проспекта: „Толкова внимаваме в разходите, че не смеем да си позволим нищо. От Великден насам спестявах от заплатата си, за да можем да посрещнем Нова година на Карибите“. Под „Кариби“ тя имаше предвид Ямайка и престой в хотел ол инклузив, предназначен за представители на средната класа, които искат да минат за хайлайф, с голям басейн, пълен с не дотам чиста вода, и отвратителна храна. Все пак, сред влажната ямайска жега, намерил убежище под палмите от жарещото слънце, стиснал в ръка чаша с коктейл, съставен от долнопробен алкохол, далеч от Алис и от свързаните с нея главоболия, аз се чувствах добре. Бях спокоен за пръв път от много време насам. Осъзнах, че ми се иска да напусна Ню Йорк, да започна другаде живота си отначало и да не допускам повече грешките, които ме бяха докарали до това положение. Дори споделих с жена си:

– Не ти ли се иска да напуснем Ню Йорк?

– Какво? Защо да напускаме Ню Йорк? Там ни е добре, нали?

– Така е, но все пак, разбираш какво имам предвид.

– Не, именно, не разбирам какво имаш предвид.

– Бихме могли да живеем в по-малък град, да не се налага да прекарваме времето си в обществения транспорт и да бъдем заедно за броени часове.

– Сега пък какво те прихваща, Стивън?

– Нищо не ме прихваща, просто споделям с теб една моя идея.

Жена ми беше истинска нюйоркчанка и не можеше да си представи, че може да живее другаде, така че идеята за бягство бързо отпадна.

* * *

Минаха шест месеца.

През юни 2014 година спестовната сметка на нашите деца бе изчерпана. От банката ме предупредиха, че „не можем да съхраним празна спестовна сметка“, и се наложи да направя превод, за да се справя с положението. На всяка цена трябваше да намеря начин да внасям в нея пари и да прекратя непрекъснатите разходи, в които безнадеждно затъвах. Налагаше се да сложа край на всичко това. Вече не можех да спя, а когато сънят ме обореше, спохождаха ме ужасни кошмари. Цялата тази история ме разяждаше отвътре.

Алис привърши своя роман. Накара ме да го прочета и откровено да споделя мнението си. „Бъди като в леглото – каза ми тя, – твърд, но точен.“ С мъка приключих четенето на текста, като прескачах цели страници, защото Алис нямаше търпение да чуе оценката ми, а тя, за нещастие, беше недвусмислена: написаното от нея не струваше нищо. Аз обаче не можех да ѝ го кажа. Ето защо отидохме в един изискан ресторант в Сохо и пихме шампанско в чест на бъдещия ѝ успех на писателското поприще.

– Толкова съм щастлива, че ти е харесал, Стиви – радваше се тя. – Нали не ми го казваш само за да ми направиш удоволствие?

– В никакъв случай, страшно ми хареса. Как можеш да се съмняваш?

– Ами защото предложих романа на трима литературни агенти и те отказаха да го подкрепят.

– Няма значение, не губи кураж. Само да знаеш колко книги първоначално са били отхвърлени от агенти и издатели.

– Тъкмо затова искам да ми помогнеш, като го предложиш на Мета Островски.

– Кой, критикът Островски ли? – запитах разтревожен.

– Разбира се. Той може да публикува рецензия в следващия брой на списанието. Всички се съобразяват с мнението му. Може да осигури успеха на книгата дори преди още да е излязла от печат, стига да напише хвалебствена статия за нея. Тогава агентите и издателите сами ще ме молят да приема предложенията им.

– Струва ми се, че това не е добра идея. Твърде възможно е Островски да не прояви никаква снизходителност и дори да оплюе твоя роман.

– Ти нали си негов началник? Само трябва да му наредиш да даде положителен отзив.

– Нещата не стават по този начин, Алис. Сама знаеш, всеки е свободен да…

– Само не започвай да ми четеш морал, Стиви. Искам Островски да напише възторжена статия за моята книга и той е длъжен да го направи. Само от теб зависи.

В този момент сервитьорът дойде с мейнските омари, които бяхме поръчали, но тя с един жест го отпрати обратно в кухнята.

– Вече не съм гладна, тази вечер се чувствам ужасно. Искам да се прибера у дома.

През следващите десет дни тя искаше да ѝ купя подаръци, които не можех да си позволя. Всеки път когато не изпълнех желанието ѝ, ме подлагаше на същинско мъчение. Накрая успях да я успокоя с обещанието, че Островски ще прочете нейната книга и ще напише положителен отзив.

Дадох текста на Островски и той обеща да го прочете. След като минаха две седмици, без той да се обади, реших да проверя дали е започнал прочита. Отвърна ми, че дори е приключил. Алис ме накара да го повикам в моя кабинет, за да ми каже мнението си, и уговорихме среща за 30 юни. Когато уреченият час настъпи, Алис се скри в шкафа, преди Островски да влезе в кабинета. Оценката му беше категорична:

– Какво лошо съм ви сторил, Стивън? – бяха първите му думи. След това седна и добави: – Ако наистина е така, моля да ми простите.

– Няма такова нещо – отвърнах учудено аз. – Защо го казвате?

– Защото прочитът на подобен текст си е същинско наказание и за да ме накарате да го направя, значи за нещо сте ми сърдит! А сега продължавам да си губя времето, като идвам тук да давам обяснения. Разбрах все пак защо толкова настоявахте да прочета тези безсмислици.

– Така ли? Защо? – поразтревожих се аз.

– Защото вие самият сте автор на тази книга и искате да чуете нечие компетентно мнение. Вие, Стивън, мечтаете да станете писател, нали?

– Не, не съм автор на тази книга – уверих го аз.

Островски обаче не ми повярва и продължи в същия дух:

– Стивън, говоря ви като на приятел, защото не ми се ще да ви давам напразни надежди: вие нямате никакъв талант. Текстът не струва нищо! Абсолютно нищо! Бих казал дори, че вашата книга е образец за бездарност. Дори дресирана маймуна би се справила по-добре. Ще направите неоценима услуга на човечеството, ако се откажете от тези мераци. Защо не се пробвате като художник? Или да свирите на обой, например?

След тези думи той стана и излезе. Едва бях затворил вратата след него, когато Алис изскочи от шкафа.

– Алис, той не мислеше сериозно онова, което каза – опитах се да я успокоя аз.

– Искам незабавно да го уволниш!

– Да го уволня ли? В никакъв случай не мога да направя това. Читателите боготворят Островски.

– Ще го уволниш, Стиви.

– А, не, Алис, няма да стане! Как си представяш да уволня Островски?

– Аз пък ти обещавам огън и жупел. Разорение и затвор. Защо не ме послушаш? Принуждаваш ме да те накажа!

Аз наистина не можех да уволня Островски, но Алис ме принуди да го повикам по високоговорителя. За мое облекчение той не отговори. Реших да отложа нещата с надеждата гневът да ѝ мине. Ала два дни след това, на 2 юли, тя нахлу в кабинета ми като фурия:

– Още не си уволнил Островски! Да не си се побъркал? Осмеляваш се да ме предизвикваш?

– Опитах се да го повикам в твое присъствие, а след това не се е обаждал.

– Повикай го пак! Той е в кабинета си, преди малко го срещнах в коридора.

Обадих се по директната линия, но той не вдигна слушалката. Прехвърлих повикването към секретарката, която ми съобщи, че в момента Остравски дава интервю за френско списание.

Зачервена от гняв, Алис с нервен жест ме прогони от креслото ми и седна на моето място зад компютъра.

– Алис, какво правиш? – разтревожих се, като видях, че отворя пощенската кутия.

– Ще видиш какво ще направя, мека пишка такава!

Тя отвори ново съобщение и написа:

Мета, тъй като не благоволявате да отговорите на телефонните ми повиквания, сега ви пиша, за да ви съобщя, че сте уволнен от списанието, като заповедта влиза в сила незабавно. Стивън Бергдорф.

Натисна бутона за изпращане, след което стана и доволна излезе от кабинета.

В този момент си помислих, че това не може повече да продължава. На път бях да загубя контрол над списанието и над живота си. Кредитните ми карти и семейната спестовна сметка бяха изчерпани докрай, а на всичко отгоре бях отрупан с дългове.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Събота, 12 юли 2014 г.

14 дни преди премиерата

Бяхме решили да си дадем почивка за един уикенд. Трябваше да си поемем дъх, да се дистанцираме поне за малко от случая. Двамата с Дерек на всяка цена искахме да запазим самоконтрол: ако сгафехме с Кърк Харви, не ни чакаше нищо добро.

Втора седмица поред прекарвах съботите в кухнята, работейки над соса и хамбургерите.

Дерек използваше случая, за да бъде със семейството си.

Ана обаче така и не можеше да откъсне мислите си от разследването. Струва ми се, че разкритията, направени от Бъз Ленард относно Шарлот Браун, не ѝ даваха мира. Къде бе ходила Шарлот през 1994 година, вечерта на премиерата? Какво криеше? Алън и Шарлот Браун се бяха отнесли изключително радушно към нея след пристигането ѝ в Орфия. Сама не си спомняше колко пъти я бяха канили на вечеря, на разходка сред природата и по море. Тя редовно се виждаше с Шарлот на вечеря, най-често в „Кафе Атена“, и двете си бъбреха часове наред. Ана сподели с нея неприятностите, които ѝ създава началник Гъливър, а Шарлот ѝ описа как се е установила в Орфия. Навремето тя току-що била завършила следването и си намерила работа при някакъв свадлив ветеринар, който я използвал за секретарка и при всеки удобен случай я опипвал по задника и се кискал. Ана изобщо не виждаше как Шарлот Браун би могла да нахлуе в нечий дом и да избие цялото семейство.

Предишната вечер, след като изгледахме записа на касетата, се обадихме на Бъз Ленард и му зададохме два много важни за нас въпроса. Дали членовете на трупата са имали кола? Кой е притежавал копие от видеозаписа на пиесата?

За колата той бе категоричен: цялата трупа пристигнала заедно с автобус. Никой не бил с кола. Що се отнася до записа, на различни места в града били продадени шестстотин копия. „Предлагаха ги в магазините по главната улица, в бакалниците, в бензиностанциите.“ Хората ги купуваха като сувенир. От есента на 1994 година до следващото лято бройките бяха изчерпани.

Това означаваше две неща: Стефани лесно би могла да се сдобие с касета втора ръка – екземпляр имаше дори в общинската библиотека. И преди всичко: по време на своето трийсетминутно изчезване вечерта на убийствата Шарлот Браун би могла да стигне не по-далеч от разстоянието, което да измине пеш за това време на отиване и връщане до Големия театър. Ето защо тримата заключихме, че ако тя бе взела някое от малкото на брой таксита в града, за да отиде до квартала Пенфийлд, шофьорът непременно щеше да съобщи, предвид трагичните обстоятелства.

Сутринта Ана реши да използва редовния си джогинг, за да засече времето, необходимо за изминаването пеш на разстоянието от театъра до къщата на кмета Гордън и обратно. Оказа се, че ходом са нужни почти 45 минути. Шарлот бе отсъствала приблизително половин час. Каква беше степента на приблизителност? Бегом бяха достатъчни 25 минути. Трениран бегач би могъл да стори това за 20 минути, но с неподходящи обувки пак се стигаше до половин час. Технически възможността беше налице. Шарлот Браун би могла да изтича до Гордънови, да ги застреля и да се върне обратно в Големия театър.

Докато седеше и размишляваше на една пейка срещу някогашния дом на семейство Гордън, ѝ се обади Майкъл Бърд. „Ана – каза ѝ разтревожено той, – можеш ли да дойдеш веднага в редакцията. Случи се нещо много странно.“

Майкъл посрещна Ана в редакцията на „Орфия Кроникъл“. Оказа се, че малко преди това е имал доста необичайно посещение.

– Представи си, в приемната се появи прочутият литературен критик Мета Островски. Искаше да научи какво се е случило със Стефани. Когато му разказах за убийството, той се развика: „Защо никой не ме е предупредил?“.

– Каква е връзката му със Стефани? – учуди се Ана.

– Нямам представа. Тъкмо затова ти се обадих. Отрупа ме с въпроси. Искаше да научи всичко. Как е умряла, защо, с какви улики разполага полицията.

– А ти какво отговори?

– Повторих само онова, което е известно на широката публика и може да се намери във вестниците.

– А след това?

– След това поиска стари броеве на вестника с материали, свързани с нейното изчезване. Дадох му онези броеве, от които разполагах с повече екземпляри. Настоя да ги плати и веднага след това си отиде.

След като се отби у дома да вземе един душ, Ана се отправи към хотел „Езерен Палас“. Беше позвънила на Островски в стаята му и сега той я очакваше в бара на хотела.

– Запознах се със Стефани, когато тя работеше в „Нюйоркско списание за литература“ – обясни той. – Имаше блестящ ум и необикновен талант. Със сигурност щеше да се прочуе на писателското поприще.

– Как разбрахте, че се е установила в Орфия? – запита Ана.

– След нейното уволнение продължихме да поддържаме връзка. Чувахме се от време на време.

– Не ви ли се видя чудно, че е започнала работа в това малко градче в Хемптънс?

– Сега, след като отново съм в Орфия, смятам, че е направила съвсем разумен избор. Твърдеше, че има намерение да пише, а спокойствието тук предразполага към това.

– Спокойствие ли? – повтори Ана. – В момента едва ли е точно така, господин Островски… Ако не се лъжа, не идвате тук за пръв път?

– Сведенията ви са точни, млада госпожице полицай. Бях тук преди двайсет години по повод първия театрален фестивал. Споменът ми за него не е особено бляскав, но градът ми хареса.

– И след 1994 година не сте присъствали повече на фестивала?

– Не, нито веднъж – потвърди той.

– Защо идвате сега, след цели двайсет години?

– Получих любезна покана от кмета Браун и си казах защо не?

– Значи, ви канят за пръв път след 1994 година?

– Не, но сега реших все пак да дойда.

Ана чувстваше, че Островски не ѝ казва всичко.

– Господин Островски, престанете, моля ви, да ме правите на глупачка. Известно ми е, че днес сте били в редакцията на „Орфия Кроникъл“ и сте разпитвали за Стефани. Главният редактор сподели, че сте били доста разтревожен. Ще ми кажете ли какво става?

– Какво става ли? – повтори обидено критикът. – Става това, че една млада жена, към която изпитвах безкрайно уважение, е била убита! Простете ми, но не можах да потисна чувствата си при вестта за тази трагедия.

Гласът му се прекърши. Очевидно нервите му бяха опънати до краен предел.

– Не знаехте ли какво се е случило със Стефани? Никой ли не спомена за това в редакцията на вашето списание? Подобни случаи са обичаен предмет на разговор около кафе-машините, нали?

– Може би – отвърна сподавено Островски, – но аз не бих могъл да науча, тъй като бях уволнен от „Нюйоркско списание за литература“. По-скоро бях прогонен! Унизиха ме, отнесоха се с мен като с някакво нищожество! Без каквото и да било предупреждение онзи негодник Бергдорф ми посочи вратата, изрита ме с кашон лични вещи под мишница. Вече нямам достъп до редакцията, никой не отговаря на телефонните ми обаждания. Аз, великият Островски, да бъда изхвърлен като някакъв парцал. И представете си, госпожо, в тази страна един-единствен човек продължаваше да проявява към мен дължимото уважение и този човек беше Стефани Мейлър. Бях на ръба на депресията и тъй като не успях да се свържа с нея, пристигнах в Орфия, защото сметнах, че поканата от страна на кмета е чудесно съвпадение и кой знае, може би знак на съдбата. Ала дори тук не успях да вляза във връзка с моята приятелка, реших да отида на нейния адрес, където от служител на обществения ред научих, че е била убита. Удавена в някакво кално езеро, а тялото ѝ оставено на насекомите, червеите, птиците и пиявиците. Ето, госпожо, причината за моята скръб и моя гняв.

Настъпи известно мълчание. Той се изсекна, избърса една сълза и си пое няколко пъти дълбоко въздух в опит да се овладее.

– Съжалявам за смъртта на вашата приятелка, господин Островски – обади се накрая Ана.

– Благодаря ви, госпожо, че споделяте болката ми.

– Казвате, че Стивън Бергдорф ви е уволнил?

– Да, Стивън Бергдорф. Главният редактор на „Нюйоркско списание за литература“.

– Значи, първо е уволнил Стефани, а след това и вас?

– Точно така – потвърди Островски. – Смятате ли, че би могло да има някаква връзка?

– Не зная.

След разговора с Островски Ана отиде да обядва в „Кафе Атена“. Тъкмо сядаше на масата, когато някой я повика:

– Ана, цивилните дрехи много ви отиват.

Ана се обърна и видя Силвия Тененбаум, която ѝ се усмихваше. Имаше приветлив вид.

– Не знаех за брат ти – обясни Ана. – Нямах представа какво се е случило с него.

– Какво променя това? – запита Силвия. – Сега по друг начин ли ще гледаш на мен?

– Просто исках да ти кажа, че съжалявам. За теб сигурно е било жесток удар. Харесвам те и ми е мъчно. Нищо повече.

– Много мило. Имаш ли нещо против да обядвам на твоята маса? Аз черпя.

Двете седнаха една срещу друга на терасата, малко встрани от останалите клиенти.

– Дълго време бях за хората сестрата на чудовище – сподели Силвия. – Желанието на всички беше да се махна оттук. Да продам ресторанта и да си вървя.

– Що за човек беше брат ти?

– Имаше златно сърце. Добър, щедър. Но прекалено импулсивен, налиташе на бой. Това го погуби. През целия си живот проваляше постигнатото заради един удар с юмрук. Не умееше да се въздържа. Все не можеше да се застои на едно място. Бизнесът на баща ни процъфтяваше и той избра за нас най-добрите частни училища в Манхатън, където живеехме тогава. Брат ми изреди всички училища и накрая се озова у дома с частен учител. След това бе приет в Станфордския университет. Само след година го изгониха, защото се сби с един от професорите. Можете ли да си представите, с професор! Завърна се в Ню Йорк и започна работа. Уволниха го след осем месеца, защото се счепка със свой колега. Имахме вила в Риджпорт, недалеч оттук, и брат ми се настани там. Намери работа като управител на ресторант. Страшно му хареса, заведението се развиваше добре, но се събра със съмнителна компания. През свободното си време започна да посещава бар, който не се ползваше с добро име. Арестуваха го за пиянство, за малко количество марихуана. Сетне на един паркинг стана голямо сбиване и Тед бе осъден на шест месеца затвор. След като излезе, пожела да се завърне в Хемптънс, но не в Риджпорт. Имаше искрено желание да скъса с миналото. Разправяше, че искал да започне отначало. Така се установи в Орфия. Заради престоя в затвора, макар за кратко, много трудно си намери работа. Накрая собственикът на „Езерен Палас“ го нае да пренася багажа на гостите. Държеше се като образцов служител и бързо получи повишение. Мина на рецепцията, а след това дори стана заместник-управител. Включи се в живота на града. записа се като доброволен пожарникар. Нещата при него вървяха добре.

Силвия замълча. Ана почувства, че събеседничката ѝ няма желание да продължи разказа си и че трябва да я подкани.

– Какво стана след това? – внимателно я запита тя.

– Тед си беше предприемчив. В хотела често чуваше клиентите да се оплакват, че в Орфия няма сносен ресторант. Затова реши да започне собствен бизнес. Междувременно баща ни почина и ни остави значително наследство, така че Тед успя да купи една порутена сграда в центъра на града. Тя имаше идеално разположение и идеята му беше да я ремонтира основно и да открие там „Кафе Атена“. За нещастие, много скоро започнаха неприятностите.

– Имаш предвид пожара ли? – запита Ана.

– Значи си в течение?

– Да. Чух, че брат ти е бил в много обтегнати отношения с кмета Гордън, защото той отказвал да промени предназначението на сградата. Тед предизвикал пожара, за да получи разрешение за ремонтните работи. Само че напрежението между него и кмета продължило и след това…

– Знаеш ли, Ана, по този въпрос съм чула какво ли не. Мога да те уверя обаче, че брат ми няма нищо общо с пожара. Вярно, беше много избухлив, но в никакъв случай мошеник на дребно. Беше изискан мъж. Имаше много качества. Вярно, напрежението между брат ми и кмета се запази и след пожара. Мнозина станаха свидетели на техни спречквания на публични места. Само че, ако ти разкажа причината за неразбирателството между тях, няма да ми повярваш.

* * *

Главната улица на Орфия,

21 февруари 1994 година.

Две седмици след пожара

Когато Тед Тененбум пристигна пред сградата на бъдещия ресторант „Кафе Атена“, завари там кмета Гордън, който явно го очакваше, крачейки напред-назад по тротоара, за да се стопли.

– Тед – каза му Гордън вместо поздрав, – виждам, че правите каквото ви скимне.

Отначало Тед не схвана за какво става въпрос.

– Боя се, че не ви разбирам, господин кмете. Какво се е случило?

Гордън извади от джоба на палтото си един лист.

– Посочих ви ето тези фирми за вашия ремонт, а вие не наехте нито една от тях.

– Вярно – съгласи се Тед Тененбаум. – Проучих офертите и избрах тези, които предлагаха най-изгодни цени. Не виждам какъв е проблемът.

– Тед – повиши тон кметът. – Престанете да се правите на разсеян. Ако искате да правите промени, съветвам ви да се обърнете именно към тези фирми, защото те са най-компетентни в това отношение.

– Повиках фирми от района, които са достатъчно квалифицирани. Имам свобода на избор, нали?

Кметът Гордън започна да губи търпение.

– Няма да ви разреша да работите с тези фирми.

– Как така няма да ми разрешите?

– Просто така. Ще блокирам ремонта толкова дълго, колкото е необходимо, и то с всички средства.

Двамата бяха повишили глас и това привлече вниманието на неколцина минувачи. Тед приближи до кмета и се провикна:

– Ще ми обясните ли вие какво общо имате с това, Гордън?

– Господин кмете, ако обичате – поправи го Гордън, като опря пръст в гърдите му, сякаш за да подчертае думите си.

На Тед му притъмня пред очите. Той сграбчи кмета за яката, но веднага след това го пусна.

– Какво, Тененбаум, смятате, че ще ме изплашите ли? – погледна го предизвикателно кметът. – Постарайте се да се държите прилично и да не разигравате сцени пред хората!

В този момент до тях спря полицейска кола и от нея изскочи заместник-началникът Гъливър.

– Всичко наред ли е, господин кмете? – запита той с ръка върху палката.

– Всичко е наред, заместник-началник, благодаря ви.

* * *

– Ето, това беше причината за неразбирателството между тях – обясни Силвия, докато двете с Ана седяха на терасата на „Кафе Атена“. – Изборът на фирмите за ремонтните работи.

– Вярвам ти – увери я Ана.

– Наистина ли? – възкликна учудено Силвия.

– Да, кметът е получавал подкупи от фирмите, за да им осигурява клиенти. Предполагам, че строителните работи на „Кафе Атена“ са изисквали значителни суми и кметът Гордън е поискал своя дял от тортата. Какво стана след това?

– Тед прие. Знаеше, че кметът разполага с възможности да спре ремонта и да му създаде безброй неприятности. Нещата се уредиха и „Кафе Атена“ отвори врати една седмица преди началото на фестивала. Всичко вървеше добре до убийството на кмета Гордън. Сигурна съм, че извършителят не е моят брат.

– Силвия, Черната нощ говори ли ти нещо?

– Черната нощ – повтори Силвия. – Струва ми се, че съм виждала това някъде.

Тя зърна оставен на съседната маса брой на „Орфия Кроникъл“ и посегна да го вземе.

– Да, ето – посочи тя първата страница на вестника. – Това е заглавието на пиесата, която в крайна сметка избраха за откриването на фестивала.

– Бившият шеф на полицията Кърк Харви и брат ти свързани ли са по някакъв начин?

– Не, доколкото знам. Защо?

– Защото заглавието „Черната нощ“ съответства на тайнствено послание, появило се в града през годината преди първия театрален фестивал. Същият надпис е бил открит през февруари 1994 година, след пожара на бъдещото „Кафе Атена“. Ти не беше ли в течение?

– Не, не съм знаела. Не забравяй все пак, че дойдох тук доста време след трагедията. Преди живеех в Манхатън, бях омъжена и поех бизнеса на баща ми. След смъртта на моя брат наследих „Кафе Атена“ и реших да не го продавам. Той толкова държеше на него. Наех управител, по-късно се разведох и реших да продам компанията на баща ми. Исках да се заема с нещо ново. В крайна сметка през 1998 година се установих тук. Казвам това, за да ти обясня, че част от събитията са станали, преди да дойда, а сред тях е и тази Черна нощ, за която ми говориш. Нямам представа дали е свързана с пожара, но от друга страна, зная кой го е предизвикал.

– Кой? – запита Ана с разтуптяно сърце.

– Преди малко ти споменах, че в Риджпорт Тед се свърза със съмнителни личности. Сред тях беше и Джеремая Фолд, местен престъпник, който се занимаваше с рекет. Той имаше зъб на брат ми. Беше гаден тип, от време на време се появяваше в „Палас“ с леки момичета, за да се изфука. Пристигаше фрашкан с пари, яхнал грамаден мотоциклет, който обичаше да форсира тъкмо пред хотела. Беше шумен, груб, а често и надрусан. Организираше същински оргии, винаги той плащаше сметката и замеряше сервитьорите с банкноти от сто долара. Собственикът на хотела никак не беше доволен, но не смееше да изгони Джеремая, за да си няма неприятности с него. Тед, който по това време все още работеше там, реши да се намеси в знак на признателност към работодателя, който в труден за него момент му беше подал ръка. Веднъж, когато Джеремая си тръгнал, той се качил на колата и го последвал. Успял да го настигне, принудил го да спре и му заявил, че занапред не е добре дошъл в хотела. Отзад на мотоциклета обаче имало някакво момиче и за да го впечатли, Джеремая се опитал да удари Тед, в резултат на което той го смазал от бой. Джеремая не могъл да преглътне подобно унижение и след известно време довтасал с двама биячи, които пребили брат ми. Когато научил, че Тед се кани да отваря ресторант, Джеремая веднага се опитал да му стане „съдружник“. Искал комисиони, за да остави на мира фирмите, заети с ремонта на сградата, а след това и процент от печалбата на заведението. Явно надушил келепира.

– И какво направи Тед? – запита Ана.

– Отначало отказал да плати. И ето че една нощ през февруари сградата на „Кафе Атена“ пламна.

– Работа на Джеремая Фолд?

– Разбира се. Същата нощ, към три сутринта Тед пристигна у дома. Тогава ми разказа цялата история.

* * *

Нощта на 11 срещу 12 февруари 1994 година.

Апартаментът на Силвия Тененбаум в Манхатън

Силвия се събуди от звъна на телефона. Часовникът показваше 2 и 45. Обаждаше се портиерът на сградата: бил пристигнал брат ѝ. Твърдял, че е спешно.

Тя го повика да се качи и когато вратите на асансьора се отвориха, видя, че Тед е блед като платно и едва се държи на краката си. Отведе го в салона и му направи чай.

– „Кафе Атена“ отиде по дяволите – каза Тед, като се посъвзе. – Там бяха плановете за строежа, документите, месеци труд и всичко стана на пепел.

– Нали архитектите имат копия? – напомни му Силвия в опит да го успокои.

– Ти не разбираш! Работата е сериозна.

Тед извади от джоба си смачкан лист хартия. Беше анонимно писмо, оставено под чистачката на неговата кола. Открил го бе същата нощ, когато му се обадиха, за да му съобщят за пожара. На листа пишеше:

Следващия път идва ред на твоята къща.

– Искаш да кажеш, че е било умишлен палеж? – стресна се Силвия.

Тед кимна.

– Кой е направил това?

– Джеремая Фолд.

– Кой?

Тогава брат ѝ разказа всичко. Как забранил на Джеремая Фолд да стъпва в хотела, за сбиването и сегашните последици от случилото се.

– Джеремая иска пари – каза в заключение Тед. – Много пари.

– Трябва да отидеш в полицията – посъветва го Силвия.

– Засега няма смисъл. Познавам Джеремая, той е платил на някого да свърши тази работа и полицията никога няма да стигне до него. Не и за момента. Така само ще си навлека още неприятности. Този тип е откачен и от него може се очаква всичко. Кой знае докъде може да стигне: в най-добрия случай ще изгори всичко, което притежавам. В най-лошия някой ще бъде убит.

– Сигурен ли си, че ако му платиш, ще те остави на мира? – запита изплашено Силвия.

– Сигурен съм – потвърди Тед. – За него парите са всичко.

– В такъв случай на първо време му плати. Имаме повече пари, отколкото ни трябват. Плати му, докато се уталожи положението, а след това съобщи на полицията, без да се боиш, че ще те притисне в ъгъла.

– Мисля, че си права – съгласи се Тед.

* * *

– Така брат ми се съгласи да му плати поне като начало, за да спечели време – обясни Силвия. – Той толкова държеше на своя ресторант: беше негова гордост, белег на личния му успех. Нае посочените от кмета Гордън фирми и редовно плащаше значителни суми на Джеремая Фолд, за да не пречи на строителните работи. Само така „Кафе Атена“ отвори врати навреме.

Ана беше смаяна: значи от февруари до юни 1994 година Тед Тененбаум бе плащал не на кмета, а на Джеремая Фолд.

– Тогава ти разказа ли всичко това на полицията? – запита тя.

– Не – въздъхна Силвия.

– Защо?

– Брат ми вече беше заподозрян за онези убийства. После се укри и накрая бе убит по време на преследване от полицията. Нямах никакво желание да утежнявам още повече положението му. Само че едно е сигурно: ако не беше убит, непременно щях да му задам всички въпроси, които толкова ме тревожеха.

* * *

Докато Ана и Силвия седяха на терасата на „Кафе Атена“ с изглед към главната улица, Алис мъкнеше Бергдорф от магазин на магазин.

– Спокойно можеше да вземеш личните си вещи, вместо да се правиш на глупак – смъмряше го тя всеки път, когато той направеше опит да се възпротиви. – Сега трябва да си купиш всичко.

Пред вратата на един магазин за бельо Бергдорф спря на тротоара:

– Ти обаче си имаш всичко необходимо, няма нужда да влизаме.

– Подарък за теб – подарък за мен – възрази Алис и го бутна вътре.

За малко да се засекат с Кърк Харви, който тъкмо в този момент мина край магазина и спря пред една тухлена стена. Извади от чантата си кутия лепило, четка и залепи един от току-що отпечатаните афиши.

КАСТИНГ

Във връзка с представлението

на най-знаменитата театрална пиеса

„Черната нощ“

гениален и ненадминат режисьор, известен по целия свят,

ТЪРСИ

АКТЬОРИ СЪС ИЛИ БЕЗ ОПИТ

Сигурен световен успех!

Гарантирана известност за всички!

Изключително заплащане!

Прослушвания в понеделник, 14-и, 10 часа

в Големия театър в Орфия.

Внимание!

НЯМА МЕСТА ЗА ВСИЧКИ ЖЕЛАЕЩИ!!!!!

Приемат се подаръци и дарения. Дори са желателни!

На стотина метра оттам Джери и Дакота Идън се разхождаха по главната улица и попаднаха на един от тези афиши.

– Прослушвания за театрална пиеса – прочете Джери на дъщеря си. – Защо да не се пробваме? Когато беше малка, мечтаеше да станеш актриса.

– Само че не в някаква пиеса за тъпаци – възрази Дакота.

– Защо пък да не си опитаме късмета, а после ще видим – настоя Джери, опитвайки се да покаже колко е въодушевен от тази идея.

– Тук пише, че прослушванията са в понеделник – отбеляза Дакота. – Колко време ще останем в това скапано градче?

– Нямам представа, Дакота – разсърди се Джери. – Колкото е необходимо. Току-що пристигнахме, така че не започвай пак. Да не би да си имала други планове? Да постъпиш в университет например? А, не, бях забравил, ти така и не се записа никъде.

Дакота се нацупи и продължи напред. Двамата стигнаха пред книжарницата на Коди. Дакота влезе и с интерес заразглежда лавиците. Зърна на един от щандовете речник, взе го и го разтвори. Прочете определението на една дума, после на друга… Усети, че баща ѝ е застанал зад нея.

– Толкова отдавна не съм разтваряла речник – каза му тя.

Взе речника със себе си и зачете заглавията на изложените романи. Коди отиде до нея и запита:

– Търсиш ли нещо конкретно?

– Някой интересен роман – отвърна Дакота. – Дори не си спомням кога за последен път съм чела книга.

Коди забеляза речника, който тя стискаше под мишница, и с усмивка отбеляза:

– Това не е роман.

– По-добро е от роман. Ще го взема. От години не съм прелиствала речник в книжен формат. Обикновено пиша на компютъра и коректорът оправя грешките.

– В странно време живеем – въздъхна Коди.

Тя кимна и добави:

– Когато бях малка, участвах в състезания по спелуване. Баща ми ме упражняваше. Непрекъснато произнасяхме думите буква по буква, побърквахме мама. Тогава с часове ровех в речника, за да запомня правописа на най-трудните думи. Хайде, изберете наслуки една дума.

Тя подаде речника на Коди, който, видимо развеселен, го отвори на случайна страница. Избра дума и я прочете:

– Холосистоличен.

– Много лесно: х-о-л-о-с-и-с-т-о-л-и-ч-е-н.

Книжарят се усмихна дяволито.

– Наистина ли си четяла речника?

– Да, от сутрин до вечер.

Дакота на свой ред се засмя и сякаш цялата грейна.

– Откъде си? – запита я Коди.

– От Ню Йорк. Казвам се Дакота.

– Аз към Коди.

– Вашата книжарница страшно ми харесва. Така исках да стана писателка.

Ненадейно лицето ѝ помръкна.

– Как така искала си? – зачуди се Коди. – Какво ти пречи? Дори не си навършила двайсет години.

– Вече не мога да пиша.

– Вече? Какво искаш да кажеш?

– Откакто направих нещо много лошо.

– Какво си направила?

– То е толкова лошо, че дори не мога да говоря за това.

– Но можеш да пишеш – подсказа ѝ Коди.

– Зная, същото ми казва и моят психолог. Само че нищо не излиза. Не иска да излезе. Съвсем празна съм отвътре.

Същата вечер Джери и Дакота седнаха на една маса в „Кафе Атена“. Джери знаеше, че Дакота открай време харесва този ресторант и се надяваше, че ще я зарадва, като я заведе там. През цялото време обаче тя остана мрачна.

– Защо се домъкнахме? – запита по едно време тя, ровейки с вилицата в чинията морски дарове.

– Струва ми се, че по-рано обичаше да идваме тук – оправда се баща ѝ.

– Имам предвид Орфия. Защо ме довлече тук?

– Смятах, че ще ти подейства добре.

– Смятал си, че ще ми подейства добре? Или си искал да ми покажеш колко съм те разочаровала, като ми напомниш, че заради мен загуби къщата?

– Дакота, как можеш да говориш подобни неща!

– Отлично знам, че ти провалих живота!

– Дакота, крайно време е да престанеш да се самоизмъчваш. Трябва да гледаш напред, да бъдеш пак каквато беше.

– Тате, как не разбираш? Никога няма да поправя онова, което сторих! Мразя този град, мразя всичко, мразя живота!

Тя не можа да сдържи сълзите си и изтича да се скрие в тоалетната, за да не я видят, че плаче. Когато най-сетне излезе след цели двайсет минути, веднага помоли баща си да се приберат в хотела.

Джери така и не беше обърнал внимание, че във всяка от двете стаи на апартамента има минибар. Дакота безшумно отвори шкафа, взе една чаша, сетне извади от хладилника малка бутилка водка. Наля си и отпи няколко глътки. Сетне разрови чекмеджето с бельо и измъкна ампула кетамин. Според Лейла това беше най-добрият и дискретен начин за прием.

Тя отчупи върха на ампулата, изсипа съдържанието в чашата, разбърка с пръст и я изпи на един дъх.

Няколко минути по-късно усети как я обзема покой. Почувства лекота, блаженство. Изтегна се на леглото и се загледа в бялата мазилка на тавана, която сякаш започна да се разпуква и да отстъпва място на чудна фреска: тя разпозна тяхната къща в Орфия и изпита желание да се разходи вътре.

* * *

Орфия, десет години преди това,

юли 2004 година

Край подредената за закуска маса в разкошната къща на семейство Идън цареше весело оживление. Домът беше разположен на „Оушън Роуд“ с изглед към океана.

– Акупунктура – обяви Джери с лукав вид.

Деветгодишната Дакота сви носле в знак, че приема предизвикателството, което накара майка ѝ да се усмихне с възхита. Сетне момиченцето извади лъжичката от чашата и разбърка млякото, за да изкара на повърхността парченцата мюсли с формата на букви и бавно произнесе:

– А-к-у-п-у-н-т-к-у-р-а.

На всяка буква малката изваждаше съответното парченце в поставената отстрани чиния. Накрая доволно погледна резултата.

– Браво, миличка! – възкликна, искрено впечатлен, баща ѝ.

Майка ѝ се засмя и започна да ръкопляска.

– Как успяваш да го направиш? – запита я тя.

– Не зная, мамо. Все едно в главата ми има снимка на думата и тя най-често е правилната.

– Да опитаме пак – предложи Джери. – Рододендрон.

Дакота завъртя очи, което накара родителите ѝ отново да избухнат в смях, после се опита да изброи буквите, като сред тях липсваше само едно „д“.

– Почти успя! – поздрави я баща ѝ.

– Така поне научих нова дума – заключи Дакота. – Занапред няма да я бъркам. А сега може ли да отида в басейна?

– Хайде, обличай банския – съгласи се майката.

Малката изписка радостно и скочи от масата. Джери я проследи с поглед, докато търчеше по коридора, а Синтия използва момента и отиде да седне на коленете на мъжа си.

– Благодаря ти, скъпи, че си идеалният съпруг и баща.

– Аз ти благодаря, защото ти си страхотна жена.

– Никога не съм си представяла, че мога да бъда толкова щастлива – каза Синтия и му хвърли влюбен поглед.

– Нито пък аз. Наистина имаме необикновен късмет.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Неделя, 13 юли 2014 г.

13 дни преди премиерата

През онази жарка неделя Дерек и Дарла поканиха мен и Ана на техния басейн. За пръв път се събирахме заедно извън разследването. Що се отнася до мен, за пръв път от дълго време щях да прекарам един следобед у Дерек.

Целта на събирането беше просто да се отпуснем и да изпием по някоя бира. Ала когато Дарла се отдалечи за момент, а децата се плискаха във водата, ние не устояхме на изкушението да обсъдим случая.

Ана ни преразказа разговора със Силвия Тененбаум. След това подробно описа как кметът Гордън оказал натиск върху Тед да избере определени строителни фирми, а от друга страна, Джеремая Фолд, видна фигура от престъпния свят в района, започнал да го рекетира.

– Оказва се, че Черната нощ може би е свързана с Джеремая Фолд – заключи тя. – Именно той е организирал палежа на „Кафе Атена“ през февруари 1994 година, за да принуди Тед да му плати.

– Дали пък Черната нощ не е название на някоя банда? – предположих аз.

– Би трябвало да проверим тази хипотеза – съгласи се Ана. – Не ми остана време да прескоча до управлението и да науча нещо повече за Джеремая Фолд. Онова, което знам, е, че след пожара Тед наистина е бил принуден да му плати.

– Излиза, че изтеглените суми от сметката на Тененбаум, които открихме навремето, всъщност са били предназначени за Джеремая? – обади се Дерек.

– Правилно – кимна Ана. – Тененбаум е искал да бъде сигурен, че Джеремая ще го остави на мира да довърши ремонта на сградата и че „Кафе Атена“ ще отвори врати навреме за фестивала. След като знаем, че Гордън е искал подкупи от строителните фирми, вече е ясно откъде е получавал парични преводи по същото време. Той със сигурност е принуждавал избраните фирми да му плащат комисиони за това, че благодарение на него са получили поръчката.

– Ами ако между кмета Гордън и Джеремая Фолд има нещо общо? – каза тогава Дерек. – Дали Гордън не е имал връзки с престъпния свят?

– Навремето работили ли сте над подобна версия? – запита Ана.

– Не – призна Дерек. – Смятахме, че кметът е корумпиран политик и нищо повече. Не и че е вземал подкупи на всички равнища.

– Нека предположим, че Черната нощ е престъпна организация – продължи Ана. – Ами ако обявата, разпространена навсякъде из града няколко месеца преди убийствата, е предупреждение за същите тези убийства? Едно оповестено на всеослушание убийство, но по време на което никой нищо не е видял.

– Никой не е видял! – възкликна Дерек. – Онова, което е било пред очите ни, но ние не сме го видели! Какво мислиш за това, Джеси?

– Би могло да се предположи, че тогава Кърк Харви е разследвал по посока на тази престъпна организация – отвърнах аз, след като размислих. – И е бил в течение на всичко. Такава ще да е била причината да вземе досието със себе си.

– Именно с това трябва да се заемем още утре – предложи Ана.

– Мен ме притеснява мисълта, че когато през 1994 година разпитвахме Тед Тененбаум за паричните преводи, той изобщо не спомена пред нас, че е бил рекетиран от въпросния Джеремая Фолд.

– Може да се е страхувал от отмъщение? – предположи Ана.

Дерек се навъси.

– Може би. Само че след като сме пропуснали тази история с Джеремая Фолд, като нищо може да сме пропуснали и още нещо. Много ми се ще да започна проучване на тогавашната обстановка от нулата. Да проверя какво пише в местните вестници от онова време.

– Мога да помоля Майкъл Бърд да ни предостави всички архивни материали върху четворното убийство, с които разполага.

– Добра идея – съгласи се Дерек.

Мръкна се и ние останахме за вечеря. Както всяка неделя Дерек се обади да поръча пици. Докато се настанявахме в кухнята, Ана забеляза на стената снимка. На нея бяхме аз, Наташа, Дарла и Дерек пред „Малката Русия“, където течаха ремонтни работи.

– Какво представлява „Малката Русия“? – запита невинно Ана.

– Ресторантът, с който така и не можах да се добия – отвърна Дарла.

– Обичаш ли да готвиш?

– По едно време бях посветила живота си на това.

– Джеси, кое е това момиче до теб? – обърна се към мен Ана, като сочеше Наташа.

– Наташа – отговорих аз.

– Някогашната ти годеница ли?

– Да – кимнах.

– Ти така и не ми обясни какво се е случило между двама ви…

По нейните въпроси Дарла разбра, че Ана изобщо не е в течение, и ме погледна с упрек:

– Боже мой, Джеси, значи, не си ѝ казал нищо?

* * *

Стивън Бергдорф и Алис се бяха завърнали в „Езерен Палас“ и сега си отдъхваха в шезлонгите до басейна. Изминалият ден се оказа необикновено горещ и сред къпещите се във водата се освежаваше и Островски. Когато пръстите му съвсем набъбнаха, той излезе от басейна и отиде до своя шезлонг, за да се изсуши. Тъкмо тогава с ужас откри, че до неговия стол Стивън Бергдорф маже със слънцезащитен крем гърба на млада жена, която в никакъв случай не беше неговата съпруга.

– Стивън! – възкликна Островски.

– Мета! – хлъцна Бергдорф, когато видя пред себе си критика. – Какво правите тук?

Макар да бе забелязал Островски на пресконференцията, той изобщо не предполагаше, че може да е отседнал в „Палас“.

– Позволете да ви задам същия въпрос, Стивън. Напускам Ню Йорк в дирене на покой и ето че тук попадам на вас!

– Дойдох да науча нещо повече за тайнствена пиеса, която наскоро ще бъде представена.

– Аз обаче бях пръв, Стивън, така че можете спокойно да се завърнете в Ню Йорк и да си гледате работата.

– Ходим там, където намерим за добре, при нас е демокрация – отвърна му Алис.

Островски едва сега я позна: та тя работеше в редакцията на списанието.

– Браво, Стивън – подсвирна той, – виждам, че успешно съчетавате работата и удоволствията. Жена ви сигурно е много доволна.

Сетне ядосано събра вещите си и си тръгна. Стивън побърза да го догони.

– Мета, почакайте…

– Не се тревожете, Стивън – сви рамене Островски. – Няма да кажа на Трейси.

– Не става въпрос за това. Исках да ви кажа колко съжалявам. Не мога да си простя начина, по който се отнесох към вас. Аз… напоследък не съм в ред. Моля ви да ми простите.

Островски почувства, че Бергдорф говори искрено и извинението му го трогна.

– Благодаря, Стивън – отвърна той.

– Наистина го мисля. „Ню Йорк Таймс“ ли те командирова тук?

– Не, бога ми, в момента съм без работа. Кой би взел един изживял времето си критик?

– Вие сте прочут, Мета, навсякъде ще ви приемат.

Островски сви рамене и въздъхна:

– Тъкмо в това е проблемът.

– В какъв смисъл? – учуди се Бергдорф.

– Работата е там, че от вчера съм обсебен от мисълта да се явя на прослушванията за „Черната нощ“.

– И защо не?

– Защото е невъзможно. Аз съм литературен и театрален критик! А така не мога да бъда нито писател, нито актьор.

– Мета, боя се, че не ви разбирам…

– Ами направете известно усилие, за бога! Обяснете ми как така един театрален критик би могъл да играе на сцената. Как си представяте литературните критици да пишат романи или писателите да станат литературни критици? Представяте ли си писател като Дон ДеЛило да публикува рецензия в „Ню Йоркър“ за новата пиеса на Дейвид Мамет? Представяте ли си Полък да пусне критика в „Ню Йорк Таймс“ за последната изложба на Марк Ротко? Как виждате Джеф Кунс да прави на пух и прах във „Вашингтон Поуст“ най-новите творби на Деймиън Хърст? Или пък Спилбърг да пише в „Лос Анджелис Таймс“ за филм на Копола: „В никакъв случай не си губете времето да гледате тази помия. Изобщо не струва!“. Всички ще сметнат това за скандално и ще ги обвинят в пристрастност. И с пълно право: не можеш да бъдеш критик в областта на изкуство, където сам си творец.

Бергдорф най-сетне долови гледната точка на Островски и отбеляза:

– Чисто формално, Мета, след уволнението ти вече не си критик.

Лицето на Островски грейна: Бергдорф беше прав. Бившият критик незабавно се качи в стаята си и взе броевете „Орфия Кроникъл“, посветени на изчезването на Стефани Мейлър.

Ами ако ми е било писано да мина от другата страна на рампата?, помисли си той. Ами ако с уволнението Бергдорф в действителност не му бе дарил свободата? Ами ако се окаже, че без да подозира, Мета Островски е творец?

Той изряза статиите и ги подреди върху леглото. От снимката на нощното шкафче го гледаше Меган Падалин.

След като се завърна при басейна, Стивън смъмри Алис:

– Не предизвиквай Островски, той нищо не ти е сторил.

– И защо не? Обърна ли внимание с какво презрение ме изгледа? Все едно съм курва. Следващия път му кажи право в лицето, че си го изгонил заради мен.

– Не бива да разправяш на когото ти скимне, че ти си причина за уволнението му! – повиши глас Стивън.

– Че нали е истина, Стиви!

– Вярно, заради теб съм до гуша в лайна.

– От къде на къде заради мен? – възмути се Алис.

– Да, заради теб и твоите тъпи подаръци! От банката ме търсят у дома и е въпрос на време жена ми да разбере за паричните ми проблеми.

– Нима имаш парични проблеми, Стивън?

– Естествено! – излая сърдито Бергдорф. – Не виждаш ли колко харчим? Сметките ми са изчерпани и съм задлъжнял като последния глупак!

Алис го погледна със съжаление.

– Защо досега не си ми казал? – упрекна го тя.

– Какво да ти кажа?

– Че не разполагаш с достатъчно средства за подаръците, които ми правиш.

– И какво би променило това?

– Всичко! – ядоса се Алис. – Би променило всичко! Щяхме да внимаваме колко харчим. Нямаше да отсядаме в скъпи хотели! Стиви, как е възможно… Смятах, че си обичаен клиент на „Плаза“, гледах те как пръскаш пари наляво и надясно и изобщо не съм предполагала, че си закъсал. Не съм си и представяла, че живееш на кредит. Защо не си ми споменал?

– Защото ме беше срам.

– Срам ли? От какво ще те е срам? Стиви, та аз не съм курва, нито мръсница. Не съм с теб заради подаръците, нито за да ти създавам проблеми?

– Защо тогава си с мен?

– Защото те обичам! – възкликна Алис.

Тя го погледна и по бузата ѝ се търкулна сълза. Сетне добави, хълцайки:

– Ти не ме обичаш. Сърдиш ми се, нали? Защото съм те накиснала в лайната?

– Алис, вчера в колата ти казах, че може би е най-добре всеки от нас да размисли, да направим пауза – осмели се да предложи Стивън.

– Не, не ме оставяй!

– Искам да кажа…

– Раздели се с жена си! – замоли го Алис. – Ако ме обичаш, раздели се с нея. Не с мен. Аз имам само теб, Стивън. Нямам си никой друг. Ако си отидеш, оставам съвсем сама.

Тя плачеше с глас, а сълзите размазваха грима върху бузите ѝ. Всички наоколо бяха обърнали погледи към тях. Стивън побърза да я успокои.

– Алис, моля те, знаеш колко те обичам.

– Не, не зная! Кажи ми го, покажи ми го! Нека не си тръгваме утре, да останем още няколко дни заедно, като за последно. Защо не съобщиш в редакцията, че се явяваме на прослушванията, за да проучим пиесата отвътре за нашия репортаж? Ако се вмъкнем зад кулисите, ще предизвикаме сензация. Разходите ще минат за сметка на списанието. Моля те! Поне няколко дни.

– Добре, Алис – съгласи се Стивън. – Ще останем в понеделник и вторник, за да присъстваме на прослушванията. Ще напишем общ материал за списанието.

* * *

След вечерята у Дерек и Дарла.

Нощта се беше спуснала над квартала. Ана и Дерек раздигаха масата. Дарла беше излязла навън да изпуши една цигара до басейна. На свой ред излязох и отидох при нея. Все още беше доста горещо. Щурците свиреха.

– Виж ме, Джеси – каза ми с горчива ирония Дарла. – Мечтаех да отворя ресторант, а сега всяка неделя поръчвам пици.

Усетих колко дълбока е покрусата ѝ и се опитах да я утеша:

– При вас пицата е традиция.

– Не, Джеси. Знаеш го не по-зле от мен. Чувствам се изморена. Изморена от този живот, от работата, която мразя. Знаеш ли какво си казвам всеки път, когато мина край някой ресторант? „Би могъл да бъде мой.“ Вместо това пилея силите си като медицински асистент. Дерек също мрази работата си. От двайсет години просто не я понася. А от седмица насам, откакто отново е с теб, откакто работи на терен, не го свърта от радост.

– Мястото му е на терен, Дарла. Дерек е страхотно ченге.

– Вече не може да бъде полицай, Джеси. Не и след онова, което се случи.

– Ами нека тогава напусне! Да се заеме с нещо друго. Вече има право на пенсия.

– Още не сме изплатили къщата.

– Продайте я! Тъй или инак, след две години децата ще постъпят в университет. Намерете си някое спокойно кътче, далеч от градската джунгла.

– И какво ще правим? – запита Дарла и в гласа ѝ прозвуча отчаяние.

– Ще живеете – отвърнах ѝ.

Тя зарея поглед в нощта. Виждах лицето ѝ само на светлината, която идваше откъм басейна.

– Ела – казах ѝ най-сетне аз. – Искам да ти покажа нещо.

– Какво?

– Проектът, над който работя.

– Какъв проект?

– Заради него ще напусна полицията, но не исках да ти казвам нищо. Все още не съм готов. Хайде, ела.

Повикахме Дерек и Ана и поехме с колата. Прекосихме Куинс и стигнахме до Риго Парк. Когато отбих в една странична улица, Дарла разбра. Слезе от колата и погледна фасадата.

– Наел си я? – запита ме тя.

– Да. Тук имаше галантериен магазин, който беше пред затваряне. Успях да пренаема помещенията доста изгодно. Сега се каня да започна ремонта.

Тя погледна табелата над входната врата, която беше покрита с платно.

– Само не ми казвай, че…

– Напротив – отвърнах. – Почакай тук.

Влязох, за да включа светещия надпис и да взема една стълба, сетне излязох, покатерих се и дръпнах платното. Буквите грейнаха в нощта.

„Малката Русия“

Дарла мълчеше. Почувствах се неудобно.

– Погледни, запазил съм червената тетрадка с всички ваши рецепти – казах ѝ и извадих скъпоценния сборник, който бях взел отвътре заедно със стълбата.

Дарла все още мълчеше. Продължих, за да я накарам да каже нещо:

– Вярно е, че като готвач съм пълна нула. Ще приготвям хамбургери. Само това мога. Хамбургери със сос „Наташа“. Освен ако не решиш да ми се притечеш на помощ. Да осъществим заедно този проект. Зная, че донякъде е лудост, но…

Тогава тя възкликна:

– Донякъде ли? Искаш да кажеш, пълно безумие! Ти си се побъркал, Джеси! Изгубил си си ума! Защо си се захванал с това?

– За да поправя нещата – отвърнах тихо.

– Джеси – проплака Дарла, – вече никой нищо не може да поправи! Чуваш ли ме? Никой не може да промени миналото!

Сетне избухна в ридания и побягна в нощта.

- 3

ПРОСЛУШВАНИЯ

Понеделник, 14 юли – сряда, 16 юли 2014 година

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Понеделник, 14 юли 2014 г.

12 дни преди премиерата

Още от сутринта двамата с Дерек седяхме в ресторанта на „Езерен Палас“ и скришом наблюдавахме Кърк Харви, който тъкмо беше пристигнал за закуска.

Скоро след това се появи и Островски, който го забеляза и седна на неговата маса.

– За съжаление, ще има разочаровани, защото днес не всички явили се ще бъдат одобрени – каза му Харви.

– Прощавай, Кърк, какво имаш предвид?

– Не говоря на теб, Островски. Имам предвид тези палачинки, които няма да бъдат одобрени. Няма да получат одобрение също така овесените ядки и картофите.

– Кърк, та това е просто закуска.

– Не, глупако! Нещата са далеч по-важни! Трябва да се подготвя, за да подбера най-добрите актьори от Орфия.

Сервитьорът приближи, за да приеме поръчката им. Островски поиска кафе и рохко сварено яйце. После мъжът се обърна към Кърк, но вместо да му каже нещо, той започна да го оглежда. Накрая сервитьорът не се стърпя и запита:

– А за вас, господине?

– За какъв се мисли тоя? – избухна Кърк. – Забранявам ви да се обръщате към мен! В крайна сметка аз съм велик режисьор! С какво право обслужващият персонал ще ми говори на ти?

– Съжалявам, господине – смути се сервитьорът, който явно не знаеше как да постъпи.

– Повикайте управителя! – нареди му Харви. – Само управителят на този хотел има право да разговаря с мен.

Останалите клиенти мълчаха слисани и наблюдаваха сцената. Повикаха управителя, който побърза да се яви.

– Великият Кърк Харви желае яйца по бенедиктински и хайвер – обяви Харви.

– Великият Кърк Харви желае яйца по бенедиктински и хайвер – повтори управителят, като се обърна към своя служител.

Сервитьорът записа поръчката и спокойствието бе възстановено.

Телефонът ми започна да вибрира. Беше Ана. Очакваше ни в управлението. Когато ѝ обясних къде се намираме с Дерек, тя побърза да ми каже, че веднага трябва да се махнем.

– В никакъв случай не бива да сте там. Ако кметът научи, всички ще си имаме неприятности.

– Този Харви е самоходна лудница – ядосах се аз. – При това всички го вземат на сериозно.

– Още една причина да се съсредоточим върху нашето разследване – добави Ана.

Всъщност тя имаше право. Тръгнахме си и отидохме при нея в управлението, където се заехме с проучване на Джеремая Фолд. Установихме, че е загинал при пътен инцидент на 16 юли 1994 година, тоест две седмици преди убийството на кмета Гордън.

За наша огромна изненада Джеремая нямаше полицейско досие. Открихме единствено, че е бил разследван от федералното бюро по алкохола, тютюна и огнестрелните оръжия, но очевидно без резултат. Свързахме се с полицията в Риджпорт с надеждата да научим нещо повече, но колегата, с когото разговаряхме, така и не можа да ни помогне: „При нас няма никакво досие за Фолд“, увери ни той. Това означаваше, че смъртта му не е събудила никакви подозрения.

– След като Джеремая Фолд е загинал преди убийството на семейство Гордън, това означава, че той няма нищо общо с това престъпление – заключи Дерек.

– Проверих картотеката на ФБР – взех думата аз. – Там няма регистрирана престъпна организация с название Черната нощ. Значи, случаят няма връзка с организираната престъпност.

Така поне отпадаше хипотезата за участие на Фолд. Оставаше да установим кой е поръчителят на книгата на Стефани.

Дерек беше донесъл няколко кашона с вестници.

– Обявата, в резултат на която Стефани се е срещнала с поръчителя, със сигурност е публикувана в някой вестник – обясни ни той. – Самата тя споменава, че според въпросния поръчител, той я е пускал в продължение на двайсет години.

Сетне прочете още веднъж написаното от Стефани:

Обявата се намираше между рекламно съобщение на някакъв обущар и друго, за китайски ресторант, който предлага меню за по-малко от 20 долара.

Желаете ли да напишете книга,

която да се радва на успех?

Литератор търси амбициозен писател за сериозна работа. Препоръките са задължителни.

– Това означава, че обявата се е появявала много пъти – продължи Дерек. – От друга страна, Стефани е била абонирана само за едно периодично издание: списанието на филологическия факултет в университета „Нотр Дам“, където е следвала. Ето защо набавихме всички броеве от миналата година.

– Може случайно да е видяла обявата в друг вестник или списание – възрази Ана. – В кафенето, на седалка в метрото, в чакалнята на лекар.

– Може би – отвърна Дерек, – а може би не. Ако открием обявата, ще се доберем до поръчителя и ще научим кого е видял той да кара камионетката на Тед Тененбаум вечерта на убийствата.

* * *

В Големия театър се беше събрала същинска тълпа в очакване на прослушванията. А те протичаха убийствено бавно. Кърк Харви се бе настанил зад една маса на сцената. Привикваше кандидатите двама по двама и им предлагаше да си разменят репликите от първата сцена на пиесата, написани върху хвърчащ лист, който кандидат-актьорите трябваше да си подават един на друг.

Зловещо утро. На извънградския път движението е парализирано: оформило се е грамадно задръстване. Ядосани водачи натискат клаксоните. Млада жена върви по банкета край спрените коли. Тя стига до полицейското заграждение и пита застаналия на пост полицай.

Младата жена: Какво се е случило?

Полицаят: Един убит. Пътно произшествие с мотоциклет.

Кандидатите се трупаха край сцената в пълно безредие, очаквайки Кърк Харви да им даде знак да се явят. Той непрекъснато им крещеше някакви заповеди, които моментално отменяше: караше ги да се качват на сцената ту отдясно, ту отляво, да се поклонят предварително, но в никакъв случай след това. В резултат те бяха принудени да слизат обратно и да повтарят всичко отначало. После актьорите трябваше да изиграят сцената. Следваше незабавна присъда: „Некадърник!“, провикваше се Харви, което означаваше, че кандидатът е длъжен мигом да изчезне от погледа на маестрото.

Някои все пак протестираха:

– Как е възможно да прецените само от един ред на текста!

– Престанете да ми досаждате и изчезвайте на мига! Аз съм режисьорът и аз решавам!

– Може ли да опитам още веднъж? – запита плахо един от злочестите претенденти.

– Не! – кресна му Харви.

– Но ние чакаме от часове, а прочитаме само един ред.

– Славата не е за вас, съдбата ви е да се валяте в калта на живота! А сега се махайте, очите ме заболяват само като ви гледам!

* * *

В „Езерен Палас“, в салона на апартамент 308 Дакота се бе сгушила на канапето, а баща ѝ включваше лаптопа, без да спира да ѝ говори.

– Би трябвало да се явим на прослушванията за тази театрална пиеса – предложи той. – Ще се радвам, ако го направим заедно.

– Пфу! Театърът е жива досада! – отвърна Дакота.

– Как може да говориш такива неща! А чудесната пиеса, която ти самата написа и която трябваше да бъде представена от трупата на твоето училище!

– Да, но това така и не се случи – напомни му Дакота. – Оттогава театърът изобщо не ме интересува.

– Само като си спомня колко любознателна беше като малка! – въздъхна Джери. – Вашето прокълнато поколение, обсебено от телефоните и социалните мрежи! Вие не четете, не се интересувате от нищо, освен да снимате какво ядете за обяд. Какви времена!

– От къде на къде ще ми четеш морал? – възрази Дакота. – Хората затъпяват тъкмо от твоите скапани телевизионни предавания.

– Ако обичаш, Дакота, не бъди груба.

– Да не говорим, че ако случайно ни одобрят за участие в тази твоя пиеса, ще трябва да киснем тук чак до месец август.

– Да нямаш случайно други планове?

– Нямам – отвърна Дакота и се нацупи.

– Искаш ли да отидем на плаж?

– Не. Кога се връщаме в Ню Йорк?

– Не зная – ядоса се Джери. – Старая се да проявявам търпение, но и ти би могла да положиш известни усилия. Представи си, че и аз имам други неща за вършене, вместо да съм тук с теб. Септември наближава, а „Ченъл 14“ все още няма водещо предаване…

– Ами тогава да се махаме – прекъсна го Дакота. – Върни се и си гледай работата.

– Не, уредил съм да ръководя нещата оттук. Между другото, имам видеоконферентна връзка, която трябва да започне сега.

– Разбира се, винаги зает, винаги работата преди всичко! Само това те интересува.

– Ще ми отнеме само десет минути! Изцяло съм на твое разположение, поне това би могла да признаеш. Дай ми десет минути и след това ще правим каквото пожелаеш.

– Нямам желание за нищо – промърмори Дакота, стана и отиде да се затвори в стаята си.

Джери въздъхна, включи камерата на компютъра, за да влезе във връзка с колегите си.

На двеста и петдесет километра оттам, в сърцето на Манхатън, участниците в съвещанието бяха изпълнили заседателната зала на 53-и етаж в сградата на „Ченъл 14“ и бъбреха в очакване на началото.

– Къде е шефът? – запита един от тях.

– Някъде в Хемптънс.

– Браво, той си прави кефа, а ние тук се скъсваме от работа! Бачкането от нас, а мангизите за него.

– Струва ми се, че има някаква история около дъщеря му – намеси се една жена, която познаваше секретарката на Джери. – Друсала се или нещо такова.

– Щерките на богаташите до една са такива. Колкото по-малко грижи имаш, толкова повече проблеми ти се струпват на главата.

Внезапно връзката се включи и всички млъкнаха.

Пръв взе думата творческият директор.

– Джери – каза той, – смятам, че сме на прав път. съсредоточихме се върху един проект, който незабавно получи всеобщо одобрение: реалити, което проследява всекидневието на семейство с наднормено тегло, чиито членове отчаяно се опитват да отслабнат. Концепцията ще се хареса на широката публика, защото всеки ще открие нещо за себе си: може да се отъждестви с тях, да им съчувства или да им се подиграва. Според пийпълметричния панел формулата е печеливша.

– Ето, това ми харесва! – въодушеви се Джери.

Творческият директор отстъпи думата на отговорника на проекта:

– Решихме, че въпросното семейство затлъстели може да наеме треньор, който да бъде с великолепна фигура, мускулест, твърд и злобен, но постепенно ще се окаже, че навремето самият той е страдал от затлъстяване и е успял да се пребори. Зрителите харесват подобни персонажи, показани в дълбочина.

– Той ще бъде също така свързващо звено между отделните епизоди – уточни творческият директор. – Предвидили сме две-три особено запомнящи се сцени. Например дебелият е потиснат и хленчи, докато похапва шоколадов сладолед, а през това време треньорът го слуша и прави лицеви опори и коремни преси, за да стане още по-мускулест и по-красив.

– Идеята ви наистина си я бива – съгласи се Джери. – Все пак трябва да се внимава: доколкото виждам, залагате повече на емоциите, а не на конфликта. Зрителят обича конфликтите. Ако прекалите със съчувствието, той ще започне да се отегчава.

– И за това сме помислили – похвали се творческият директор. – За изграждането на конфликт разполагаме с вариант: изпращаме на почивка две семейства в една и съща къща. Едното от тях редовно спортува, родители и деца са здрави, атлетични, хранят се единствено с варени зеленчуци и никога с мазнини. В другото семейство всички са затлъстели, прекарват времето си пред телевизора и се тъпчат с пици. Различният начин на живот неизбежно предизвиква напрежение. Спортистите подвикват на дебелите: „Хей, я елате да поиграете гимнастика заедно с нас, а след това заедно ще хапнем тапиока!“. Дебелите ги пращат по дяволите и отговарят: „Не, благодарим за поканата, предпочитаме да си седим на канапето, да ядем начос със сирене и да го прокарваме със сода!“.

Всички присъстващи одобриха идеята. Тогава взе думата директорът на Юридическия отдел:

– Има само един проблем. Ако караме дебелите да ядат като прасета, като нищо могат да си докарат диабет и тогава ще се наложи да поемем разходите по лечението им.

Джери махна с ръка:

– Включете в договора такива клаузи, че да избегнем всякакви претенции от тяхна страна.

Представителите на Юридическия отдел веднага си взеха бележка. На свой ред думата взе маркетинговият директор:

– Проектът привлече вниманието на фирмата „Граситос“, която има горещо желание да участва. Готови са да поемат част от разходите, ако в епизодите се наложи убеждението, че яденето на чипс помага да се свалят килограми. Опитват да си поизлъскат имиджа след онази история с отровните картофи.

– Отровни картофи ли? – учуди се Джери. – За какво става въпрос?

– Преди няколко години „Граситос“ бяха обвинени, че заради храната, която те предлагат на учениците, децата пълнеели. Тогава фирмата финансира безплатна доставка на чипс в училищата на бедните квартали в Ню Йорк. Оказа се обаче, че картофите са били тъпкани с пестициди и в резултат доста деца заболяха от рак. При четиристотин болни хлапета от репутацията им, естествено, не остана нищо.

– Наистина много неприятно – съгласи се Джери.

– Все пак имаха късмет – допълни маркетинговият директор. – Родителите на децата бяха прекалено бедни и не разполагаха с възможности да започнат съдебно преследване. Някои от тези деца дори няма да бъдат прегледани от лекар.

– От „Граситос“ искат атлетичните участници в предаването също да ядат чипс. Трябва да направим връзка между яденето на чипс и помпането на мускули. Предлагат освен това треньорът и спортното семейство да са латиноси. За тяхната фирма това е предпочитан пазар, който имат намерение да развият. Имат си вече и рекламен слоган: Всеки латинос обожава „Граситос!“.

– По принцип офертата им ме устройва – каза Джери. – Все пак трябва да сме наясно колко смятат да инвестират, за да преценим дали имаме полза от това сътрудничество.

– А приемате ли атлетите да бъдат латиноси? – запита маркетинговият директор.

– Да, разбира се – потвърди Джери.

– Трябват ни латиноси! – провикна се творческият директор. – Някой води ли бележки?

В апартамента на хотела Джери бе забил нос в екрана и не забеляза кога Дакота е излязла от своята стая и е застанала зад него. Тя се убеди, че вниманието му е изцяло насочено към съвещанието, и тихо излезе от апартамента. Започна да се шляе в коридора, без да знае какво да прави. Мина пред стая 310, където Островски репетираше за прослушването, рецитирайки откъси от класически пиеси. Стана ѝ забавно, когато дочу отвъд вратата на номер 312 как Бергдорф и Алис шумно правят секс. Накрая реши да излезе от хотела. На рецепцията поиска да докарат поршето на баща ѝ. Седна зад волана и се отправи към Орфия. Стигна до „Оушън Роуд“ и пое по посока на плажа. Беше нервна. Наближи вилата, която навремето им принадлежеше и където бяха прекарали толкова щастливи моменти. Спря пред портала и се загледа в табелата от ковано желязо: „Едемска градина“.

Не можа да сдържи сълзите си, опря глава на волана и се разплака с глас.

* * *

– Джеси – усмихна се Майкъл Бърд, когато ме видя да влизам в кабинета, – на какво дължа удоволствието от вашата визита?

Ана и Дерек останаха в управлението да се ровят в университетското списание, аз реших да прескоча до редакцията на „Орфия Кроникъл“, за да взема статиите, посветени на четворното убийство.

– Имам нужда от достъп до архива на вестника – обясних на Майкъл. – Бихте ли ми помогнали, без това да излезе като новина номер едно в утрешния ви брой?

– Разбира се, Джеси – съгласи се той. – Съжалявам, че не оправдах оказаното доверие. Не беше професионално от моя страна. Знаете ли, случилото се не ми излиза от главата и все се питам дали не съм могъл да спася Стефани?

Забелязах тъжния поглед, който той отправи към бюрото на Стефани, точно пред неговото, останало непроменено след смъртта ѝ.

– Нищо не сте могли да направите, Майкъл – опитах се да го утеша аз.

Той сви рамене и ме поведе към архива в сутерена.

Майкъл наистина ми оказа неоценима помощ: заедно подбрахме броевете на „Орфия Кроникъл“, които ми се сториха важни, след което ги преснехме. Използвах също така познанията му за района и го запитах за Джеремая Фолд.

– Джеремая Фолд ли? – повтори той. – Никога не съм го чувал. Кой е той?

– Представител на местния престъпен свят – обясних му аз. – Изнудвал Тед Тененбаум за пари, като го заплашвал, че ще му попречи да открие навреме „Кафе Атена“.

Майкъл не повярва на ушите си:

– Значи Тененбаум е бил жертва на рекет?

– Да. През 1994 година щатската полиция е пропуснала този факт.

Благодарение на Майкъл можах за сетен път да направя проверка за Черната нощ: той се свърза с редакциите на други местни вестници, сред които риджпортския всекидневник „Риджпорт Ивнинг Стар“, и ги разпита дали в техните архиви няма публикации, съдържащи ключовите думи Черната нощ. За съжаление, всички дадоха отрицателен отговор. Единствените сведения се отнасяха за случилото се в Орфия през периода от есента на 1993 до лятото на 1994 година.

– Каква е връзката между пиесата на Харви и тези събития? – запита ме Майкъл, който до този момент не виждаше нищо общо.

– И аз бих искал да знам. Особено сега, когато стана ясно, че Черната нощ засяга единствено Орфия.

Занесох в управлението фотокопията от публикациите в „Орфия Кроникъл“ и се заех да ги прегледам. Четях, изрязвах, подчертавах, хвърлях в коша или подреждах, а през това време Ана и Дерек внимателно проучваха екземплярите от списанието на университета „Нотр Дам“. Кабинетът на Ана постепенно започна да напомня редакционна зала на вестник. По едно време Дерек възкликна: „Бинго!“. На 21 страница от есенния брой на списанието през 2013 година, между рекламите на обущар и на китайски ресторант, който предлагаше меню за по-малко от 20 долара имаше тайнствено съобщение:

Желаете ли да напишете книга, която да се радва на успех?

Литератор търси амбициозен писател за сериознаработа. Препоръките задължителни.

Оставаше ни да се свържем с редакцията на списанието и да разпитаме отговорника за обявите.

* * *

Дакота продължаваше да седи в колата пред „Едемската градина“. Баща ѝ все още не я беше потърсил по телефона. Помисли си, че и той я мрази като всички останали. Заради случилото се у дома. Заради онова, което бе сторила на Тара Скалини. Самата тя никога нямаше да си го прости.

Отново избухна в плач. Болката вътре в нея беше нетърпима; струваше ѝ се, че никога няма да се оправи. Не ѝ се живееше. Със замъглени от сълзите очи започна да рови в раницата с надеждата да открие ампула кетамин. Нуждаеше се от подкрепа. Между останалите вещи попадна на пластмасовата кутийка, която ѝ бе дала нейната приятелка Лейла. Вътре имаше хероин за смъркане. Дакота никога преди не беше опитвала. Изсипа върху арматурното табло една ивичка бял прашец и доближи носа си до нея.

През това време в къщата жената на Джералд Скалини го предупреди, че отпред от дълго време има спряна кола, и той реши да се обади на полицията.

Към края на прослушванията в Големия театър пристигна кметът Браун. Така той стана свидетел как кандидатите бяха унижавани и гонени един след друг, докато накрая Кърк реши да се отърве от всички и се провикна: „Достатъчно за днес. Елате пак утре и, за бога, постарайте се да бъдете по-малко посредствени!“.

– От колко актьори се нуждаеш? – запита го Браун, след като се качи при него на сцената.

– От осем. Приблизително. Една роля повече или по-малко не е от особено значение.

– Повече или по-малко – повтори изумено Браун. – Не знаеш ли колко точно са ролите?

– Донякъде – обясни Харви.

– И колко актьори подбра днес?

– Нито един.

Кметът въздъхна отчаяно.

– Кърк, остава ти само един ден за подбор на кандидати – напомни му той. – На всяка цена трябва да ускориш нещата. Инак доникъде няма да стигнем.

Пред „Едемската градина“ бяха спрели няколко полицейски коли. На задната седалка в една от тях седеше Дакота със закопчани отзад ръце в белезници и плачеше. Монтейн бе застанал до отворената врата и я разпитваше:

– Какво правеше тук? Клиент ли очакваше? Дошла си да продаваш тази мръсотия?

– Не, уверявам ви – хълцаше Дакота, която с мъка осъзнаваше какво се случва.

– Прекалено си друсана, за да отговориш, глупачка такава! И гледай да не се издрайфаш в моята кола, чу ли? Гадни наркомани!

– Искам да говоря с баща си – замоли го Дакота.

– Разбира се, а още нещо да искаш? С онова, което открихме в колата, ще ти се наложи да говориш и със съдията. Следващата спирка за теб, мила моя, е панделата.

Привечер в спокойния квартал, където живееше семейство Браун, Шарлот тъкмо се бе прибрала от работа във ветеринарната клиника и седеше замечтана на верандата отпред. Съпругът ѝ се завърна от Големия театър и седна до нея. Изглеждаше много изморен и угрижен. Тя нежно прокара пръсти в косата му и запита:

– Как вървят прослушванията?

– Много зле.

Шарлот запали цигара.

– Алън… – обади се тихо тя.

– Да?

– Иска ми се да участвам.

Думите ѝ го накараха да се усмихне.

– Непременно би трябвало – насърчи я той.

– Никак не съм сигурна. От двайсет години не съм се качвала на сцената.

– Сигурен съм, че ще предизвикаш фурор.

Вместо отговор Шарлот въздъхна дълбоко.

– Какво има? – запита я Алън, който усещаше, че нещо не е наред.

– Мисля си, че най-добре би било да стоя настрани от всичко това и особено от Харви.

– От какво се боиш?

– Отлично знаеш, Алън.

На няколко мили оттам, в „Езерен Палас“ Джери Идън не беше на себе си: Дакота беше изчезнала. Напразно я бе търсил в хотела, в бара, край басейна, в залата за фитнес. Не отговаряше по телефона и не беше оставила никакво съобщение. Накрая се обърна към охраната на хотела. На записите от камерите се виждаше как Дакота излиза от стаята, снове известно време по коридора, сетне слиза на рецепцията и иска да докарат колата. Началникът на охраната реши, че единственият изход е да позвънят в полицията. На Джери никак не му се искаше да се стига дотам, защото се боеше да не навлече неприятности на дъщеря си. Ненадейно мобилният му телефон започна да звъни. Той побърза да отговори.

– Дакота?

– Джери Идън ли е? – запита мъжки глас. – Обажда се заместник-началникът на полицията в Орфия.

– Полицията ли? Какво се е случило?

– В момента дъщеря ви Дакота се намира в управлението. При задържането у нея е открит наркотик и утре ще бъде изправена пред съда. Ще прекара нощта в килията.

ДЖЕРИ ИДЪН

През лятото на 1994 година бях млад директор на една нюйоркска радиостанция, едва свързвах двата края, а неотдавна се бях оженил за Синтия, моята любов от гимназията, единственото момиче, което винаги е вярвало в мен.

Да бяхте ни видели тогава – изглеждахме страхотно. Бяхме влюбени, едва навършили трийсет години, свободни като вятъра. Най-ценният ми имот беше купен на старо шевролет корвет, с който всеки уикенд потегляхме на пътешествие. Пътувахме от град на град и отсядахме в мотели или пансиони.

Ситния работеше в управата на малък театър. Благодарение на връзките ѝ всяка седмица гледахме поредната пиеса на Бродуей, без това да ни струва и един долар. Не живеехме нашироко, но онова, с което разполагахме, ни бе напълно достатъчно. Бяхме щастливи.

Оженихме се през февруари 1994 година и затова решихме да отложим медения месец за лятото, а мястото, където да го прекараме, зависеше изцяло от финансовите ни възможности и обсега на корвета. Тогава Синтия спомена, че чула за предстоящия първи театрален фестивал в Орфия. В художествените среди се изказвали добре за него, освен това се очаквало да присъстват известни критици, което също беше знак за качество. Аз от своя страна намерих чудесен семеен пансион на две крачки от океана. Представляваше дървена къща, обградена от хортензии, а това бе като обещание, че ще прекараме там десетина незабравими дни. И те наистина се оказаха такива от всяка гледна точка. След завръщането ни в Ню Йорк Синтия откри, че е бременна. През април 1995 година се роди единствената ни дъщеря Дакота.

Макар появата на Дакота по никакъв начин да не помрачи нашия живот, все пак не съм съвсем сигурен дали бяхме предвидили толкова рано да имаме дете. Последвалите месеци бяха като при всички млади родители, чието битие се е преобърнало нагоре с краката от появата на едно мъничко същество. От този момент нататък всекидневието ни се делеше на три, а преди светът, който обитавахме, беше за двама, също като двуместния корвет. Наложи се да сменим колата с по-голяма, да сменим и апартамента, за да разполагаме с детска стая, и да осигуряваме постоянната нужда от пелени, памперси, кърпи, дрешки, да купим детска количка и какво ли не още. С една дума, трябваше да се справим.

На всичко отгоре, когато се завърна на работа след отпуска по майчинство, Синтия бе уволнена. Що се отнася до мен, радиостанцията бе купена от голяма компания и след като трябваше да изслушам всякакви слухове за преструктуриране и да треперя за мястото си, бях принуден да приема длъжност с по-малко ефирно време, много повече административни задължения и отговорности срещу същото възнаграждение. Животът ни се превърна в неспирна надпревара по часовник: службата, семейството, Синтия, която обикаляше да търси работа и се чудеше какво да прави с Дакота, аз, който се връщах вечер изтощен. Изпитанието беше сериозно. Ето защо, когато настъпи лятото, предложих да прекараме няколко дни към края на юли в същия пансион в Орфия, за да съберем сили. И за пореден път това градче оказа вълшебното си въздействие.

По същия начин протекоха и следващите няколко години. След лудницата в Ню Йорк, след убийственото всекидневие, Орфия ни очакваше, за да заличи всякакви следи от умора и отегчение.

Синтия намери работа в Ню Джърси, на един час път с влак, което ѝ струваше дневно три часа, прекарани в обществения транспорт. Борехме се с времето, водехме малката на ясли, по-късно на училище, пазарувахме, седяхме до късно на заседания, трябваше да бъдем навсякъде, на работа, у дома, и това от сутрин до вечер всеки божи ден. Бяхме на края на силите си, седмици наред със Синтия почти не се виждахме. Ала годината се извърташе и ето че щом пристигнехме в Орфия, като по чудо изчезваше всякакво напрежение, неразбирателство и стрес. Този град ни действаше пречистващо. Там въздухът беше по-чист, небето по-синьо, животът по-спокоен. Собственичката на пансиона, която имаше пораснали деца, се грижеше чудесно за Дакота и охотно оставаше с нея, за да можем да отидем на театралните представления по време на фестивала.

След края на почивката се завръщахме в Ню Йорк щастливи, отпочинали, освежени. Готови отново да се впуснем в потока на всекидневието.

* * *

Никога не съм бил особено амбициозен и смятам, че едва ли щях да се издигна в професията, ако не бяха Синтия и Дакота. С течение на годините, с всяко ново завръщане в Орфия, където се чувствах прекрасно, ме обзе желание да им предложа нещо повече. Исках нещо по-добро от семейния пансион и по-дълъг престой от традиционната една седмица годишно в Хемптънс. Искаше ми се на Синтия да не ѝ се налага да пътува по три часа на ден до работата и обратно, за да можем едва да свързваме двата края, а Дакота да се запише в частно училище и да получи възможно най-добро образование. Именно заради тях започнах да се трудя здравата, да се боря за повишения и за по-добро заплащане. Заради тях напуснах радиото и поемах длъжности, не толкова интересни, но пък с по-високо възнаграждение. Започнах да изкачвам професионалната стълбица, използвайки всички откриващи се пред мен възможности, като идвах на работа пръв и си отивах последен. За три години от директор на радиопрограма се издигнах до отговорник за телевизионните сериали по всички канали на компанията.

Заплатата ми се удвои, утрои, качеството ни на живот също. Синтия вече можеше да не работи и да посвети времето си на Дакота, която все още беше малка. Почивките ни в Орфия станаха по-продължителни: отначало три седмици, после месец, а накрая цяло лято, във все по-луксозни къщи, с жена, която да почиства веднъж седмично, сетне два пъти седмично, а накрая всеки ден, като в задълженията ѝ влизаше оправянето на леглата, приготвянето на храната и разтребването на вещите, които оставяхме къде ли не.

Животът беше прекрасен. Но и доста по-различен от този, който си бях представял: преди, по време на едноседмичните почивки можех напълно да се откъсна от работата. С новите отговорности обаче не разполагах с повече от няколко дни последователно: докато Синтия и Дакота прекарваха два безгрижни месеца край басейна, аз редовно се връщах в Ню Йорк, за да придвижвам текущите дела и да преглеждам документи. Ситния съжаляваше, че не мога да остана за по-дълго, но въпреки всичко нещата бяха наред. Нима имаше от какво да се оплачем?

Възходът ми продължи. Не съм сигурен дори дали това не ставаше против волята ми. Заплатата ми, която бездруго беше умопомрачителна, растеше успоредно с моята натовареност. Медийните компании се изкупуваха една друга и оформяха могъщи конгломерати. Озовах се в просторен кабинет на върха на остъклен небостъргач. Професионалният ми напредък можеше да се измери чрез площта и височината на поредния ми работен кабинет. Заплатата ми се повишаваше редом с етажите. Получавах десет пъти, сто пъти повече, отколкото навремето. За десет години от директор на малка радиостанция се издигнах до генерален директор на „Ченъл 14“, най-гледаният и най-печелившият телевизионен канал в страната, който ръководех от петдесет и третия, последен етаж, а заплатата ми заедно с премиите възлизаше на девет милиона долара годишно или 750 000 долара на месец. Печелех повече пари, отколкото бях в състояние да похарча.

Можех да предложа на Синтия и Дакота всичко, за което някога бях мечтал. Луксозно облекло, спортни коли, разкошен апартамент, частно училище, почивки на най-необикновени места. Когато сивотата на Ню Йорк започнеше да ни тежи, заминавахме с частен самолет да прекараме една живителна седмица на остров Сен Барт. Що се отнася до Орфия, построих за астрономическа сума на брега на океана къщата на нашите мечти и поставих на портала табела от ковано желязо с надпис „Едемска градина“.

Всичко изглеждаше тъй просто и лесно. Тъй необикновено. Ала то си имаше цена не само в пари, защото предполагаше от моя страна пълна отдаденост на работата. Колкото повече исках да дам на любимите ми жени, толкова повече изискваше от мен „Ченъл 14“ като време, енергия и внимание.

Синтия и Дакота прекарваха летата и уикендите в нашата къща в Хемптънс. Присъединявах се към тях всеки път, когато имах възможност. Бях си обзавел там работен кабинет, за да мога да движа текущите дела и дори да свиквам съвещания по телефона.

Ала колкото по-лесен ставаше животът ни, толкова повече грижи се струпваха на главата ми. Ситния искаше да отделям повече внимание на нея и на семейството ни, а не непрекъснато да мисля за работата, но ако не беше работата ми, къщата в Орфия просто нямаше да я има. Бях попаднал в порочен кръг. Почивките ни бяха белязани от непрестанни упреци и сцени.

– Защо изобщо идваш тук, след като веднага се затваряш в кабинета си?

– Но нали все пак сме заедно?

– Не, Джери, телом си тук, но умът ти е другаде.

Това се повтаряше на плажа, в ресторанта. Понякога, по време на сутрешния крос минавах покрай някогашния семеен пансион, който след смъртта на собственика бе затворил врати. Гледах красивата дървена къща и със съжаление си спомнях дните, прекарани там. Почивките ни бяха кратки, скромни, но прекрасни. Искаше ми се да се завърне онова време, но не знаех как да постъпя.

Ако питате мен, ще ви отговоря, че направих всичко за жена си и дъщеря си.

Ако зададете същия въпрос на Синтия или на Дакота, те ще ви кажат, че съм го направил за себе си, заради моето его, защото съм бил обсебен от работата.

Всъщност няма значение чия е вината: с течение на времето магията на Орфия престана да действа. По време на престоите там нашето семейство вече не успяваше да възстанови силите си и да си върне предишната близост. Напротив, те допринасяха още повече за отчуждението помежду ни.

И ето че един ден всичко рухна.

През пролетта на 2013 година се случиха събития, които ни принудиха да продадем къщата в Орфия.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Вторник, 15 юли 2014 г.

11 дни преди премиерата

Обявата, която открихме в списанието на университета „Нотр Дам“, не ни помогна да открием самоличността на нейния автор. Отговорничката за рекламите в редакцията на списанието не разполагаше с никаква информация: обявата била предадена в приемната и заплатена на място в брой. Пълна мистерия. Все пак служителката успя да намери в архива същата обява, пусната точно една година преди това. Както и предишната година. Обявата бе излизала редовно във всеки есенен брой на списанието.

– Какво особено се случва през есента? – запитах я аз.

– Този брой е най-четеният – обясни ми тя. – Той съвпада с откриването на учебната година.

Тогава Дерек изказа предположение: в началото на учебната година пристигат нови студенти и следователно потенциални кандидати за написването на предлаганата от поръчителя книга.

– Ако бях на негово място – заключи Дерек, – нямаше да се огранича до това списание, а щях да разпространя по-нашироко тази обява.

Няколко телефонни обаждания до списанията на филологическите факултети в други нюйоркски университети потвърдиха тази хипотеза: години наред същата обява присъстваше в есенния брой на всяко от тези списания. Ала от нейния автор така и нямаше следа.

Засега знаехме само, че това е мъж, който през 1994 година се е намирал в Орфия и е разполагал със сведения, според които убиецът не е Тед Тененбаум. Явно е смятал, че положението е достатъчно сериозно, за да му бъде посветена книга, която той обаче не е можел сам да напише. Именно това бе най-странното и Дерек изказа на глас учудването си:

– Кой би искал да напише книга, но не може да го направи? Затова отчаяно дири на кого да възложи тази работа и в продължение на години пуска обяви в университетските списания?

Тогава Ана взе черния флумастер и написа върху магнитната дъска, заприличала вече на неразгадаем ребус:

Искам да пиша, но не мога да пиша? Кой съм аз?

Засега ни оставаше да продължим да се ровим в статиите в „Орфия Кроникъл“, макар до този момент да ги бяхме проучвали без особен успех. По едно време Дерек, зачел се в някаква статия, ненадейно трепна и огради с червено един параграф. Жестът му веднага привлече вниманието ни.

– Откри ли нещо? – запита го Ана.

– Я чуйте това – отвърна той, като продължаваше да гледа фотокопието, сякаш не вярваше на очите си. – Статия в „Орфия Кроникъл“ от 2 август 1994 година: Според полицейски източник се е появил трети свидетел. Неговите показания може да се окажат решаващи, тъй като до този момент полицията не разполага с каквито и да било улики.

– Какво значи това? – зачудих се аз. – Какъв трети свидетел? Имаше само двама очевидци, обитатели на квартала.

– Знам го не по-зле от теб, Джеси – отвърна не по-малко учуден Дерек.

Ана незабавно се свърза с Майкъл Бърд. Той не знаеше нищо за трети свидетел, но ни припомни, че три дни след четворното убийство в града се носеха какви ли не слухове. За съжаление, нямахме възможност да се обърнем към автора на статията, тъй като той бе починал преди десет години, но Майкъл ни каза, че според него полицейският източник със сигурност е началник Гъливър, който никога не е умеел да си държи езика зад зъбите.

Гъливър не беше в управлението. След като се завърна, сам дойде при нас в кабинета на Ана. Обясних му, че сме открили споменаване на трети свидетел, и той побърза да обясни:

– Това беше Марти Конърс. Работеше на бензиностанция недалеч от „Пенфийлд Кресчънт“.

– Защо пред нас никога не е ставало дума за него?

– Защото след проверката се оказа, че показанията му не струват.

– По-добре е било ние самите да преценим – възразих аз.

– Знаете, че тогава имаше десетки обаждания, които щателно проверявахме, преди да ви ги прехвърлим. Хората се свързваха с нас за щяло и нещяло: един доловил нечие присъствие, друг чул странен шум, трети видял летяща чиния. Все такива глупости. Налагаше се да ги пресяваме, в противен случай вие щяхте да се удавите в тях. Но инак работихме най-добросъвестно.

– Не се и съмнявам. Вие лично ли го разпитахте?

– Не. Не си спомням кой го направи.

Преди да излезе, Гъливър неочаквано спря на прага, обърна се и каза:

– Еднорък.

Тримата го погледнахме.

– Кого имате предвид, началник? – запитах го аз.

– Надписът на дъската: Искам да пиша, но не мога да пиша? Кой съм аз? Отговорът е – еднорък.

– Благодаря, началник.

Обадихме се в бензиностанцията, за която спомена Гъливър. Тя все още съществуваше и за щастие, Марти Конърс работеше там, макар да бяха минали двайсет години.

– Марти е нощна смяна – обясни по телефона служителката. – Застъпва в 23 часа.

– Тази вечер на работа ли е?

– Да. Искате ли да му предам нещо?

– Не, благодаря. Сам ще намина да го видя.

* * *

Онези, които искат да стигнат от Манхатън до Хемптънс и нямат време за губене, пътуват по въздуха. В южния край на острова има хеликоптерно летище, откъдето за двайсет минути може да се стигне до кой да е град в Лонг Айлънд.

На паркинга на летището Джери Идън чакаше, без да излиза от колата. Нарастващ грохот го откъсна от мислите му. Той вдигна очи и забеляза пристигащия хеликоптер. Слезе и изчака машината да се приземи на площадката. Когато двигателят бе изключен и перките спряха да се въртят, вратичката се отвори и се показа Синтия Идън, последвана от техния адвокат Бенджамин Граф. Двамата минаха отвъд оградата към паркинга и Синтия се хвърли разплакана в прегръдките на своя съпруг.

Без да я пуска, Джери протегна приятелски ръка на адвоката.

– Бенджамин – побърза да го запита той, – има ли опасност Дакота да попадне в затвора?

– Какво количество наркотик е носила със себе си?

– Нямам представа.

– Да отидем веднага в управлението – предложи адвокатът. – Трябва да се подготвим за заседанието. По принцип не бих се тревожил особено, ако не беше случаят с Тара Скалини. Ако съдията подходи добросъвестно, непременно ще се натъкне на него и твърде е възможно да го вземе под внимание. Това ще бъде сериозен проблем за Дакота.

Джери трепереше. Едва се държеше на краката си и помоли адвоката да седне зад волана. Четвърт час по-късно тримата се явиха в полицейското управление в Орфия. Въведоха ги в стая за разпити, където малко след това доведоха Дакота. Тя беше с белезници и щом забеляза родителите си, се разплака. Полицаят свали белезниците и тя се втурна да ги прегърне. „Мъничката ми!“, възкликна Синтия и я притисна с все сила до гърдите си.

Когато полицаите ги оставиха сами, те седнаха край пластмасовата маса. Бенджамин Граф извади от куфарчето си папка и бележник и веднага се захвана за работа.

– Дакота – запита той, – искам да ми кажеш какво точно си говорила пред полицаите. Преди всичко трябва да знам споменавал ли е някой пред теб за Тара.

* * *

В Големия театър прослушванията продължаваха. Сега кметът Браун седеше на сцената редом с Кърк Харви, за да го накара по-бързо да приключи с разпределението на ролите. Никой от кандидатите обаче не беше подходящ.

– За нищо не стават – повтаряше Кърк Харви. – Това трябва да бъде представлението на века, а пред мен се явяват само жертви на божия гняв.

– Направи поне малко усилие, Кърк – замоли го кметът.

Харви повика на сцената следващите кандидати. Въпреки предварителното условие пред него се явиха двама мъже: Рон Гъливър и Мета Островски.

– Какво правите тук вие двамата?

– Явявам се на прослушване! – провикна се Островски.

– Аз също! – последва примера му Гъливър.

– Условието е ясно: един мъж и една жена. Двамата отпадате.

– Аз бях пръв! – протестира Островски.

– Днес съм дежурен и не мога да чакам реда си. Имам предимство.

– Рон! – възкликна изумено кметът Браун. – Та вие не можете да участвате в пиесата!

– Защо не? – разсърди се началник Гъливър. – Ще взема отпуск. Това е уникален случай и имам право да се възползвам от него. Освен това през 1994 година началник Харви игра на сцената.

– Добре, давам ви шанс – съгласи се Кърк. – Само че единият от вас трябва да поеме ролята на жена.

Той накара да донесат перука и прослушванията бяха прекъснати за двайсетина минути, докато намерят такава. Накрая един от доброволците, запознат с реквизита, се завърна с дълга руса перука. Островски веднага я грабна, нахлузи я на главата си, стисна в ръка листа с текста на първата сцена и изчака Харви да прочете уводната ремарка:

Зловещо утро. На извънградския път движението е парализирано: оформило се е грамадно задръстване. Ядосани водачи натискат клаксоните. Млада жена върви по банкета край спрените коли. Тя стига до полицейското заграждение и пита застаналия на пост полицай.

Островски приближи към Гъливър, все едно е на високи токчета, и произнесе своята реплика:

Островски (крещейки като побъркан с писклив глас): Какво се е случило?

Началник Гъливър (след като се запъна на три пъти): Един убит. Пътно произшествие с мотоциклет.

Играта им беше отвратителна. Ала след като ги изслуша, Кърк Харви се надигна от стола, изръкопляска и възкликна:

– Двамата сте приети!

– Сигурен ли си? – обади се плахо кметът Браун. – Та тях изобщо не ги бива.

– Напълно сигурен! – увери го възторжено Харви.

– Имаше по-добри кандидати, които ти отхвърли.

– Алън, вече ти казах, че съм напълно сигурен в моя избор!

Сетне се провикна към останалите кандидати в залата:

– Ето първите двама актьори.

Островски и Гъливър слязоха от сцената сред всеобщи аплодисменти, след което бяха заслепени от светкавиците на фотографа от „Орфия Кроникъл“ и нападнати от журналист, който непременно искаше да чуе техните впечатления. Островски сияеше. В този момент той си мислеше: Режисьорите ме търсят, журналистите ме търсят, сега вече съм известен и уважаван артист. О, скъпа на сърцето ми слава, тъй дълго копнях за теб, ето че те постигнах!

Пред Големия театър Алис очакваше Стивън, който бе спрял уж за малко. Бяха потеглили за Ню Йорк, но в последния момент той реши да хвърли едно око на прослушванията, за да допълни статията, която щеше да оправдае престоя му в Орфия.

Алис се размърмори, но той ѝ обеща „само за пет минути“. И наистина пет минути по-късно той излезе от сградата. С Алис всичко беше приключило. След като обсъдиха раздялата, тя каза, че го разбира, и обеща да не прави сцени. Ала тъкмо когато се канеше да се качи в колата, получи обаждане от заместник главния редактор Скип Налън.

– В колко часа ще се завърнеш днес, Стивън? – запита го той с доста странен глас. – Трябва да поговорим, много е важно.

По тона на Скип Бергдорф веднага разбра, че наистина се е случило нещо, и реши да излъже:

– Все още не зная, зависи от прослушванията. Ставащото тук е толкова вълнуващо.

– Стивън, при мен дойде счетоводителката. Показа ми извлечения от кредитната карта на списанието, която е у теб: има много странни разходи. Всевъзможни покупки, особено от луксозни магазини.

– Луксозни магазини ли? – повтори Стивън, все едно пада от Марс. – Да не би някой да е пиратствал картата? Казват, че в Китай…

– Стивън, картата е използвана в Манхатън, а не в Китай. Има също така плащане на стаи в „Плаза“, умопомрачителни сметки в ресторанти.

– Не може да бъде! – възкликна Бергдорф, който продължаваше да се прави на изненадан.

– Стивън, имаш ли нещо общо с това?

– Аз ли? Разбира се, че не. Скип, как можеш да си помислиш такова нещо?

– Може би си прав. Само че има и плащане на престой в хотел „Езерен Палас“. А това със сигурност си ти и никой друг.

Стивън целият трепереше, но се постара да запази спокойствие.

– Вероятно има някаква грешка – каза накрая той. – Добре че ме предупреди: използвал съм картата само за извънредните разходи. Имам уверение от страна на кметството, че те плащат стаята. Изглежда служителят се е объркал. Веднага ще им се обадя.

– Направи го – отвърна Скип. – Сега съм по-спокоен. Да си призная, за момент си помислих…

Стивън се засмя:

– Как ме виждаш на вечеря в „Плаза“?

– Никак не те виждам – съгласи се развеселен Скип. – Добрата новина е, че според банката по всяка вероятност това няма да ни струва нищо, защото трябва да са разкрили злоупотребата. Твърдят, че имали немалко подобни случаи, разни типове открадвали номера на картата и правели копие.

– Ето, виждаш ли? Какво ти казах! – заключи Стивън, който си възвръщаше самочувствието.

– Ако можеш, след като се върнеш, още днес мини през полицейското управление да подадеш жалба. Това е изискване от страна на банката, за да ни върнат парите. Предвид размера на сумата, непременно ще направят всичко възможно да разкрият самоличността на фалшификатора. Сигурни са, че живее в Ню Йорк.

Бергдорф почувства как отново го обзема паника: банката щеше незабавно да го разобличи. В някои магазини продавачките се обръщаха към него на малко име. Днес в никакъв случай не биваше да се завръща в Ню Йорк. Първо трябваше да намери някакво решение.

– Веднага щом се завърна, ще отида да подам жалба – увери той Скип. – По-важно е обаче случващото се тук. Пиесата наистина е необикновена, нивото на кандидатите за изпълнители е толкова високо, а режисурата толкова оригинална, че реших да се включа лично. Ще мина през прослушване, за да имам поглед отвътре. Ще излезе страхотна статия. Повярвай на интуицията ми, Скип. От това списанието само ще спечели. Наградата „Пулицър“ ни е в кърпа вързана.

Номера с наградата „Пулицър“ Стивън пробута след това и на жена си.

– Само че още колко време ще останеш там? – разтревожи се тя.

Той почувства, че Трейси не се хваща на въдицата, и бе принуден да включи тежката артилерия.

– Нямам представа колко време. Най-важното е, че списанието ми плаща извънредни за престоя тук. А предвид работата, която върша, ще се събере солидна сума! Така че като се върна, заминаваме за Йелоустоун!

– Значи си съгласен да отидем? – зарадва се Трейси.

– Разбира се – отвърна съпругът ѝ. – Толкова се радвам.

Стивън прибра телефона и отвори вратата на колата откъм пътника.

– Не можем да тръгнем – каза със сериозен глас той.

– Защо не? – учуди се Алис.

Внезапно Бергдорф осъзна, че и на нея не може да каже истината. Насили се да се усмихне и обяви:

– От списанието искат ти да участваш в прослушването и да напишеш статия за пиесата, така да се каже, от кухнята. Голяма статия и дори твоя снимка на корицата.

– О, Стиви, та това е чудесно! Моята първа статия!

Тя го целуна страстно, след което двамата влязоха в театъра. Часове наред чакаха да им дойде редът. Когато най-сетне ги повикаха на сцената, Харви беше отпратил всички останали кандидати, а кметът Браун, който седеше до него, настояваше да намери други. Макар да не хареса особено изпълнението на Алис и Стивън, Кърк все пак реши да ги приеме, само и само Алън да престане да му надува главата.

– Заедно с Гъливър и Островски вече разполагаме с четирима от общо осем актьори – въздъхна с облекчение кметът. – Преполовихме работата.

* * *

След безкрайно чакане, едва към края на следобеда Дакота Идън най-сетне беше въведена в залата на съдебната палата в Орфия и застана пред съдията Ейб Купърстайн.

Придружена от полицай, тя плахо пристъпи напред, изтощена от престоя в килията, със зачервени от плач очи.

– Дело 23450, общината на град Орфия срещу госпожица Дакота Идън – обяви съдията Купърстайн, след като хвърли поглед на представения му доклад. – Госпожице Идън, тук чета, че сте били арестувана вчера следобед в кола, докато сте смъркали хероин. Вярно ли е?

Дакота ужасено обърна поглед към адвоката Бенджамин Граф, който с окуражително кимване я подкани да даде отговора, който заедно бяха подготвили.

– Да, ваша чест – отвърна тя с дрезгав от продължителния плач глас.

– Мога ли да знам, госпожице, защо мило момиче като вас употребява наркотици?

– Допуснах непростима грешка, ваша чест. В момента минавам през труден период, но полагам всички усилия да се справя. В Ню Йорк редовно посещавам психолог.

– Значи, не за пръв път посягате към наркотиците?

– Не, ваша чест.

– В такъв случай сте заклета наркоманка?

– Не, ваша чест. Не бих казала.

– Само че полицията е открила у вас голямо количество наркотик.

Дакота наведе глава. Джери и Синтия Идън почувстваха как стомасите им се свиват на топка: ако съдията беше дори отчасти в течение на случилото се с Тара Скалини, дъщеря им не я чакаше нищо добро.

– С какво се занимавате? – запита съдията Купърстайн.

– В момента почти с нищо – призна Дакота.

– Защо?

Дакота заплака. Искаше ѝ се да му разкаже всичко, да си признае за Тара. Заслужаваше да отиде в затвора. Тъй като не можеше да отговори на въпроса, съдията продължи:

– Признавам, госпожице, че в полицейския доклад има една подробност, която ме притеснява.

Настъпи пауза. Сърцата на Джери и Синтия щяха да изхвръкнат от гърдите: съдията знаеше всичко. Затворът беше неизбежен. Ала Купърстайн продължи:

– Защо сте отишли да се дрогирате тъкмо пред онази къща? Искам да кажа, че всеки друг би го сторил в гората, на плажа, би се укрил някъде, нали? А ето че вие спирате пред вратите на някаква къща. Насред улицата. Никак не е чудно, че обитателите са се обадили на полицията. Признайте, че е доста странно, нали?

Джери и Синтия бяха на път да се пръснат от напрежение.

– Това е къщата, в която навремето прекарвахме почивките – обясни Дакота. – Родителите ми бяха принудени да я продадат заради мен.

– Заради вас ли? – повтори заинтригуван съдията.

Джери едва се сдържаше да не скочи, да се развика, да направи каквото и да било, само и само да прекъсне заседанието, ала Бенджамин Граф се намеси навреме. Като се възползва от колебанието на Дакота, той отговори вместо нея:

– Ваша чест, моята клиентка просто се опитва да изкупи вината си и да се помири с живота. Без всякакво съмнение вчерашната ѝ постъпка всъщност е зов за помощ. Спряла е пред тази къща, защото е била сигурна, че ще я намерят там. Тъкмо това се е канел да направи баща ѝ. Дакота и нейният баща са дошли в Орфия, за да намерят предишната близост помежду си и да продължат нататък.

Купърстайн отклони поглед от Дакота, насочи го за момент към адвоката, след това отново се обърна към обвиняемата:

– Това вярно ли е, момиче?

– Да – промълви тя.

Съдията изглеждаше доволен от отговора ѝ. Джери тихичко въздъхна облекчено: намесата на Бенджамин подейства безотказно.

– Смятам, че заслужавате втори шанс – заключи Купърстайн. – Само че внимавайте: дава ви се възможност, която непременно трябва да използвате. Баща ви тук ли е?

Джери веднага се изправи.

– Тук съм, ваша чест. Джери Идън, баща на Дакота.

– Господин Идън, това се отнася и за вас. Доколкото разбирам, вие сте дошли тук с вашата дъщеря, за да се сближите отново.

– Вярно е, ваша чест.

– Какво бяхте предвидили в Орфия за дъщеря си?

Въпросът завари Джери неподготвен. Съдията забеляза колебанието му и добави:

– Господине, не ми казвайте, че сте довели тук дъщеря си, за да я оставите да линее край басейна на хотела.

– Не, ваша чест. Ние… ние искахме да се явим заедно на прослушванията за театралната пиеса. Когато беше малка, Дакота искаше да стане актриса. Преди три години самата тя написа пиеса.

Съдията се замисли. Погледна Джери, сетне Дакота и накрая заяви:

– Много добре. Госпожице Идън, отлагам наказанието ви, при условие че вие и баща ви вземете участие в представлението на тази пиеса.

Джери и Синтия се спогледаха с облекчение.

– Благодаря, ваша чест – усмихна се Дакота. – Няма да ви разочаровам.

– Надявам се, госпожице Идън. Нека бъдем наясно: ако не удържите думата си, ако отново бъдете задържана за притежание на наркотици, не очаквайте никакво снизхождение. Досието ви ще бъде предадено на щатските съдебни власти. Това означава, че в случай на рецидив, ще отидете направо в затвора за няколко години.

Дакота още веднъж даде обещание и се хвърли в прегръдките на родителите си. Сетне тримата се завърнаха в хотела. Дакота беше толкова изтощена, че заспа още щом седна на канапето. Джери отведе Синтия на терасата, за да могат да поговорят на спокойствие.

– Защо не останеш с нас? Можем да прекараме известно време семейно.

– Нали чу съдията, Джери. Сега всичко е между теб и Дакота.

– Нищо не пречи да останеш с нас.

– Не – поклати глава Синтия, – ти не разбираш. Не желая да прекарвам времето си семейно, защото имам усещането, че в момента ние не сме семейство. Аз… вече нямам сили, Джери. Енергията ми е изчерпана. Ти от години ме оставяш да се оправям с всичко. Вярно е, че благодарение на твоите пари можем да си позволим живота, който водим, и съм ти безкрайно признателна, не ме смятай за неблагодарница. Ала като оставим настрани, че плащаш всичко, кога за последен път си направил нещо за това семейство? През всичките тези години ме остави сама да уреждам семейните дела. Ти само работеше. Нито веднъж, Джери, нито веднъж не ме запита как се чувствам. Как се справям. Нито веднъж не ме запита дали съм щастлива. Въобразяваше си, че щастието се свежда до почивките в Сен Барт или до апартамента с изглед към Сентръл Парк. Ти нито веднъж не ми зададе този проклет въпрос.

– Ами ти? – отвърна ѝ Джери. – Ти запита ли ме дали съм щастлив? Задавала ли си си някога въпроса дали самият аз не ненавиждам моята работа така, както я ненавиждате вие с Дакота?

– Какво те спираше да подадеш оставка?

– Та нали правя всичко това заради вас, Синтия, за да имате живот мечта. Който в крайна сметка не харесвате.

– Нима, Джери? Нима ще ми кажеш, че предпочиташ семейния пансион пред нашата къща на брега на океана?

– Може би – промълви Джери.

– Не ти вярвам!

Синтия си взря мълчаливо в мъжа си. После каза сподавено:

– Искам от теб да възстановиш нашето семейство, Джери. Чу съдията: следващия път Дакота я очаква затвор. Как можеш да бъдеш сигурен, че няма да има следващ път? Как ще предпазиш дъщеря си от самата нея и ще попречиш тя да попадне в затвора?

– Синтия, аз…

Тя не го остави да довърши.

– Джери, връщам се в Ню Йорк. Оставям те тук със задачата да помогнеш на нашата дъщеря да стъпи на краката си. Това е ултиматум. Спаси Дакота. Спаси я, инак те напускам. Не мога повече да живея така.

* * *

– Ето, тук е, Джеси – каза ми Дерек и посочи една доста запусната бензиностанция в края на „Пенфийлд Роуд“.

Отбих по бетонната настилка и спрях. Вътрешността беше яркоосветена, но при помпите не се виждаше никой. Часът беше 23 и 15 и наоколо сякаш нямаше жива душа.

Въпреки късния час, вън все още беше задушно. Вътре от климатика идваше ледена струя. Минахме между щандовете с напитки и чипс, спряхме пред касата и едва тогава зърнахме зад стойката с шоколадови десерти мъж, който гледаше телевизия. Той ми кимна, без да откъсва поглед от екрана.

– Коя помпа? – запита той.

– Не съм дошъл да зареждам – отвърнах му и показах полицейската си значка.

Мъжът веднага спря телевизора.

– За какво става въпрос? – запита той, докато ставаше.

– Вие ли сте Марти Конърс?

– Да, аз съм. Какво се е случило?

– Господин Конърс, ние разследваме смъртта на кмета Гордън.

– Кметът Гордън ли? Та оттогава има двайсет години.

– Разполагаме със сведения, че през онази вечер вие сте били очевидец на нещо.

– Да, точно така. Тогава обясних на полицаите, но те не ми обърнаха внимание.

– Бих искал да знам какво сте видели.

– Черна кола, която се движеше с пълна скорост. Идваше откъм „Пенфийлд Роуд“ и се отправи по посока на „Сътън Стрийт“. Бях на помпата, но тя така профуча, че едва я мярнах.

– Видяхте ли какъв модел беше?

– Разбира се. Камионетка форд Е-150 с някаква особена реклама отзад.

Двамата с Дерек се спогледахме: камионетката на Тененбаум беше от същия модел.

– А забелязахте ли кой беше на волана?

– Не можах. Тогава си помислих, че някакви младежи щуреят.

– В колко часа беше това?

– Към седем вечерта, не си спомням точно. Може да е било седем, или седем и десет. Нали разбирате, стана за секунда, пък и аз не обърнах особено внимание. Eдва по-късно, когато научих какво се е случило у кмета, си казах, че може да има някаква връзка. Затова се обадих на полицията.

– С кого разговаряхте? Спомняте ли си името на служителя?

– Да, разбира се. Самият шеф на полицията дойде да ме разпита. Началник Кърк Харви.

– И какво стана?

– Разказах му същото като на вас, но той каза, че нямало връзка с разследването.

През 1994 година Лена Белами бе забелязала камионетката пред къщата на кмета Гордън. Показанията ѝ се потвърждаваха от Марти Конърс, който бе разпознал същата кола да идва откъм „Пенфийлд Роуд“. Защо Кърк Харви бе скрил това от нас?

Излязохме от бензиностанцията и спряхме за малко на паркинга. Дерек извади карта на града и по нея проследихме маршрута на камионетката според казаното от Марти Конърс.

– Камионетката е поела по „Сътън Стрийт“ – каза Дерек, движейки пръст по картата, – а „Сътън Стрийт“ излиза на главната улица.

– Помниш ли, че вечерта на премиерата главната улица беше затворена за движение с изключение на един участък в горния край, предназначен за коли с пропуск за Големия театър?

– Пропуск… Искаш да кажеш, че един пожарникар доброволец, който е бил на смяна през онази вечер, непременно е разполагал с такъв?

Навремето ние си бяхме задавали въпроса дали някой не си спомня да е видял Тененбаум да минава пътния контрол на главната улица, откъдето пропускаха колите към Големия театър. Ала от разпита на доброволците и полицаите се оказа, че там е царяла страшна бъркотия и никой нищо не беше забелязал. Фестивалът бе станал жертва на собствения си успех: главната улица е била претъпкана с народ, а на паркингите не е имало нито едно свободно място. Екипите така и не бяха могли да се справят. Отначало са регулирали движението, но след това хората започнали да паркират където им дойде, и да минават направо, тъпчейки зелените площи. Затова и никой не можа да каже кой и кога е минал през поста на пътния контрол.

– Излиза, че Тененбаум е минал по „Сътън Стрийт“ и се е завърнал в Големия театър точно както предполагахме – заключи Дерек.

– Само че защо Харви не ни е казал нищо? Ако разполагахме с тези показания, щяхме да разобличим Тененбаум много по-рано. Дали желанието на Харви не е било той да се измъкне?

В този момент от бензиностанцията неочаквано изскочи Марти Конърс и се затича към нас.

– Слава богу, че още сте тук – каза ни задъхан той. – Спомних си още нещо: навремето разказах за камионетката и на още един човек?

– Кой беше той? – запита Дерек.

– Не помня името му. Зная обаче, че не беше тукашен. През годината след убийствата той редовно идваше в Орфия. Казваше, че правел собствено разследване.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Сряда, 16 юли 2014 г.

10 дни преди премиерата

Първа страница на „Орфия Кроникъл“:

„Черната нощ“: първите роли са разпределени

Днес би трябвало да приключат прослушванията, които привлякоха невероятен брой кандидати от целия район за радост на търговците от града. Първият кандидат, удостоен с честта да получи роля, е не кой да е, а известният критик Мета Островски (снимката по-горе). Той заяви, че пиесата е какавида, от която „вместо да изпълзи гъсеница, както всички са очаквали, ще излети величествена пеперуда“.

Тримата с Ана и Дерек пристигнахме в Големия театър малко преди началото на третия ден от прослушванията. В залата все още нямаше никого. На сцената беше само Кърк Харви. Щом ни видя, той се провикна:

– Вие нямате право да влизате тук!

Дори не си направих труда да му отговоря. Скочих на сцената и го хванах за яката.

– Харви, какво криете от нас?

Завлякох го зад кулисите, за да не ни вижда никой.

– Навремето със сигурност сте знаели, че камионетката на Тененбаум е била спряна пред къщата на Гордънови. Само че нарочно сте укрили показанията на служителя от бензиностанцията. Какво още знаете по случая?

– Нищо няма да кажа! – изпищя Харви. – Как смееш да ме малтретираш по този начин, вонящ торен бръмбар?

Извадих оръжието си и тикнах дулото в корема му.

– Джеси, какво правиш? – разтревожи се Ана.

– По-спокойно, Леонбърг – каза умолително Харви. – Какво искаш да научиш? Имаш право на един въпрос.

– Искам да знам какво представлява „Черната нощ“ – казах аз.

– „Черната нощ“ е моята пиеса – отвърна Харви. – На глупак ли се правиш?

– „Черната нощ“ през 1994 година – уточних веднага. – Какво означава тази проклета „Черна нощ“?

– През 1994 година също беше моята пиеса. Е, не същата пиеса. Наложи се да я напиша отново заради онзи тъпак Гордън. Все пак запазих заглавието, защото ми харесваше. „Черната нощ“. Добре звучи, нали?

– За идиоти ли ни вземате? – ядосах се аз. – Има някакво събитие, свързано с „Черната нощ“, и на вас това добре ви е известно, тъй като тогава сте били началник на полицията: най-напред тайнствените надписи, появили се в Орфия, след това пожарът в бъдещия ресторант „Кафе Атена“ и най-сетне обратното броене, довело до смъртта на семейство Гордън.

– Ти да не откачаш, Леонбърг? – разсърди се Харви. – Всичко това беше моя работа! Така исках да привлека вниманието към моята пиеса! Още от самото начало бях сигурен, че ще мога да представя „Черната нощ“ за откриването на фестивала. Смятах, че когато хората направят връзка между тези тайнствени надписи и обявяването на моята пиеса, това ще предизвика всеобщ интерес.

– Вие ли опожарихте бъдещото „Кафе Атена“?

– Разбира се, че не! Когато се обадиха, отидох при пожара и стоях там цяла нощ, докато пожарникарите не изгасиха огъня. Използвах момента и влязох в развалините, за да напиша по стените „Черната нощ“. Беше удобен случай и не исках да го изпусна. Веднага щом пожарникарите видяха надписите на разсъмване, ефектът беше налице. Що се отнася до обратното броене, то не се отнасяше до смъртта на Гордън, тъпако, а за откриването на фестивала! Бях абсолютно сигурен, че ще ме изберат за премиерата и 30 юли ще се превърне в паметна дата, когато маестро Кърк Харви е представил за пръв път пред публика своята сензационна пиеса „Черната нощ“.

– Значи, всичко това е било просто идиотска рекламна кампания?

– Как така идиотска? – възмути се Харви. – Не чак толкова идиотска, Леонбърг, след като двайсет години по-късно още се говори за нея!

В този момент откъм залата се дочу шум. Кандидатите започваха да пристигат. Наложи се да пусна Кърк.

– Изобщо не си ни виждал тук – предупреди го Дерек. – Инак ще си имаш работа с нас.

Харви не каза нищо. Оправи ризата си и се завърна на сцената, а ние се отправихме към аварийния изход.

Започна третият ден от прослушванията. Първият, който се яви, беше Самюъл Падалин, дошъл да пропъди призраците от миналото и да отдаде почит на убитата си съпруга. Харви незабавно го одобри, защото изпитвал съчувствие към него.

– Клети приятелю – каза му той, – само да беше видял как вдигнах от тротоара разкъсания труп на жена ти. Едно парче оттук, друго парче оттам!

– Да, зная – отвърна Самюъл Падалин. – И аз присъствах.

Сетне, за огромна изненада на Харви, на сцената излезе Шарлот Браун. Той я погледна развълнувано. Отдавна мечтаеше за този момент. Искаше да прояви строгост, да я унижи пред всички, както бе постъпила тя, предпочитайки пред него Браун. Искаше му се да ѝ каже, че не притежава достатъчно качества, за да получи роля в тази пиеса, но така и не можа. Достатъчен бе един поглед, за да долови магнетизма, който тя излъчваше. Беше родена актриса.

– Никак не си се променила – каза накрая Харви.

– Благодаря, Кърк, нито пък ти – усмихна се тя.

– Ами! – сви рамене той. – Превърнал съм се в един стар глупак. Искаш ли отново да играеш?

– Така мисля.

– Приета си – каза просто той.

Сетне записа името ѝ в бележника си.

* * *

Фактът, че Кърк Харви е измислил отначало докрай историята с „Черната нощ“, за сетен път ни убеди, че той е напълно смахнат. Оставаше само да представи своята пиеса и да стане за смях, а редом с него и кметът Браун.

Особено ни интригуваше Браун. Защо Стефани беше залепила в склада за мебели негова снимка, докато произнася речта при откриването на фестивала през 1994 година?

В кабинета на Ана изгледахме още веднъж видеокасетата. Казаното от Браун не беше от особено значение. Какво друго би могло да има на нея? Дерек предложи да изпратим записа на полицейските експерти, за да се опитат да анализират съдържането. Сетне стана и отиде до магнитната дъска. Изтри надписа „Черната нощ“, който вече не представляваше интерес за разследването, тъй като неговата тайна беше разкрита.

– Не мога да повярвам, че всичко се свежда до названието на пиесата, която Харви е искал да представи – въздъхна Ана. – Като си помисля какви хипотези градяхме!

– Понякога решението е пред очите ни – каза Дерек и повтори пророческата фраза на Стефани, която не излизаше от ума на трима ни.

Ненадейно лицето му придоби замислено изражение.

– Какво се сети? – запитах го аз.

Той се обърна към Ана.

– Помниш ли – запита я той, – когато в четвъртък разпитвахме Бъз Ленард, той ни каза, че Кърк рецитирал някакъв монолог, озаглавен „Аз, Кърк Харви“?

– Да, вярно.

– А защо заглавието на монолога не е било „Черната нощ“?

Въпросът беше съвсем уместен. В този момент моят телефон започна да звъни. Беше Марти Конърс, работникът от бензиностанцията.

– Открих го – каза той.

– Кого сте открили? – учудих се аз.

– Онзи тип, който водел собствено разследване през годината след убийствата. Видях снимката му в днешния брой на „Орфия Кроникъл“. Щял да играе в пиесата. Казва се Мета Островски.

* * *

В Големия театър, след известни колебания и няколко нервни кризи на Кърк Харви, Джери и Дакота Идън най-сетне се качиха на сцената, за да бъдат прослушани.

Харви изгледа Джери.

– Как се казваш и откъде си дошъл? – запита го войнствено той.

– Джери Идън от Ню Йорк. Съдията Купърстайн…

– Дошъл си чак от Ню Йорк, за да играеш в пиесата, така ли? – прекъсна го Харви.

– Искам да прекарам известно време с дъщеря ми Дакота, да се опитам да съживя отношенията помежду ни.

– Защо?

– Защото имам чувството, че връзката между нас се е скъсала и трябва да я възстановя.

В настъпилото мълчание Харви измери с поглед мъжа пред себе си и заяви:

– Това ми харесва. Таткото е одобрен. Да видим сега дъщерята. Ела на светло, ако обичаш.

Дакота се подчини и застана под светлината на прожекторите. Ненадейно Харви трепна: това момиче излъчваше необикновена енергия. Тя отправи към него поглед, чиято сила беше почти непоносима. Харви взе от масата текста на сцената и го подаде на Дакота, но тя каза:

– Няма нужда, от три часа насам гледам тази сцена, вече я зная наизуст.

Сетне притвори очи и остана за момент така. Останалите кандидати я гледаха благоговейно от залата, в плен на нейния магнетизъм. Също впечатлен, Харви мълчеше.

Накрая Дакота отвори очи и произнесе:

Зловещо утро. На извънградския път движението е парализирано: оформило се е грамадно задръстване. Ядосани водачи натискат клаксоните. Млада жена върви по банкета край спрените коли. Тя стига до полицейското заграждение и пита застаналия на пост полицай.

Сетне със скок отиде в другия край на сцената, вдигна яката на въображаемото манто, заобиколи няколко несъществуващи локви и предпазливо пристъпи към Харви, сякаш се пазеше от брулещия дъжд.

– Какво се е случило? – запита тя.

Харви продължаваше да я гледа, но не отвърна нищо.

– Хайде, господи полицай? Какво става тук? – повтори тя.

Харви се сепна и подаде репликата:

– Един убит – каза той. – Пътно произшествие с мотоциклет.

Сетне се взря в Дакота и възкликна с грейнало лице:

– Вече разполагаме с осмия и последен актьор! Репетициите могат да започнат още утре.

В залата се разнесоха ръкопляскания. Кметът Браун въздъхна с облекчение.

– Ти си изключителна – каза Кърк на Дакота. – Вземала ли си уроци по драматично изкуство?

– Никога, господин Харви.

– Ти ще играеш главната роля!

Двамата размениха погледи с едва ли не свръхчовешка интензивност. И тогава Харви запита:

– Убила ли си някого, моето момиче?

Дакота пребледня и се разтрепера.

– Как… как разбрахте това? – заекна тя, обзета от паника.

– Прочетох го в очите ти. Никога преди не съм виждал толкова мрачна душа. Това е изумително.

Ужасената Дакота не успя да сдържи сълзите си.

– Не се тревожи, скъпа – прошепна ѝ нежно Харви. – Ти ще станеш велика актриса.

* * *

Наближаваше 22 и 30. Ана беше спряла колата пред „Кафе Атена“

и без да излиза, следеше какво става вътре в ресторанта. Островски тъкмо плащаше сметката. Щом стана от масата, тя веднага се свърза с нас по радиостанцията:

– Островски идва.

Двамата с Дерек седяхме в засада на терасата и спряхме критика веднага щом излезе.

– Господин Островски, бихте ли ни последвали? – казах му аз и посочих спряната недалеч полицейска кола. – Искаме да ви зададем няколко въпроса.

Десет минути по-късно Островски седеше в кабинета на Ана в управлението и пиеше кафе.

– Вярно – призна той, – този случай силно ме заинтригува. Присъствал съм на много театрални фестивали, но никога не е имало четворно убийство вечерта на премиерата. От чисто човешко любопитство реших да се опитам да разкрия загадката.

– Според работника на бензиностанцията – намеси се Дерек – през годината, последвала тези убийства, вие редовно сте идвали в Орфия, макар че по това време разследването беше приключило.

– Доколкото зная, убиецът, в чиято вина полицията изобщо не се съмняваше, намери смъртта си, преди да се стигне до самопризнания. Признавам, че навремето това ме човъркаше отвътре. Липсваха ми самопризнанията му.

Дерек ми хвърли многозначителен поглед.

– Ето защо – продължи Островски – използвах факта, че често идвам да отдъхвам на прекрасно място като Хемптънс, от време на време прескачах до Орфия и задавах тук-там въпроси.

– Откъде знаехте, че работникът на бензиностанцията е станал очевидец на нещо?

– Чиста случайност. Веднъж спрях да заредя. Заговорихме се и той ми каза какво е видял. Добави, че е съобщил на полицията, но там решили, че показанията му не са от значение. Що се отнася до мен, с времето любопитството ми се стопи.

– Това ли е всичко? – запитах го аз.

– Това е всичко, капитан Розенбърг. Наистина съжалявам, че не мога да ви помогна повече.

Благодарих на Островски за съдействието и предложих да го закарам, където пожелае.

– Много любезно от ваша страна, но предпочитам да повървя и да се насладя на прекрасната вечер.

Той стана и се сбогува с нас. Беше вече на прага, когато неочаквано се обърна и каза:

– Критик.

– Моля?

– Вашата гатанка там, на дъската – отвърна не без известна гордост Островски. – Гледам я от известно време и намерих отговора. Кой би искал да пише, но не може да пише? Отговорът е: критик.

Сетне ни кимна за довиждане и излезе.

– Това е той! – възкликнах аз, а Ана и Дерек в първия момент не разбраха какво имам предвид. – Онзи, който би искал да пише, но не може да го направи, и вечерта на убийствата се е намирал в Големия театър, е самият Островски! Той е поръчителят на книгата на Стефани!

Малко по-късно Островски се намираше в стаята за разпити за разговор, далеч по-малко приятен от предишния.

– Известно ни е всичко, Островски – викна му Дерек. – От двайсет години вие всяка есен пускате обяви в списанията на филологическите факултети в района на Ню Йорк, за да намерите човек, който да опише разследване за четворното убийство.

– Защо са ви били тези обяви? – запитах аз. – Сега е моментът да говорите.

Островски ме погледна така, сякаш отговорът се разбираше от само себе си.

– Помислете, капитане. Как си представяте прочут литературен критик да падне дотам, че да напише криминален роман? Разсъдете, какво ще кажат хората?

– Къде е проблемът?

– В подредбата на жанровете съществува установен ред: на върха е непонятният роман, следва интелектуалният роман, след него идват историческият и обикновеният роман, и едва накрая, предпоследен, малко по-горе от розовия роман, се намира криминалният роман.

– Това да не е някаква шега? – обади се Дерек. – Подигравате ли се с нас?

– В никакъв случай, кълна се в рогата на дявола! Не! Проблемът е сериозен. Още от вечерта на четворното убийство съм в плен на гениален сюжет за криминален роман, който, уви!, не мога да напиша.

* * *

Орфия, 30 юли, 1994 година.

Вечерта на убийствата

Когато представлението на „Вуйчо Ваньо“ приключи, Островски излезе от залата. Режисурата беше приемлива, а изпълненията доста добри. След антракта той непрекъснато чуваше как зрителите край него си шушукат. Някои дори не се завърнаха за втората част. Разбра причината, докато прекосяваше фоайето, където хората развълнувано обсъждаха току-що извършеното четворно убийство.

От стълбите на Големия театър той видя как тълпата като неспирен поток се отправя в една и съща посока. Всички отиваха към квартала Пенфийлд, за да разберат какво се е случило.

Атмосферата беше наелектризирана, във въздуха витаеше тревога: докато гледаше тази върволица, Островски неволно се сети за плъховете, увлечени от флейтата на Хамелнския свирач. В качеството си на критик той избягваше да следва тълпата и никога не поемаше в същата посока. Не приемаше модните пристрастия, бичуваше популярните вкусове, ненавиждаше всеобщите възторзи, но този път самата обстановка го подтикна да тръгне заедно с останалите. Разбираше, че е в плен на любопитството.

Остави се да го понесе човешката река, която се стичаше по главната улица, разклоняваше се по страничните улици към тихия жилищен квартал. Ускори ход и не след дълго стигна до „Пенфийлд Кресчънт“. Навсякъде се виждаха полицейски коли, чиито сигнални светлини озаряваха в синьо и червено стените на околните къщи. Критикът си проби път през навалицата и стигна до предупредителните ленти. Нощта беше задушна като в тропиците. Хората край него изглеждаха възбудени, нервни, разтревожени, любопитни. По думите им разбра, че това е домът на кмета, който бил убит заедно с жена си и сина си.

Островски дълго стоя на „Пенфийлд Кресчънт“, омагьосан от онова, което се разиграваше пред очите му: същински спектакъл, но не на театралната сцена, а в действителността. Кой би могъл да посегне на живота на кмета и защо? Любопитството го изгаряше отвътре и той започна да гради всякакви теории.

След като се завърна в хотела, той не се прибра в стаята си, а седна на бара. Въпреки късния час не му се спеше. Беше прекалено възбуден. Какво ставаше с него? Защо едно обикновено произшествие до такава степен го беше развълнувало? И изведнъж разбра: поиска хартия и химикалка. За пръв път в живота си разполагаше със сюжет за книга. Интригата беше изключително увлекателна: докато целият град следи захласнато театралния фестивал, е извършено убийство. Също като изпълнение на илюзионист: публиката гледа наляво, а всъщност всичко се случва вдясно. Островски дори написа с главни букви ФОКУСНИЧЕСТВО. Ето заглавието! Още утре сутринта ще отиде в местната книжарница и ще купи всички криминални романи, които открие там. Сетне внезапно се сепна и осъзна реалността. Ако напише роман, особено пък криминален роман, всички ще кажат, че се е заел с най-долнопробния литературен жанр. Репутацията му неизбежно ще рухне.

* * *

– Ето защо така и не можах да напиша тази книга – обясни ни двайсет години по-късно Островски в стаята за разпити. – Мечтаех, непрекъснато мислех за нея. Искаше ми се да прочета тази история, но самият аз не можех да я напиша. Не и криминален роман. Прекалено много рискувах.

– Затова сте решили да възложите работата на друг?

– Да. Не можех да се обърна към утвърден автор. Представете си само, той щеше да ме изнудва, заплашвайки да разкрие моята пристрастеност към някаква полицейска история. Прецених, че много по-уместно би било да се обърна към някой студент. Така попаднах на Стефани. Вече я познавах от списанието, преди да я уволни онзи глупак Стивън Бергдорф. Стефани притежаваше необикновено перо, истински талант. Тя прие да напише книгата: каза, че сама дирела от години подходящ сюжет. Така че интересите ни напълно съвпаднаха.

– Поддържахте ли постоянна връзка с нея?

– В началото да. Тя често идваше в Ню Йорк, срещахме се в едно кафене недалеч от редакцията. Понякога обаче минаваше доста време, без да се обади, явно е била заета с издирванията. Затова изобщо не се разтревожих, когато миналата седмица не можах да се свържа с нея. Бях ѝ предоставил пълна свобода и 30 000 долара в брой за разходите. За нея бяха парите и славата, докато моето единствено желание бе да разбера как приключва тази история.

– Значи, според вас извършителят не е бил Тед Тененбаум?

– Именно. Проследих отблизо хода на разследването и знаех, че според показанията на свидетел неговата камионетка е била забелязана пред къщата на кмета. По описанието разбрах, че вечерта на убийствата самият аз бях зърнал същата камионетка да минава пред Големия театър малко преди деветнайсет часа. Пристигнах в театъра прекалено рано, а вътре беше ужасно задушно. Ето защо излязох навън да изпуша една цигара. За да избегна навалицата, се оттеглих в страничната сляпа улица, която води към служебния вход. Тъкмо тогава мина черна кола и ми направи впечатление особената рисунка върху задното стъкло. Оказа се, че е била камионетката на Тененбаум, за която по-късно всички говореха.

– Тогава сте забелязали, че водачът не е Тед Тененбаум?

– Точно така – потвърди Островски.

– И кой беше на волана, господин Островски? – запита Дерек.

– Беше Шарлот Браун, съпругата на кмета – отвърна той. – Тя караше камионетката на Тед Тененбаум.

- 2

РЕПЕТИЦИИ

Четвъртък, 17 юли – събота, 19 юли 2014 година

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Четвъртък, 17 юли 2014 г.

9 дни преди премиерата

Ветеринарната клиника на Шарлот Браун се намираше в промишлената зона на Орфия, недалеч от два големи търговски центъра. Както всяка сутрин, тя пристигна в седем и трийсет на все още пустия паркинг и остави колата на обичайното място, точно пред кабинета. Изглеждаше в добро настроение. Бе така потънала в мислите си, че макар да се намирах само на няколко метра от нея, ме забеляза едва когато ѝ се представих.

– Здравейте, госпожо Браун, аз съм капитан Розенбърг от щатската полиция.

Тя трепна и се обърна към мен. Сетне се усмихна.

– Изплашихте ме. Да, зная кой сте.

Едва тогава забеляза Ана, която стоеше зад мен, облегната на патрулната кола.

– Ана? – възкликна тя и в гласа ѝ ненадейно се появи тревога, – Господи, да ни би нещо с Алън…

– Успокойте се, госпожо – казах аз, – със съпруга ви всичко е наред. Просто бихме искали да ви зададем няколко въпроса.

Ана отвори задната врата на колата.

– Нищо не разбирам – промълви Шарлот.

– Скоро ще разберете всичко – уверих я аз.

Откарахме Шарлот Браун в управлението в Орфия, където ѝ дадохме възможност да се свърже със своята секретарка и да отмени предвидените за деня срещи, а след това и на адвокат, както изискваше законът. Вместо на адвокат тя предпочете да се обади на съпруга си, който веднага довтаса. Само че макар да беше кмет на града, Алън Браун нямаше право да присъства на разпита на жена си. Той се опита да протестира и се наложи началник Гъливър да го вразуми. „Алън – каза му той, – жест е от тяхна страна, че разпитват Шарлот тук незабавно и дискретно, вместо да я откарат в регионалния център на щатската полиция.“

Шарлот Браун седеше в стаята за разпити през чаша кафе, явно с опънати докрай нерви.

– Госпожо Браун – започнах аз, – в събота вечерта на 30 юли 1994 година един свидетел категорично ви е разпознал и твърди, че сте излезли от Големия театър малко преди 19 часа и сте потеглили с кола, собственост на Тед Тененбаум, забелязана няколко минути по-късно пред къщата на кмета Гордън по време, когато той и семейството му са били убити.

Шарлот Браун сведе поглед.

– Не съм убила Гордънови – отвърна натъртено тя.

– В такъв случай какво стана през онази вечер?

Настъпи мълчание. Шарлот сякаш не беше чула въпроса, но накрая едва чуто каза:

– Знаех, че този момент ще настъпи. Знаех, че няма да мога да запазя тайната до края на живота си.

– Каква тайна, госпожо Браун? – запитах я. – Какво криете от нас от двайсет години насам?

Отначало тя сякаш се поколеба и все пак започна тихо:

– Вечерта на премиерата аз наистина взех камионетката на Тед Тененбаум. Видях, че е паркирана пред входа за актьорите. Нямаше как да не я позная с тази кукумявка на задното стъкло. Знаех, че е негова, защото заедно с неколцина актьори преди това прекарахме няколко вечери в „Кафе Атена“, а след това Тед ни откара до хотела. През онзи ден, когато ми се наложи да изляза за момент, малко преди деветнайсет часа, веднага се сетих, че мога да използвам нея, за да печеля време. Никой от актьорите нямаше кола в Орфия. Естествено, смятах да поискам разрешение от него. потърсих го в стаята на пожарникаря, която се намира до нашата гримьорна, но него го нямаше. Имаше някакъв проблем с бушоните и реших, че се занимава с тях. Видях, че ключовете му са на масата. Не разполагах с много време. Официалната част трябваше да започне след половин час и Бъз, режисьорът, не ни разрешаваше да напускаме театъра. Ето защо взех ключовете. Смятах, че никой няма да забележи. Пък и Тененбаум беше дежурен по време на представлението и нямаше как да излезе. Измъкнах се дискретно и потеглих с камионетката.

– Какво толкова спешно имахте да вършите, та трябваше да отсъствате половин час преди официалната част?

– Налагаше се непременно да говоря с кмета Гордън. Бях у тях само няколко минути преди да бъдат убити.

* * *

Орфия, 30 юли, 1994 година, 18 часа.

Вечерта на убийствата

Шарлот подкара камионетката на Тененбаум и излезе на главната улица. С изумление видя какво оживление цареше на нея. Навсякъде беше почерняло от народ, а движението беше блокирано. Когато пристигна сутринта заедно с трупата, всичко беше спокойно и не се виждаше жива душа. Сега през множеството не можеше да се премине.

На кръстовището един доброволец упътваше видимо изгубили посоката семейства. Той дигна полицейското заграждение и пропусна Шарлот, като ѝ даде знак, че ще може да продължи само по тесния проход, предназначен за линейки. Тя се подчини: тъй или иначе, нямаше избор. Не познаваше Орфия и се ориентираше по малка карта, отпечатана върху гърба на брошурата, издадена от туристическото бюро по случай фестивала. На нея „Пенфийлд Кресчънт“ не беше отбелязан, но тя откри квартала Пенфийлд. Реши все пак да отиде там с намерение след това да пита за пътя някой минувач. Излезе на „Сътън Стрийт“ и кара по нея, докато стигна до „Пенфийлд Роуд“, откъдето започваше жилищният квартал със същото име. Там обаче се озова сред същински лабиринт: улици се отправяха във всички посоки. Шарлот започна да обикаля, няколко пъти се връща обратно и по едно време съвсем се загуби. Улиците бяха пусти и изглеждаха едва ли не зловещо: не се виждаше жив човек. Нямаше време, трябваше да побърза. Накрая се върна на централната улица „Пенфийлд Роуд“ и бързо подкара по нея. Все трябваше да срещне някого. Тъкмо тогава видя млада жена в спортен екип, която правеше упражнения в парка. Шарлот спря до бордюра, слезе от камионетката и мина направо по моравата.

– Прощавайте, но съвсем се загубих – каза тя на младата жена. – Трябва да стигна до „Пенфийлд Кресчънт“.

– Вече сте стигнали – усмихна се жената. – Това е улицата, която прави полукръг около парка. Кой номер търсите?

– Дори не знам номера – призна Шарлот. – Търся къщата на кмета Гордън.

– А, тя е ето там.

Младата жена посочи с пръст красива къща от другата страна на парка.

Шарлот благодари и се качи обратно в камионетката. Отби по „Пенфийлд Кресчънт“ и когато стигна до къщата на кмета, спря, без да гаси двигателя. Часовникът на таблото показваше деветнайсет и четири минути. Трябваше да побърза: оставаше ѝ много малко време. Изтича до вратата на Гордънови и позвъни. Никой не отвори. Позвъни отново и долепи ухо до вратата. Стори ѝ се, че чува вътре някакъв шум. Заудря с юмрук по вратата и се провикна: „Има ли някой?“. Не получи отговор. Слезе обратно по стъпалата и забеляза, че завесата на един от прозорците леко помръдна. Зърна едно момче, което я наблюдаваше, но то веднага се скри. „Хей, почакай…“, викна му тя и се втурна към прозореца. Моравата се оказа подгизнала от вода и Шарлот здравата се изкаля. Застана под прозореца и извика на момчето, но напразно. Не можеше да се бави повече. Трябваше веднага да се връща в Големия театър. Прекоси обратно моравата, стъпвайки на пръсти, и излезе на тротоара. Какъв малшанс! Обувките, с които ѝ предстоеше да се появи на сцената, бяха пълни с вода. Качи се в камионетката и потегли с пълна скорост. Часовникът на таблото показваше деветнайсет и девет минути. Налагаше се да побърза.

* * *

– Значи, сте напуснали „Пенфийлд Кресчънт“ малко преди да дойде убиецът? – запитах аз.

– Да, капитан Розенбърг – кимна Шарлот. – Ако бях се забавила минута повече, той щеше да убие и мен.

– Той може би вече е бил някъде там – предположи Дерек. – Просто е изчакал да си отидете.

– Може би – съгласи се Шарлот.

– Вие забелязахте ли нещо? – отново я запитах.

– Не, абсолютно нищо. Незабавно се завърнах в Големия театър. По главната улица имаше такава навалица, че всичко беше блокирано, и се изплаших да не закъснея за пиесата. Можех да стигна по-бързо пеш, но не биваше да изоставя камионетката на Тененбаум. Накрая успях да се добера до Големия театър в деветнайсет и трийсет, когато официалната част вече беше започнала. Върнах ключовете от камионетката на мястото им и се втурнах към гримьорната.

– А Тененбаум не ви ли видя?

– Не. След това не му казах нищо. Във всеки случай малкото ми бягство се оказа пълен провал: така и не успях да се срещна с Гордън, а Бъз, режисьорът, бе открил моето отсъствие заради сешоара ми, който се бе запалил. Той все пак не ми се кара много: трябваше да започваме и когато ме видя, се успокои. Освен това пиесата пожъна огромен успех. След това между нас изобщо не стана дума за случилото се.

– Шарлот – обърнах се към нея аз, за да задам въпроса, чийто отговор беше важен за всички ни, – за какво искахте да говорите с кмета Гордън?

– Трябваше да взема обратно пиесата на Харви „Черната нощ“.

* * *

На терасата на „Кафе Атена“ Стивън Бергдорф и Алис мълчаливо приключваха закуската. От време на време Алис стрелкаше с поглед Стивън. Втренчен в чинията с картофи соте, той не смееше да вдигне очи към нея.

– Само като си помисля в какъв скапан хотел ме караш да спя! – обади се накрая тя.

След като вече не можеше да ползва кредитната карта на списанието, Стивън бе принуден да наеме стая в долнопробен мотел на няколко мили от Орфия.

– Нали сама ми каза, че за теб луксът бил без значение? – бранеше се той.

– Само че все пак всичко си има граници! Аз не съм някаква овчарка!

Време беше да тръгват. Стивън плати сметката, но докато пресичаха улицата, Алис отново се оплака:

– Стиви, изобщо не разбирам какво всъщност правим тук.

– Нали искаш да се появиш върху корицата на списанието? В такъв случай трябва да положиш известно усилие. Нужна ни е статия за тази пиеса.

– Че на кого му пука за тъпата пиеса? Как е възможно да напиша статия в мотелска стая, пълна с дървеници, и да разчитам, че ще се появя на корицата?

Докато Стивън и Алис се качваха по стълбището към Големия театър, Джери и Дакота излизаха от паркираната отпред кола, а началник Гъливър най-сетне бе успял да напусне полицейското управление и на свой ред пристигаше с патрулния автомобил.

В залата Самюъл Падалин и Островски вече седяха с лице към сцената, където се бе разположил сияещият Кърк Харви. Големият ден беше настъпил.

* * *

В управлението Шарлот Браун ни разказваше как и защо през 1994 година Кърк Харви ѝ бе възложил мисията да вземе от кмета Гордън текста на пиесата „Черната нощ“.

– Дни наред ме тормози – каза ни тя. – Твърдеше, че пиесата била у кмета, но той отказвал да му я върне. В деня на премиерата дойде да ми досажда в гримьорната.

– По това време Харви все още е бил ваш интимен приятел, така ли? – запитах я аз.

– Да и не, капитан Розенбърг. Вече имах връзка с Алън и бях скъсала с Харви, но той отказваше да се примири. Беше превърнал живота ми в ад.

* * *

Орфия, 30 юли, 1994 година, 10 часа и 10 минути.

Девет часа преди убийствата

Шарлот влезе в гримьорната и трепна, когато видя Кърк Харви в униформа да седи на канапето.

– Кърк, какво правиш тук?

– Шарлот, ако ме напуснеш, ще се самоубия.

– О, моля те, престани с тези глупости!

– Глупости ли? – възкликна Кърк.

Сетне скочи от мястото си, извади пистолета и пъхна дулото в устата си.

– Кърк, престани, за бога! – изпищя ужасено Шарлот.

Той се подчини и прибра оръжието обратно в кобура.

– Сама виждаш, че не се шегувам.

– Зная, Кърк. Но трябва да приемеш, че между нас всичко свърши.

– Какво повече от мен притежава Алън?

– Всичко.

Той въздъхна и седна обратно.

– Кърк, днес е премиерата, ти не трябва ли да си в управлението? Сигурно сте претрупани от работа.

– Шарлот, досега не посмях да ти кажа, но в службата нещата са зле. Много зле. Затова се нуждая от морална подкрепа. Не можеш да ме напуснеш точно сега.

– Всичко приключи, Кърк. Точка по въпроса.

– В живота ми всичко се обърка. Тази вечер би трябвало да представя моята пиеса. Имах намерение да ти поверя главната роля! Стига този тъпак Джоузеф Гордън да ми беше дал възможност…

– Кърк, пиесата ти не беше много добра.

– Ти наистина искаш да ме досъсипеш, така ли?

– Не, но се опитвам да ти отворя очите. Напиши отново твоята пиеса, поправи я и със сигурност ще можеш да я представиш догодина.

– Ти ще приемеш ли главната роля? – запита Харви с надежда в гласа.

– Разбира се – излъга Шарлот, която просто искаше да го разкара от гримьорната.

– В такъв случай трябва да ми помогнеш! – замоли я той и падна на колене пред нея. – Помогни ми, Шарлот, инак ще се побъркам!

– Как да ти помогна?

– Текстът на пиесата е у кмета Гордън, но той отказва да ми го върне. Помогни ми да си го взема обратно.

– Как така, пиесата ти е у Гордън? Ти нямаш ли друг екземпляр?

– Работата е там, че преди две седмици стана известно недоразумение с момчетата в управлението. Те претърсиха моя кабинет и унищожиха всичко, което бях написал. Останалите екземпляри бяха там. От „Черната нощ“ не остана нищо. Има само едно копие, което е у Гордън. Ако не ми го върне, не отговарям за себе си!

Шарлот погледна просналия се в краката ѝ мъж, когото някога бе обичала. Сега беше съсипан, нещастен. Знаеше колко усилия бе вложил той в написването на тази пиеса.

– Кърк – каза му тя, – ако ти върна екземпляра, който е у Гордън, обещаваш ли, че ще оставиш на мира Алън и мен?

– О, Шарлот, давам ти честна дума!

– Къде живее кметът Гордън? Още утре ще отида.

– На „Пенфийлд Кресчънт“. Но трябва да отидеш още днес.

– Невъзможно, ще репетираме поне до осемнайсет и трийсет.

– Моля те, Шарлот. С малко късмет ще опитам да изляза на сцената след вашето представление. Ще направя прочит на моята пиеса и ще видиш, че зрителите ще останат да я чуят. Ще дойда при теб през антракта, за да взема текста. Обещай, че ще отидеш у Гордън още днес.

Шарлот въздъхна. Жал ѝ беше за Харви. Знаеше, че този фестивал беше надеждата на живота му.

– Обещавам, Кърк. Ела тук през антракта. Към двайсет и един часа. Пиесата ти ще бъде у мен.

* * *

В стаята за разпити Дерек прекъсна разказа на Шарлот:

– Излиза, че Харви е искал да представи „Черната нощ“?

– Да – кимна Шарлот. Защо?

– Защото Бъз Ленард ни говореше за някакъв монолог със заглавие „Аз, Кърк Харви“.

– Не. След смъртта на кмета Гордън Кърк така и не можа да си вземе пиесата – обясни Шарлот. – Затова на следващата вечер изпълни някаква порядъчно несвързана импровизация, озаглавена „Аз, Кърк Харви“, която започваше така: „Аз, Кърк Харви, човекът без пиеса“.

– Без пиеса, защото е изгубил всички екземпляри на „Черната нощ“ – заключи Дерек.

Ясно бе, че причина за свадата между Кърк Харви и кмета Гордън, на която Бъз Ленард бе станал свидетел през 1994 година, е била „Черната нощ“. Значи, кметът бе разкъсал текста на пиесата. Какво би могло да накара Кърк да повярва, че у Гордън се намира последният екземпляр? Шарлот не можеше да отговори. Ето защо я запитах:

– Защо навремето не ни съобщихте, че вие сте били в камионетката?

– Защото камионетката на Тененбаум е била свързана с убийствата едва след фестивала, а аз научих това много по-късно. Самата аз бях за кратко в Олбъни, а след това заминах на няколкомесечен стаж при един ветеринар в Питсбърг. Завърнах се в Орфия едва след шест месеца и заживяхме заедно с Алън. Чак тогава разбрах какво се е случило. Така или иначе, Тененбаум бе разобличен. Убиецът е той, нали?

Никой от нас не отговори на въпроса ѝ. Сетне аз запитах:

– Ами Харви? Той не ви ли каза?

– Не. След края на фестивала изобщо не сме се чували. Когато дойдох да живея в Орфия през януари 1995 година, разбрах, че ненадейно е изчезнал. Никой така и не можа да разбере причината.

– Шарлот, според мен Харви е заминал, защото е смятал, че вие сте извършили убийствата.

– Какво? – възкликна изумено тя. – Въобразил си е, че съм се срещнала с кмета, той е отказал да върне пиесата и за наказание аз съм убила него и семейството му?

– Не бих могъл да твърдя със сигурност – отвърнах, – но зная, че критикът Островски ви е видял да излизате от Големия театър и да потегляте с камионетката на Тененбаум малко преди убийствата. Снощи ни обясни, че когато научил за обвинението срещу Тененбаум тъкмо заради камионетката, отишъл да говори с началник Харви. Това е станало през октомври 1994 година. Струва ми се, че Кърк е бил потресен и е предпочел да се махне.

Шарлот Браун беше извън подозрение. След като излезе от полицейското управление, тя веднага отиде в Големия театър. Благодарение на Майкъл Бърд, който вече се намираше там, научихме за разигралата се сцена.

Когато Шарлот се появи в залата, Харви възкликна радостно:

– Шарлот е вече тук! Денят се очертава да бъде чудесен. Вече поверихме ролята на трупа на Джери, а Островски ще бъде полицаят.

Шарлот пристъпи мълчаливо.

– Всичко наред ли е, Шарлот? – запита я Харви. – Изглеждаш странно.

Тя го изгледа продължително и тихо каза:

– Кърк, заради мен ли напусна Орфия?

Тъй като не получи отговор, продължи:

– Знаел си, че аз карах камионетката на Тененбаум и си помислил, че съм убила всички онези хора?

– Няма значение какво съм помислил. Важно е онова, което зная. Обещах на твоя съпруг: ако ми позволи да представя пиесата, ще разкрия всичко.

– Кърк, една млада жена е мъртва. А нейният убиец със сигурност е убил и Гордънови. Не можем да чакаме до 26 юли, трябва веднага да съобщиш.

– Ще научите всичко вечерта на премиерата – повтори Харви.

– Но това е безумие! Защо се държиш по този начин? Няколко души са загубили живота си, нима не разбираш?

– И аз загубих живота си заедно с тях! – възкликна Харви.

Последва мълчание. Всички погледи бяха обърнати към Кърк и Шарлот.

– И какво излиза – ядоса се Шарлот, която беше напът да се разплаче, – идната събота полицията ще трябва покорно да изчака края на представлението, за да благоволиш да съобщиш онова, което знаеш?

Харви я погледна учудено.

– Защо края на представлението? Няма такова нещо, разкритието е по-скоро в средата.

– В средата ли? В средата на какво? Кърк, нищо не разбирам!

Изглеждаше съвсем объркана. Тогава Кърк я погледна мрачно и заяви:

– Казах, че ще научите всичко вечерта на премиерата. Това означава, че отговорът е в пиесата. „Черната нощ“ е ключът към този случай. Ще го чуете от актьорите, а не от мен.

ДЕРЕК СКОТ

Първите дни на септември 1994 година.

Един месец след четворното убийство двамата с Джеси вече изобщо не се съмнявахме във вината на Тед Тененбаум. Случаят беше почти приключен.

Тененбаум беше убил кмета, защото той го бе изнудвал срещу възможността да продължи ремонтът на „Кафе Атена“. Изтеглените и преведените суми в банките напълно съвпадаха и при единия, и при другия, свидетел твърдеше, че той е напуснал своя пост в Големия театър по време на убийствата, а и неговата камионетка бе забелязана пред къщата на кмета. На всичко отгоре Тененбаум беше отличен стрелец.

Други ченгета на наше място отдавна биха го прибрали в предварителния арест и оставили съдебното следствие да си свърши работата. Налице бяха достатъчно улики, за да му бъде отправено обвинение в предумишлено убийство на четири лица и той да бъде изправен пред съда, но именно в това беше проблемът: като познавахме Тененбаум и неговия дяволски адвокат, ние се опасявахме, че те ще успеят да убедят съдебните заседатели в наличието на основателно съмнение в полза на обвиняемия. В резултат Тененбаум щеше да бъде оправдан.

Затова не бързахме с ареста. След напредъка, който бяхме постигнали, майорът вече беше на наша страна и затова решихме да изчакаме. Времето работеше в наша полза. Тененбаум непременно щеше да се успокои и да допусне грешка. Сега репутацията ни зависеше от проявеното търпение. Знаехме, че колегите и началниците не ни изпускат от поглед. Искахме да се проявим като млади безупречни ченгета, изпратили в затвора извършителя на четворно убийство, а не да претърпим унижението от евентуалната оправдателна присъда, придружена от обезщетение, което държавата ще плати на Тененбаум.

В разследването имаше един неизяснен елемент: оръжието на престъплението. „Берета“ с изпилен сериен номер. Оръжие на бандит. Именно това ни интригуваше: откъде потомък на видна фамилия от Манхатън би могъл да си го набави?

Това ни накара дискретно да се поразходим из Хемптънс. По-конкретно обърнахме внимание на един съмнителен бар в Риджпорт, пред който няколко години преди това Тененбаум бе арестуван за сбиване. Дни наред наблюдавахме заведението с надеждата Тененбаум да се появи. Именно това стана причина една сутрин да ни повикат в кабинета на майор Маккена. Там ни посрещна някакъв тип, който ни се развика:

– Аз съм специален агент Грейс от ATF2. Значи, вие сте двамата тъпаци, които са на път да провалят федерално разследване!

– Добър ден, очарователни господине – отвърнах му. – Аз съм сержант Дерек Скот, а това е…

– Зная кои сте, палячовци такива! – прекъсна ме Грейс.

Тогава майорът малко по-дипломатично ни обясни положението:

– От ATF са забелязали присъствието ви пред бара в Риджпорт, който те самите са поставили под наблюдение.

– Наели сме къща отсреща. От месеци сме там.

– Специален агент Грейс, бихме ли могли да научим какво знаете за този бар? – запита Джеси.

– Към него ни насочи един тип, заловен след обир на банка през февруари в Лонг Айлънд. Съгласи се да даде показания срещу намаляване на присъдата. Обясни, че си набавил оръжието в този бар. От разследването стана ясно, че там може би продават откраднати от армията оръжия. При това крадецът е вътрешен човек, ако разбирате какво имам предвид. Тоест има замесени военни. Затова не ми се сърдете, ако не ви кажа нищо повече. Случаят е деликатен.

– Бихте могли все пак да споделите за какви оръжия става въпрос – настоя Джеси.

– „Берета“ с изпилени серийни номера.

Джеси ме погледна смаяно: на път бяхме да отбележим победния гол в мача. Значи, убиецът си беше набавил оръжието за четворното убийство от този бар.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Петък, 18 юли 2014 г.

8 дни преди премиерата

Изявлението на Кърк Харви от предишната вечер в Големия театър, според което името на истинския убиец от 1994 година ще бъде разкрито по време на представлението на неговата пиеса, развълнува цялата околност. В Орфия възбудата беше неописуема. Според мен Кърк блъфираше. Не знаеше нищо, просто искаше да се прочуе.

Имаше все пак нещо, което ни притесняваше: „Черната нощ“. След като беше известно, че кметът Гордън е разкъсал екземпляра, който е бил у него, откъде би могъл да разполага с друг? За да отговорим на този въпрос, тримата с Ана и Дерек взехме ферибота от Порт Джеферсън в Хемптънс до Бриджпорт в Кънектикът. Отивахме в Ню Хейвън, за да разпитаме брата на кмета Гордън, Ърнест Гордън, който беше професор по биология в Йейл. След смъртта на семейството на брат му, той бе наследил всичко. Може би навремето бе попаднал на пиесата, докато е подреждал вещите на покойния си брат. В него беше последната ни надежда.

Сега Ърнест Гордън, по-големият брат, беше седемдесетгодишен. Прие ни в кухнята на кафе и бисквити. Жена му също присъстваше и изглеждаше доста нервна.

– По телефона ни казахте, че има нови разкрития около убийството на брат ми и семейството му? – запита ни Ърнест Гордън.

Жена му не можеше да се свърти на едно място.

– Вярно е, господин Гордън – отвърнах аз. – Ще бъда откровен с вас, открихме нови улики, които сочат, че преди двайсет години сме се заблудили по отношение на Тед Тененбаум.

– Искате да кажете, че не той е убиецът?

– Точно това имам предвид. Господин Гордън, спомняте ли си да сте намирали текст на пиеса, която е била у брат ви? Заглавието е „Черната нощ“.

Ърнест Гордън въздъхна:

– У брат ми имаше цели купища книжа. Опитах се донякъде да ги подредя, но накрая се отчаях и изхвърлих почти всичко.

– Смятам, че въпросната пиеса е представлявала известна важност. Изглежда, той не е искал да я върне на нейния автор. Това ни навежда на мисълта, че може да я е оставил на сигурно място, а не сред другите книжа. Място, където никой не би се сетил да я търси.

Ърнест Гордън ни изгледа. Настъпи тягостно мълчание. Тогава най-сетне се обади жена му.

– Ърни – каза тя, – най-добре е да разкажем всичко. Може да се окаже важно.

Гордън отново въздъхна:

– След смъртта на брат ми с мен се свърза нотариус. Джоузеф бил съставил завещание, което много ме учуди, защото с изключение на къщата не притежаваше друго имущество. В това завещание се споменаваше за банков сейф.

– Навремето не сме знаели за никакъв сейф – отбеляза Дерек.

– Не съобщих за него на полицията – призна Ърнест Гордън.

– Защо?

– Защото в сейфа имаше пари в брой. Много пари. Достатъчно, за да осигурят университет на трите ни деца. Затова реших да задържа парите, без да споменавам за съществуването им.

– Това са били подкупите, които Гордън не е успял да прехвърли в Монтана – заключи Дерек.

– Какво друго имаше в сейфа? – запитах аз.

– Документи, капитан Розенбърг. Но, признавам си, така и не погледнах какво представляват.

– Мамка му – изруга Дерек. – Предполагам, че сте ги изхвърлили.

– Всъщност аз не съобщих в банката за смъртта на брат ми – обясни Ърнест Гордън. Дадох на нотариуса достатъчно пари, за да плаща за сейфа до моята смърт. Подозирах, че парите, които бяха вътре, не са съвсем чисти, и сметнах, че най-разумно е да не споменавам за съществуването на сейфа, за да не бъда замесен. Казах си, че ако реша да го закрия, от банката…

Дерек не го остави да довърши:

– Коя беше банката, господин Гордън?

– Ще възстановя цялата сума, обещавам…

– Не ни интересуват парите, нямаме намерение да ви създаваме проблеми заради тях. Само че трябва на всяка цена да видим какви документи е криел брат ви в този сейф.

* * *

Няколко часа по-късно Ана, Дерек и аз влязохме в залата със сейфовете на малка частна банка в Манхатън. Служителят отключи сейфа и извади от него кутия, която побързахме да отворим.

Вътре открихме куп подвързани листове, а най-отгоре пишеше:

„Черната нощ“

от Кърк Харви

– Странна работа – учуди се Ана. – Защо кметът Гордън е скрил този текст в банков сейф?

– И каква е връзката между убийствата и тази пиеса? – запита се Дерек.

Сейфът съдържаше също така банкови документи. Дерек ги прелисти и върху лицето му се изписа удивление.

– Дерек, какво откри? – запитах го.

– Това са банкови извлечения, преводите са значителни. Без съмнение подкупи. Има и изтеглени суми. Предполагам, че съответстват на парите, които Гордън е изпратил в Монтана преди планираното бягство.

– Вече знаехме със сигурност, че Гордън е бил корумпиран – припомних аз на Дерек, защото не разбирах какво толкова се чуди.

– Да, но сметката е на името на Джоузеф Гордън и на Алън Браун.

Излизаше, че Браун също е замесен. С това изненадите не свършиха. След банката отидохме в регионалния център на щатската полиция, за да проверим резултатите от анализа на видеозаписа с речта на Алън Браун при откриването на първия фестивал.

Експертите бяха открили, че в един момент от светлината на прожекторите листът, който Алън Браун държи, прозира и се вижда част от текста върху него. В техния доклад пишеше: От няколкото думи, които могат да се прочетат, става ясно, че казаното от оратора съответства на написаното върху листа.

Гледах недоумяващо увеличеното изображение.

– Какво чудно има, Джеси? – запита ме Дерек. – Нали току-що каза, че текстът върху листа съответства на казаното от Браун?

– Чудното е в това, че текстът е машинописен – отвърнах аз. – Това означава, че противно на неговите твърдения, вечерта на убийствата Алън Браун не е произнесъл импровизирана реч. Била е предварително написана. Той е знаел, че кметът Гордън няма да дойде, и е бил подготвен.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Събота, 19 юли 2014 г.

7 дни преди премиерата

Банковите документи, намерени в сейфа на Гордън, се оказаха автентични. Сметката, в която бяха прехвърлени парите от корупцията, беше открита от Гордън и Браун. Двамата заедно. Последният лично беше подписал документите по откриването.

Рано сутринта, при пълна дискретност позвънихме у Алън и Шарлот Браун и ги отведохме в регионалния център на щатската полиция за разпит. На Шарлот със сигурност беше известно участието на Алън в корупцията, която постоянно е разяждала Орфия през 1994 година.

Въпреки старанията ни да останем незабелязани, една ранобудна съседка ни видя от прозореца на кухнята, докато качвахме Браун и жена му в двете коли на щатската полиция. Новината мина от къща на къща със скоростта на електронно съобщение. Намериха се недоверчиви хора, които отидоха да позвънят на вратата на Браунови. Сред тях беше и Майкъл Бърд, който искаше да провери дали слухът е верен. Не след дълго шокиращата новина стигна до местните медии: полицията е арестувала кмета на Орфия и неговата съпруга. Измъчен от непрекъснатите телефонни обаждания, заместник-кметът Питър Фрог се затвори у дома си. Началник Гъливър пък охотно отговаряше на всички въпроси, но всъщност не знаеше нищо. Назряваше скандал.

Когато, малко преди началото на репетицията, Кърк Харви пристигна в Големия театър, той завари там тълпа журналисти, които го очакваха.

– Кърк Харви, има ли някаква връзка между вашата пиеса и арестуването на Шарлот Браун?

В първия момент Харви се поколеба какво да отговори, но накрая заяви:

– Трябва да дойдете и да гледате пиесата. В нея е казано всичко.

Думите му допълнително възбудиха любопитството на журналистите и Харви се усмихна доволно. Вече всички говореха за „Черната нощ“.

* * *

В регионалния център на щатската полиция разпитът на Алън и Шарлот Браун се провеждаше в две отделни помещения. Първа се предаде Шарлот. Когато показахме банковите извлечения, открити в сейфа на кмета Гордън, тя пребледня.

– Да получава подкупи? – възмути се тя. – Алън никога не би сторил подобно нещо! Едва ли има по-почтен човек от него!

– Ето доказателствата, Шарлот – посочи ѝ документите Ана. – Разпознаваш ли неговия подпис?

– Да, съгласна съм, това наистина е неговият подпис, но може да има друго обяснение. Сигурна съм. Той какво каза?

– Засега отрича всичко – призна Ана. – Ако той не ни помогне, и ние няма да можем да направим същото за него. Ще бъде предаден на прокуратурата и го очаква предварителен арест.

Шарлот избухна в ридания.

– О, Ан, кълна ти се, самата аз изобщо не съм в течение на всичко това!...

Ана положи ръка върху нейната, за да я успокои, и запита:

– Шарлот, ти всичко ли ни разказа онзи ден?

– Има нещо, което пропуснах – призна Шарлот, като постепенно си пое дъх. – Алън знаеше, че Гордън се кани да избяга.

– Знаел го е? – учуди се Ана.

– Да, знаеше, че вечерта на премиерата на фестивала той и семейството му тайно ще напуснат града.

* * *

Орфия, 30 юли, 1994 година, 11 и 30 часа.

Осем часа преди четворното убийство

На сцената на Големия театър Бъз Ленард даваше последни указания на актьорите, събрани в кръг около него. Искаше да изглади някои детайли. Шарлот се възползва от това, че не участва в една от сцените, за да отиде до тоалетната. Във фоайето попадна на Алън и сияеща се хвърли в прегръдките му. Той я привлече настрани от чужди погледи и двамата се целунаха страстно.

– Дошъл си да ме видиш ли? – запита го дяволито тя.

Очите ѝ грееха, но Алън изглеждаше угрижен.

– Добре ли върви? – запита я той.

– Отлично.

– Откаченият Харви не се ли е мяркал?

– Напротив. Само че имам добра новина: той обеща да ме остави на мира. Повече никакви заплахи, че ще се самоубие, никакви сцени. Занапред ще се държи прилично. В замяна иска от мен да му помогна да си върне текста на своята пиеса.

– Що за шантаж е това? – възмути се Алън.

– Не, Ал, нямам нищо против да му помогна. Той толкова се труди над тази пиеса. Изглежда, от нея е останал само един екземпляр, който е у кмета Гордън. Би ли го помолил да му го върне? Или да го даде на теб, а ние ще го предадем на Кърк?

Алън веднага се стегна.

– Шарлот, най-добре е да забравиш за тази пиеса.

– Защо?

– Защото аз те моля. Харви може да си гледа работата.

– Алън, защо реагираш по този начин? Не мога да те позная. Вярно, Харви е странна личност. Но все пак има право да си върне пиесата. Знаеш ли колко усилия му е струвала?

– Чуй ме, Шарлот, уважавам Харви като ченге и като режисьор, но забрави за пиесата. Забрави за Гордън.

– Моля те, Алън – настоя тя, – все пак би могъл да ми направиш услуга. Нямаш представа какво е Кърк непрекъснато да заплашва, че ще се застреля пред мен.

– Ами нека се застреля! – възкликна ядосано Алън.

– Не съм си представяла, че можеш да се държиш толкова глупаво – оплака се Шарлот. – Изглежда, съм се излъгала за теб.

Тя се обърна и се отправи към залата, но той я хвана за ръката.

– Шарлот, почакай. Извинявай, наистина съжалявам. Много бих искал да помогна на Кърк, но това е невъзможно.

– Защо?

За секунда Алън се поколеба, преди да отговори:

– Защото кметът Гордън се кани да напусне Орфия. Завинаги.

– Какво? Тази вечер ли?

– Да, Шарлот. Семейство Гордън се готви да изчезне оттук.

* * *

– Защо Гордънови са искали да заминат? – запита Ана двайсет години след тази сцена.

– Нямам представа – отвърна Шарлот. – Дори не исках да знам. Кметът Гордън винаги ми е правил странно впечатление. Единственото ми желание беше да прибера текста на пиесата и да го върна на Харви. За съжаление, през целия ден не можах да изляза от театъра. Бъз Ленард настояваше да репетираме още веднъж някои сцени, сетне поиска от нас да преговорим репликите, а сетне беседва поотделно с всеки от нас. Възлагаше много надежди на това представление и затова беше много изнервен. Едва привечер намерих свободен момент, за да отида до кмета, и веднага тръгнах. Дори не знаех дали все още са си у дома, или вече са заминали. Съзнавах, че това е последният шанс да прибера пиесата.

– А след това? – запита Ана.

– Когато научих, че Гордънови са убити, исках да разкажа всичко на полицията, но Алън ме разубеди. Каза ми, че мога да му навлека сериозни неприятности. На себе си също, след като съм била у тях минути преди убийството. Когато споменах на Алън, че в парка е имало жена, която прави упражнения, и че тя ме е видяла, той ми отвърна ужасено: „Тя също е мъртва. Всички, които са видели нещо, вече са мъртви. Най-добре е да не казваш нищо на никого“.

След това Ана отиде при Алън в съседната стая за разпити. Тя не спомена нищо за разговора с Шарлот, а каза само:

– Алън, на вас ви е било известно, че кметът няма да присъства на церемонията по откриването. Уж импровизираното ви слово е било напечатано на машина.

Той сведе очи.

– Уверявам те, че нямам нищо общо със смъртта на семейство Гордън.

Ана постави на масата пред него банковите документи.

– Алън, през 1992 година вие сте открили обща сметка с Джоузеф Гордън, в която за две години е била внесена сума, възлизаща на повече от половин милион долара. Произходът са подкупи, свързани с ремонтни дейности на различни обществени сгради в Орфия.

– Къде го намерихте? – запита Алън.

– В сейф, нает от Джоузеф Гордън.

– Ана, кълна ти се, че не съм корумпиран.

– В такъв случай обяснете ми! Засега вие отричате всичко, което никак не е във ваша полза.

След последен момент на колебание кметът Браун най-сетне отстъпи:

– В началото на 1994 година открих, че Гордън взема подкупи.

– По какъв начин?

– Получих анонимно обаждане. Беше в края на февруари. Женски глас ми каза да проверя счетоводните сметки на фирмите, наети от кметството за ремонтни дейности, и да сравня вътрешните фактури с фактурите, получени в кметството. Разликите се оказаха значителни. Всички фирми системно бяха надписвали и някой от кметството се облагодетелстваше от това. Някой достатъчно високопоставен, за да взема крайното решение при сключването на договорите. Това можеше да бъде или Гордън, или самият аз. Със сигурност знаех, че не съм аз.

– И какво направихте?

– Незабавно отидох при Гордън и поисках обяснение. Признавам, че в онзи момент все още имах известни съмнения в негова полза. Ала той съвсем неочаквано на свой ред ме атакува.

* * *

Орфия, 25 февруари 1994 година.

Кабинетът на кмета Гордън

Гордън прегледа набързо документите, които бе донесъл Алън Браун. Самият той, застанал пред бюрото на кмета, се чувстваше доста неловко, но след като не видя никаква реакция от негова страна, накрая каза:

– Джоузеф, кажете ми, че не сте замесен в тази корупционна схема. Нали не сте вземали подкупи срещу възлагането на договори с фирмите?

Кметът Гордън отвори едно чекмедже, извади от него някакви документи и ги подаде на Алън.

– Погледнете – каза му той, – и двамата сме затънали до гуша.

– Какво е това? – запита Алън, докато преглеждаше документите. – Защо моето име фигурира на тази банкова сметка?

– Защото преди две години двамата открихме обща банкова сметка. Нима сте забравили?

– Открихме банкова сметка за кметството, Джоузеф! Твърдяхте, че това ще улесни счетоводството, особено за разходите. А тук виждам лична банкова сметка, която няма връзка с кметството.

– Трябвало е да четете, преди да подпишете.

– Та аз ви имах доверие! Поставили сте ми клопка? О, господи… Дори ви дадох моя паспорт, за да ме удостоверите пред банката…

– Да, благодаря ви за съдействието. Това означава, че ако аз падна, ще повлека и вас. Тези пари принадлежат на двама ни. Не се опитвайте да раздавате правосъдие, не се обаждайте на полицията и не ровете в тази сметка. Всичко е на имената на двама ни. Освен ако не пожелаете да споделим една и съща килия във федералния затвор за корупция. Така че най-добре забравете.

– Но в края на краищата непременно ще се разчуе! Дори само защото всички предприемачи в града знаят, че сте корумпиран!

– Алън, престанете да хленчите като някое хлапе. Предприемачите са вързани също като вас. Няма да кажат нищо, защото са не по-малко виновни от мен. Можете да бъдете спокоен. Пък и това продължава от доста време и всички са доволни: предприемачите имат работа, няма да си сложат главата в торбата и да се преструват на праведници.

– Джоузеф, нима не разбирате, че някой е в течение на тъмните ви дела и е готов да говори? Получих анонимно обаждане. Така разбрах какво всъщност се случва.

Едва сега кметът Гордън видимо се разтревожи.

– Какво? Кой?

– Не зная. Повтарям ви: беше анонимно обаждане.

* * *

В стаята за разпити на регионалния център на щатската полиция Алън погледна Ана и след известна пауза каза:

– Бях притиснат до стената. Не можех да докажа, че не съм замесен в тази мащабна корупционна схема. Банковата сметка беше и на мое име. Онзи дявол Гордън беше предвидил всичко. Обикновено изглеждаше мекушав и непохватен, но в действителност винаги знаеше какво върши. Бях напълно зависим от него.

– Какво стана след това?

– Гордън изпадна в паника заради анонимното обаждане. Явно беше сигурен, че всички ще си държат езика зад зъбите, и изобщо не беше помислил за подобна възможност. Така разбрах, че пипалата, които беше пуснал, стигаха по-далече, отколкото предполагах, и че за него рискът е огромен. Последваха трудни месеци. Отношенията между нас бяха отвратителни, но за пред хората трябваше да се държим както винаги. Гордън не беше човек, който ще стои със скръстени ръце, и бях сигурен, че търси изход от положението. И наистина през април той ме повика да се срещнем на паркинга пред пристанището. „Смятам на всяка цена да напусна града, каза ми той. – Къде ще отидете, Джоузеф? – Няма значение. – Кога?, запитах го. – Веднага след като почистя тези лайна.“ Следващите два месеца ми се сториха цяла вечност. В края на юни 1994 година той отново ме повика на същия паркинг, за да ми каже, че смята да замине в края на лятото. „След фестивала ще обявя, че няма да се кандидатирам на общинските избори през септември, и в суматохата ще се измъкна. – Защо не заминете преди това?, запитах го аз. Защо ще чакате още два месеца? – От март насам малко по малко изпразвам банковата сметка. Мога да правя само ограничени преводи, за да не будя подозрение. Така ще успея да изтегля всичко до края на лятото. Разчел съм времето идеално. Тогава ще закрием сметката и няма да има повече за какво да се тревожите. Оставям града на вас. Открай време мечтаете за кметското място, нали? – А дотогава?, притесних се аз. Бомбата може да избухне във всеки един момент. А дори да закриете сметката, ще останат следи от преводите. Не всичко може да бъде заличено, Джоузеф! – Не се паникьосвайте, Алън. Обмислил съм всичко. Както винаги.“

– Значи, думите на кмета Гордън бяха: Обмислил съм всичко? – повтори Ана.

– Да. Никога няма да забравя ужасното ледено изражение на лицето му, когато каза това. Толкова дълго бях общувал с него, но така и не бях разбрал, че Джоузеф Гордън не е от онези, които ще позволят някой да се изпречи на пътя им.

Ана кимна, докато си водеше бележки. После вдигна глава и запита:

– След като Гордън е смятал да замине след фестивала, защо е променил плановете си и е решил да тръгне вечерта на откриването?

Алън се намръщи.

– Шарлот ви е казала, нали? – смотолеви той. – Само тя беше в течение. С наближаването на фестивала аз все по-трудно понасях да гледам как Гордън си присвоява всички заслуги, макар идеята да не беше негова и да не си беше мръднал пръста по организацията. Единственото, което направи, бе да натъпче още пари в джобовете си, като даваше разрешение за временни щандове по главната улица. Вече не издържах. Той стигна дотам, че накара да издадат брошура в негова чест. Всички поздравяваха този измамник! В деня преди началото на фестивала отидох в кабинета му и заявих, че трябва да замине на следващата сутрин. Не исках той да обере лаврите за тази проява, като произнесе словото за откриването. Намерението му беше да си тръгне от Орфия спокойно, след като е бил отрупан с всички почести, и да остави неизличим спомен на безупречен политик, след като аз бях свършил цялата работа. Не можех да понеса това. Исках Гордън да побегне като бито куче, да се махне оттук като нищожество. Ето защо поисках от него да изчезне преди вечерта на 29 юли. Той обаче отказа. Сутринта на 30 юли 1994 година видях как се опитва да ме предизвика, разхождайки се по главната улица уж за да провери дали всичко е наред. Казах му, че веднага ще отида у тях и ще говоря с жена му. Качих се в колата и потеглих с пълна скорост към „Пенфийлд Кресчънт“. В момента, когато жена му Лесли отвори вратата и ме поздрави приятелски, чух как Гордън ме гони по петите. Оказа се, че Лесли Гордън е в течение. Влязохме в кухнята и аз им казах: „Ако още тази вечер не напуснете Орфия, ще съобщя пред всички от сцената на Големия театър, че Джоузеф Гордън е корумпиран. Ще разкрия цялата афера! Не се боя от последствията за себе си. Последният ви шанс е да заминете още днес“. Джоузеф и Лесли разбраха, че не блъфирам. Бях на път да избухна. Обещаха, че ще изчезнат от града най-късно същата вечер. След като излязох от тях, отидох направо в Големия театър. Наближаваше обед. Срещнах се с Шарлот, която си беше наумила да прибере от Гордън онази проклета пиеса, която Харви беше написал. Много настояваше и се видях принуден да ѝ доверя, че до няколко часа Гордън ще е заминал окончателно.

– Значи, само вие двамата с Шарлот сте знаели, че Гордънови ще избягат същия ден? – запита Ана.

– Да, само ние двамата знаехме. Мога да ви уверя в това. Като познавам Гордън, той едва ли е споделил с някого намерението си. Не обичаше изненадите, свикнал беше да държи всичко под контрол. Именно затова не мога да си обясня защо е бил убит у дома? Кой би могъл да знае, че се намира там? По принцип в този момент той би трябвало да е в Големия театър и заедно с мен да посреща гостите. Отбелязано беше в програмата: от 19 до 19 и 30 – официално посрещане във фоайето на Големия театър от кмета Джоузеф Гордън.

– А какво стана с банковата сметка? – продължи с въпросите Ана.

– Остана открита. Не беше декларирана пред данъчните, все едно не съществуваше. Не съм я докоснал, сметнах, че това е най-добрият начин да погреба цялата тази история. Вероятно в нея все още има доста пари.

– А онова прословуто анонимно обаждане? Разбрахте ли впоследствие кой ви е звънил?

– Така и не разбрах, Ана.

* * *

Същия ден Ана покани двама ни с Дерек на гости.

Поляхме вечерята с няколко бутилки отлично бордо, а когато седнахме на кафе във всекидневната, Ана каза:

– Ако искате, можете да останете да спите тук. Леглото в стаята за гости е много удобно. Имам освен това и нова четка за зъби за всеки от вас, а също куп тениски, останали от бившия ми съпруг, които не знам защо съм запазила. Ще ви бъдат по мярка.

– Чудесна идея – заяви Дерек. – Ще използваме случая всеки да опише живота си. Ана ще ни разкаже за бившия си съпруг, аз за отвратителното всекидневие в Административния отдел на полицията, а Джеси за своя проект за ресторант.

– Значи, планираш да откриеш ресторант, така ли? – полюбопитства Ана.

– Не го слушай какви ги приказва. Нашият човек пийна малко повече.

Дерек видя на масата екземпляра от „Черната нощ“, който Ана беше взела, за да го чете. Прелисти го.

– Ти наистина работиш без прекъсване – каза ѝ той.

Внезапно всички станахме сериозни.

– Не разбирам защо тази пиеса е представлявала такава ценност за Гордън – промълви замислено Ана.

– Толкова ценна, че дори я е прибрал в банков сейф – добави Дерек.

– Заедно с банковите документи, уличаващи кмета Браун – обадих се на свой ред аз. – Дали не е съхранил тази пиеса като гаранция, за да се предпази от някого?

– Джеси, да нямаш предвид Кърк Харви? – запита Ана.

– Не зная – отвърнах. – Във всеки случай текстът на пиесата сам по себе си не представлява никакъв особен интерес. А кметът Браун твърди, че Гордън никога не е споменавал за нея.

– Може ли да се вярва на Алън Браун? – запита се Дерек. – След всичко, което беше укрил от нас.

– Не виждам какъв интерес може да има, за да ни лъже – отбелязах аз. – Освен това от самото начало знаем, че по време на убийствата той се е намирал във фоайето на театъра и се е ръкувал с десетки потенциални свидетели.

Двамата с Дерек вече бяхме чели пиесата на Харви, но вероятно поради умората не бяхме обърнали внимание на онова, което забеляза Ана.

– Ами ако има някаква връзка с подчертаните думи? – предположи тя.

– Подчертани думи ли? – учудих се аз. – За какво говориш?

– В текста има десетина думи, подчертани с молив.

– Сметнах, че ги е отбелязал Харви с намерение да нанесе някакви промени – каза Дерек.

– Не – възрази Ана. – мисля си, че има нещо друго.

Тримата се разположихме около масата. Дерек взе текста, а Ана преписа подчертаните думи по реда, в който той ги четеше. Получи се следната безсмислица:

Дори животът един рано естествено млад ако ясен фигура отблясък леко добър.

– Какво пък може да означава това? – запитах се аз.

– Да не е някакъв шифър? – подсказа Дерек.

Ана се наведе над листа.

Изглежда, се беше сетила нещо. После прочете думите една след друга:

Дори Животът Един Рано Естествено Млад Ако Ясен Фигура Отблясък Леко Добър

Д Ж Е Р Е М А Я Ф О Л Д

ДЕРЕК СКОТ

Средата на септември 1994 година. Шест седмици след четворното убийство.

Сведенията на специалния агент Грейс от ATF се оказаха точни. Ние наистина бяхме открили източника на оръжието, с което е било извършено четворното убийство: барът в Риджпорт, откъдето бе дошла беретата армейски образец с изпилен сериен номер.

По искане на ATF и в знак на добра воля двамата с Джеси веднага прекратихме наблюдението в Риджпорт. Оставаше ни само да чакаме кога ATF ще извърши обиск, като междувременно се посветихме на други случаи. Нашето търпение и дипломатичност дадоха плодове: през един късен септемврийски следобед специален агент Грейс ни повика за участие в мащабно претърсване на бара. Беше открито голямо количество оръжие и боеприпаси, а сред тях и последните откраднати бройки „Берета“. В резултат беше арестуван един капрал от пехотата на име Зиги, чийто умствен багаж сочеше, че той е по-скоро брънка от веригата, а не мозъкът, ръководил контрабандата с оръжие.

В случая изгодата беше взаимна: от ATF и от военната полиция, която се беше включила в операцията, смятаха, че Зиги не би могъл сам да се снабди с тези оръжия. За нас пък беше важно да разберем на кого той бе продал пистолетите „Берета“. Накрая стигнахме до споразумение. ATF ни дадоха възможност да разпитаме Зиги, за да го убедим да сключи сделка: той ще да разкрие на ATF имената на своите съучастници срещу намаляване на присъдата. Така всички бяха доволни.

Показахме на Зиги снимки, сред които беше и тази на Тед Тененбаум.

– Зиги, много бихме искали да ни помогнеш – каза му Джеси.

– Вече не си спомням никакви лица, честна дума.

Тогава Джеси постави пред него снимка на електрически стол.

– Ето това те очаква, ако откажеш да говориш – заяви му спокойно той.

– От къде на къде? – задави се Зиги.

– С едно от оръжията, които си продал, са убити четирима души. Така че ще получиш обвинение в убийство.

– Но аз нищо не съм направил! – провикна се Зиги.

– Това ще трябва да обясниш на съдията.

– Освен ако не си опресниш паметта, драги Зиги-Зиги – подсказа му Джеси.

– Покажете ми още веднъж снимките – замоли капралът. – Може да не съм ги разгледал както трябва.

– Искаш ли да отидеш до прозореца, та да виждаш по-добре? – предложи Джеси.

– Да, тук не е достатъчно светло – съгласи се Зиги.

– Правилно, светлината е важно нещо.

Капралът приближи до прозореца и разгледа внимателно всяка от снимките, които държеше в ръка.

– Продадох един патлак на ей този тип – каза накрая той.

Снимката, която ни подаде, беше на Тед Тененбаум.

– Сигурен ли си? – запитах го аз.

– Напълно сигурен.

– И кога му го продаде?

– През февруари. Вече го бях виждал в бара, но преди години. Каза, че му трябвало оръжие. Носеше у себе си сухо и аз веднага му пробутах беретата с патрони за нея. След това не съм го мяркал.

Двамата с Джеси разменихме тържествуващи погледи: окончателно бяхме спипали Тед Тененбаум.

2 ATF – Бюро за борба с контрабандата на алкохол, тютюн, огнестрелни оръжия и експлозиви. – Б. пр.

- 1

DIES IRÆ: ДЕН НА ГНЕВА

Понеделник, 21 юли – петък, 25 юли 2014 година

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Понеделник, 21 юли 2014 г.

5 дни преди премиерата

Орфия вреше и кипеше. Новината, че една театрална пиеса ще разкрие самоличността на ненаказан до днес убиец, се беше разпространила със скоростта на светлината. Само за един уикенд всички медии бяха довтасали, както и цели орди туристи в търсене на сензации. Да не говорим за жителите, които изгаряха от любопитство. Почернялата от народ главна улица беше превзета от пътуващи търговци, възползвали се от случая, за да предложат храна, напитки и дори тениски с надпис: Бях в Орфия. Знам какво се случи през 1994-а. Около Големия театър се трупаше тълпа, макар че пред входа имаше полицейски заграждения, отвъд които стърчаха строени журналисти и телевизионни репортери, предаващи директно коментари:

„Кой уби семейство Гордън, една млада жена, излязла на джогинг, и една журналистка? Отговор на този въпрос ще получим само след пет дни тук, в Орфия, щат Ню Йорк…“

„След пет дни една от най-необикновените театрални пиеси, играни някога, ще ни разкрие мистерията…“

„Убиец броди из мирно градче в Хемптънс, а името му ще научим от една театрална пиеса…“

„…Тук, в Орфия действителността надминава фантазията. Местните власти обявиха, че вечерта на премиерата градът ще бъде блокиран. Очакват се подкрепления от областта, а Големият театър, където в момента текат репетиции на пиесата, е поставен под денонощно наблюдение…“

Местната полиция вече не можеше да се справи с положението. На всичко отгоре началник Гъливър участваше в репетициите, така че Монтейн беше поел ръководството на местните служители и подкрепленията от съседните градове и от щатската полиция.

В невероятната атмосфера, която цареше в града, беше намесена и политиката: след последните разкрития Силвия Тененбаум претендираше брат ѝ да бъде окончателно оневинен. Беше събрала комитет за поддръжка, чиито членове размахваха пред телевизионните камери плакати: „Справедливост за Тед“. Тя изискваше също така оставката на кмета Браун и свикването на предсрочни общински избори, на които имаше намерение да се кандидатира. Пред медиите, които ѝ отделяха внимание, непрекъснато повтаряше: „Кметът Браун е бил разпитван от полицията във връзка с четворното убийство през 1994 година и от него е снето всякакво доверие“.

Кметът Браун обаче не беше вчерашен в политиката и нямаше никакво намерение да напусне своя пост. Цялото това вълнение играеше в негова полза: повече от всякога Орфия се нуждаела от здраво ръководство. Въпреки въпросите, изникнали след изслушването му в полицията, той все още се радваше на висок рейтинг, защото разтревожените граждани не желаеха да останат без кмет в разгара на подобна криза. Що се отнася до градските търговци, те можеха само да се радват: ресторантите и хотелите бяха пълни, в магазините за сувенири стоката вече не достигаше, в навечерието на фестивала оборотът би всякакви рекорди.

Онова, което никой не знаеше, бе, че в Големия театър, до който никой освен членовете на трупата нямаше достъп, пиесата на Кърк Харви се очертаваше да се превърне в едно голямо нищо. Тя изобщо не съдържаше очакваните от публиката разкрития. Научихме това от Майкъл Бърд, превърнал се в наш незаменим съюзник при разследването. Веднъж успял да спечели доверието на Кърк Харви, сега той беше единственото външно лице, получило достъп до Големия театър. Харви му бе издал специален пропуск в замяна на обещанието да не разкрива съдържанието на пиесата. „От изключителна важност е един ден журналист да свидетелства за случилото се в Орфия“, бе казал той на Майкъл. Ето защо ние му възложихме задачата да бъде нашите очи и уши в залата, а при възможност да заснема репетициите. Тази сутрин той ни покани в дома си, за да ни покаже направените предния ден записи.

Майкъл живееше заедно със семейството си в красива къща извън Орфия, по пътя за Бриджхемптън.

– Може ли със заплатата на главен редактор на местен вестник да си позволи такова жилище? – обърна се Дерек към Ана, докато паркирахме пред къщата.

– Семейството на жена му е заможно – обясни ни тя. – Вероятно сте чували за Клайв Дейвис. Преди няколко години беше кандидат за кмет на Ню Йорк.

Посрещна ни тъкмо жената на Майкъл. Беше красива блондинка на около четиресет години, доста по-млада от своя съпруг. Тя ни предложи кафе и ни отведе във всекидневната, където ни чакаше домакинът, зает с кабелите за включване към компютъра.

– Благодаря, че дойдохте – каза ни той.

Изглеждаше угрижен.

– Какво става, Майкъл? – запитах го аз.

– Струва ми се, че Кърк окончателно се е побъркал.

Той включи компютъра и върху екрана неочаквано се появи сцената на Големия театър, на която Самюъл Падалин играеше ролята на трупа, а Джери беше полицаят. Харви ги наблюдаваше с дебел куп подвързани листове в ръце.

– Добре – провикна се Харви, който застана по средата на екрана. – Слейте се с вашия персонаж! Самюъл, ти си мъртъв мъртвец. Джери, ти си важен полицай!

Сетне разтвори текста и зачете:

Зловещо утро. На извънградския път движението е парализирано: оформило се е грамадно задръстване.

– Какви са тези листове, които държи? – запитах аз Майкъл.

– Неговата пиеса. Явно това е целият текст. Опитах се да надзърна, но Харви не се разделя с него. Твърди, че съдържанието било много чувствително, затова щял да раздава сцените малко по малко. Все пак актьорите ще трябва да прочетат цялата пиеса до вечерта на премиерата, инак няма да успеят да заучат ролите си.

Харви: Ядосани водачи натискат клаксоните.

Алис и Стивън се престориха на изнервени от задръстването водачи.

Неочаквано се появи Дакота.

Харви: Млада жена върви по банкета край спрените коли. Тя стига до полицейското заграждение и пита застаналия на пост полицай.

Дакота (жената): Какво се е случило?

Джери (полицаят): Един убит. Пътно произшествие с мотоциклет.

Дакота: Произшествие с мотоциклет ли?

Джери: Да, ударил се е с пълна скорост в крайпътно дърво. Смазан е на пита.

– Те са все още на същата сцена – отбеляза Ана.

– Почакайте – предупреди ни Майкъл, – най-доброто предстои.

На екрана Харви неочаквано изрева: А сега, Мъртвешкият танц! Всички актьори започнаха да викат: Мъртвешки танц! Мъртвешки танц! В този момент Островски и Рон Гъливър се появиха по слипове.

– Какъв е този цирк? – стресна се Дерек.

Островски и Гъливър припнаха до предния край на сцената. Гъливър държеше в ръце препарирано животно. Той се взря в него за момент, сетне се обърна към него: Росомахо, прекрасна росомахо, спаси ни от тъй близкия край. Целуна животното, просна се и смешно се претърколи. Разперил ръце, Островски погледна към празните редове и на свой ред се провикна:

Dies iræ, dies illa,

Solvet sæclum in favilla!

Не можех да повярвам на очите си.

– Сега пък латински? – възмутих се аз.

– Абсолютна гротеска – обади се Дерек.

– Частта на латински е фрагмент от средновековен текст – обясни Майкъл, който бе имал време да направи справка. – Става въпрос за Деня на гнева.

Даде ни превода на този откъс:

Денят на гнева, този ден е ден на Божия гняв,

който ще преобърне света на прах!

– Звучи като заплаха – отбеляза Ана.

– Също като надписите, оставени от Харви из града през 1994 година – напомни Дерек. – Дали Денят на гнева не е всъщност „Черната нощ“?

– Онова, което ме притеснява, е, че очевидно пиесата няма да бъде готова навреме. Харви се опитва да измами всички. Защо? Какво си е наумил?

Нямахме възможност да разпитаме Харви, който се намираше под закрилата на майор Маккена, на кмета и на полицията в Орфия. Единствената ни следа беше Джеремая Фолд. Споменахме името му пред Майкъл Бърд, но то не му говореше нищо.

– Как смяташ, дали думите не са различни от Джеремая Фолд? – запитах аз Ана.

– Съмнявам се, Джеси – отвърна тя. – Вчера цял ден препрочитах „Черната нощ“. Опитах всякакви комбинации и установих, че друг вариант не е възможен.

Защо това име е кодирано в текста на „Черната нощ“? И от кого? От Кърк Харви ли? Какво всъщност е известно на Харви? И каква игра играе с нас и с целия град?

В този момент телефонът на Ана започна да звъни. Обаждаше се Монтейн.

– Ана, търсим те навсякъде. Трябва по спешност да дойдеш в управлението. Тази нощ е имало кражба в кабинета ти.

Когато пристигнахме в управлението, заварихме колегите на Ана, струпани пред вратата на нейния кабинет, да оглеждат строшените стъкла по пода и продънените щори, опитвайки се да разберат какво се е случило. Отговорът беше много прост. Сградата на управлението беше едноетажна. Всички кабинети бяха от задната страна и гледаха към морава, обкръжена с ниска дървена ограда. Камери за наблюдение имаше единствено на паркинга и пред входните врати. Очевидно крадецът без всякакви усилия бе прескочил оградата и прекосил моравата до прозореца на кабинета. След това е повдигнал със сила щорите, строшил е стъклото и е проникнал в помещението. Взломът бе открит от полицая, влязъл да остави пощата.

Предишната вечер оттам бе минал друг полицай, но тогава всичко било наред. Явно кражбата бе извършена през нощта.

– Как така никой не е усетил какво става? – запитах аз.

– Ако по това време всички са патрулирали, в управлението не е имало никого – обясни Ана. – Случва се понякога.

– Ами шумът? – зачуди се Дерек. – Вдигането на щорите е било придружено от силен трясък. Никой нищо ли не е чул?

Всички околни сгради бяха заети от офиси и общински складове. Единствените възможни свидетели биха могли да бъдат пожарникарите в съседство. Един от полицаите съобщи, че същата нощ, към един сутринта е станало голямо пътно произшествие и се е наложила намесата на целия екип от пожарната. Разбрахме, че за крадеца не е имало никакъв проблем.

– Явно се е крил някъде в очакване на сгоден момент – разсъждаваше Ана. – Възможно е да е дебнал няколко нощи поред.

Прегледът на записите от вътрешните камери показа, че проникване в други помещения не е имало. От камерата в коридора, насочена към кабинета на Ана, разбрахме, че вратата изобщо не е отваряна. Извършителят бе останал само в този кабинет. Явно той го е интересувал.

– Не разбирам. Тук няма нищо за крадене. Пък и нищо не е изчезнало – сподели с нас Ана.

– Няма нищо за крадене, но има за гледане – отвърнах ѝ аз, като посочих магнитната дъска и стените, облепени с документи, свързани със случая. – Онзи, който е проникнал тук, е искал да разбере докъде е стигнало разследването. Имал е достъп до свършеното от Стефани и от самите нас.

– Нашият убиец започва да поема рискове – каза Дерек. – Изпада в паника. Излага се на опасност. Ана, кой знае къде се намира твоят кабинет?

Ана сви рамене.

– Всички. Имам предвид, че това не е тайна. Дори онези, които идват в управлението да подадат жалба, минават по коридора и виждат името ми на вратата.

Тогава Дерек ни дръпна настрани и със сериозен тон прошепна:

– Онзи, който е проникнал тук, не е рискувал напразно. Отлично е знаел какво има в този кабинет. Това е вътрешен човек.

– О, господи! – възкликна Ана. – Искаш да кажеш, че е полицай?

– Ако беше полицай – отбелязах аз, – би могъл да влезе в кабинета, докато Ана я няма.

– Тогава щеше да бъде разкрит – възрази Дерек. – Камерата в коридора щеше да го заснеме. След като знае за нейното съществуване, никога не би допуснал тази грешка. Напротив, щом влезе с взлом, пуска грешна следа. Вероятно в управлението има гнила ябълка.

Вече не се чувствахме сигурни в управлението. Само че къде бихме могли да отидем? Вече не разполагах с кабинет в регионалния център на щатската полиция, а работното място на Дерек беше в общо помещение. Нужно ни беше място, където никой не би могъл да ни открие. Тогава се сетих за архивното помещение на „Орфия Кроникъл“. Там можехме да влизаме незабелязано през задната врата на редакцията.

Майкъл Бърд с удоволствие ни го отстъпи.

– Никой няма да научи, че сте тук – увери ни той. – Журналистите никога не слизат в сутерена. Оставям ви ключа на помещението и на задната врата, за да можете да идвате независимо от времето.

Няколко часа по-късно, при пълна секретност разположихме по стените на новото място всички материали, свързани с разследването.

* * *

Същата вечер Ана имаше среща с Лорийн и Пол. Бяха дошли за една седмица в тяхната къща в Саутхемптън и се бяха уговорили да се срещнат с нея за вечеря в „Кафе Атена“, за да заличат неприятния спомен от вечерта на 26 юни.

Докато се прибираше у дома, за да се преоблече, Ана ненадейно си спомни разговора с Коди по повод книгата, написана от Бергдорф за театралния фестивал. Коди ѝ беше споменал, че през пролетта на 1994 година решил да отдели в книжарницата един щанд за местни автори. Ами ако Харви бе пуснал в продажба своята пиеса? Преди да отиде на вечерята, тя се отби набързо у Коди. Завари го да се наслаждава на приятната вечер пред чаша уиски на верандата.

– Да, Ана – каза ѝ той. – Наистина отделихме в дъното щанд за местните автори. Преустроихме едно мрачно складче и го отворихме за клиенти, като го нарекохме „Среща с авторите“. Успехът беше незабавен. Много по-голям, отколкото си бях представял: туристите много си падат по местни автори. Впрочем този отдел все още съществува на същото място. По-късно съборих една стена и помещението стана част от книжарницата. Защо се интересуваш?

– Чисто любопитство – отвърна уклончиво Ана. – Питам се дали си спомняш кои автори са изложили там свои творби.

Въпросът се стори забавен на Коди.

– Никак не бяха малко! Надценяваш паметта ми. Спомням си все пак, че в началото на лятото през 1994 година излезе статия в „Орфия Кроникъл“. Трябва да имам копие от нея в книжарницата. Искаш ли да ти я потърся? Може би в нея ще намериш полезна информация.

– Няма нужда, Коди. Много ти благодаря. Не си прави труда. Утре ще мина през книжарницата.

– Сигурна ли си?

– Сигурна съм, благодаря.

Ана потегли за срещата с Лорийн и Пол, но когато излезе на главната улица, реши все пак да прескочи до редакцията на „Орфия Кроникъл“. Вечерята можеше да почака. Обиколи сградата, влезе през задния вход и отиде в архивното помещение. Седна пред компютъра, на който обикновено търсеше материалите. Ключовите думи „Коди Илиной“, „книжарница“ и „местни автори“ ѝ помогнаха скоро да попадне на статия от края на юни 1994 година.

В книжарницата на Орфия

авторите от Хемптънс са на почит

От две седмици насам книжарницата в Орфия се разшири с малко помещение, посветено изключително на местни автори. Начинанието пожъна незабавен успех пред писателите, които побързаха да изложат там свои творби с надеждата да се сдобият с известност. Накрая собственикът на книжарницата Коди Илиной бе принуден да разреши само по един екземпляр от автор, за да има място за всички.

Към статията имаше снимка на Коди, който гордо позираше пред вратата на бившия склад, на която имаше пирографиран надпис Нашите автори. Във вътрешността стените бяха отрупани с книги и подвързани текстове. Ана взе една лупа и се вгледа внимателно във всяка от тях: точно по средата откри подвързана брошура, върху чиято корица с главни букви пишеше „Черната нощ“ от Кърк Харви. Сега вече разбра: кметът Гордън се беше снабдил с текста на пиесата от книжарницата.

* * *

В „Езерен Палас“ Островски се прибираше от разходка в парка. Нощта беше приятна. Когато влезе във фоайето, един служител от рецепцията се приближи до него.

– Господин Островски – каза му той, – от няколко дни насам на вратата на вашата стая виси табелката „Не смущавай“. Бих искал да се уверя, че всичко е наред.

– Нарочно съм я окачил – успокои го Островски. – В разгара съм на творческа работа. Не бих искал да бъда притесняван по никакъв повод. Изкуството е висше понятие!

– Разбира се, господине. Имате ли нещо против да сменим кърпите в банята? Нуждаете ли се от козметични продукти?

– Не се нуждая от нищо, приятелю. Благодаря ви за грижите.

Островски се качи в стаята си. Щеше да бъде артист. Чувстваше, че е намерил мястото си. Сякаш бе сменил кожата си и сега беше истински. Докато затваряше вратата, си повтаряше: „Dies iræ… dies iræ…“. Запали лампата. Беше облепил стената със статии, посветени на изчезването на Стефани. Дълго ги преглежда. Сетне добави нови. Накрая седна пред бюрото, отрупано с бележки, и погледна поставената по средата снимка на Меган. Целуна стъклото на рамката и каза: „Сега вече съм писател, скъпа“. Взе химикалката и написа: Dies iræ, Ден на гнева.

На няколко километра оттам, в една стая на Мотел 17, където бяха отседнали Алис и Стивън, свадата беше в разгара си: Алис искаше да си ходи.

– Искам да се върна в Ню Йорк с теб или без теб. Вече не мога да понасям този скапан мотел и този жалък живот. Ти самият си жалък, Стиви. Знаех го от самото начало.

– Добре, Алис, върви си! – отвърна Стивън, наведен над лаптопа, тъй като непременно трябваше да изпрати първата статия за сайта на списанието.

Алис още повече се ядоса, че той така лесно я оставя да си ходи.

– А ти защо не се прибереш в Ню Йорк? – запита го тя.

– Искам да отразя представянето на тази пиеса. Сама по себе си тя е уникално творение.

– Лъжеш, Стиви! Пиесата не струва нищо! Островски се шляе на сцената по слипове, това ли наричаш театър?

– Върви си, Алис.

– Ще взема твоята кола.

– Не! Ще вземеш автобуса! Оправяй се, както можеш!

– Как си позволяваш да ми говориш по този начин, Стиви? Да не съм животно! Какво ти става? До неотдавна за теб бях кралица.

– Виж какво, Алис. Имам куп неприятности. Заради тази кредитна карта мога да загубя мястото си в списанието.

– Теб само парите те интересуват. Не знаеш нищо за любовта!

– Е, браво!

– Ще разкажа всичко, Стиви. Ако ме оставиш да замина сама за Ню Йорк, ще разкрия пред Скип цялата истина за теб. За начина, по който се отнасяш с жените. Ще му опиша колко зле си се държал с мен.

Стивън не реагира. Като зърна ключовете от колата на масата до него, Алис реши да ги грабне и да избяга. Втурна се към тях и извика: „Стивън, ще те съсипя!“. Така и не успя да стигне до вратата на стаята. Стивън я сграбчи за косите и я дръпна назад. Тя изпищя от болка. Той я блъсна в стената и я зашлеви с все сила. „Никъде няма да ходиш! – кресна ѝ той. – Накисна ме до гуша в лайната, сега ще останеш с мен!“

Тя го погледна ужасено. Разплака се. Неочаквано той нежно хвана лицето ѝ, със сладникав глас прошепна: „Прости ми, Алис. Прости ми, не зная какви ги върша. Тази история ме побърква. Ще намеря по-добър хотел, обещавам. Всичко ще бъде наред. Прости ми, любов моя“.

В същия момент пред паркинга на Мотел 17 едно порше профуча по посока на океана. На волана беше Дакота, която бе казала на баща си, че отива в гимнастическия салон на хотела, а след това избяга с неговата кола. Сама не си даваше сметка дали съзнателно го излъга, или краката не ѝ се подчиняваха. Отби по „Оушън Роуд“ и продължи, докато стигна пред къщата, която някога бе принадлежала на нейните родители, „Едемската градина“. Погледна към звънеца на портала. Навремето там пишеше Семейство Идън, а сега имаше табелка с надпис Семейство Скалини. Тръгна покрай живия плет, опитвайки се да надзърне през листака. Видя светлина. Накрая намери откъде да мине. Прескочи оградата и се промуши през живия плет. Клоните леко одраскаха бузите ѝ. Прекоси моравата и стигна до басейна. Наоколо нямаше никого. Тя тихо заплака.

Извади от чантата си пластмасова бутилка, в която бе смесила водката с кетамин, и изпи на един дъх съдържанието. После се излегна на един шезлонг пред басейна. Заслуша се в успокояващото плискане на водата и притвори очи. Мислеше за Тара Скалини.

ДАКОТА ИДЪН

Спомням си първия път, когато срещнах Тара Скалини. Беше през март 2004-а. Бях на девет години. Тогава двете стигнахме до финала на конкурса по спелуване в Ню Йорк. Веднага се сприятелихме. Бяхме наравно: една след друга нарочно правехме грешки при спелуването на думата, която съдията на състезанието ни задаваше. Повтаряше последователно на всяка от нас: „Ако не допуснете грешка при следващата дума, ще спечелите конкурса!“.

И така, до безкрай. След като продължихме по този начин цял час, съдията се предаде и обяви двете ни за победителки. Силите ни се оказаха равни.

Това бе началото на едно чудесно приятелство. Станахме неразделни. Ходехме си на гости всеки път, когато можехме.

Бащата на Тара, Джералд Скалини, се занимаваше с инвестиционни фондове. Семейството им обитаваше огромен апартамент до Сентръл Парк. Стандартът им беше феноменален: шофьор, готвач, къща в Хемптънс.

По онова време баща ми още не беше оглавил „Ченъл 14“ и ние не живеехме толкова нашироко. Не можехме да се оплачем, но бяхме на светлинни години от нивото на семейство Скалини. През очите на деветгодишно момиче като мен Джералд Скалини беше много мил с нас. С удоволствие ни приемаше на гости, пращаше шофьора да ме вземе, за да си играя с Тара. През лятото, когато бяхме в Орфия, често ни канеше на обяд в тяхната къща в Хемптънс.

Ала макар да бях дете, не след дълго си дадох сметка, че поканите на Джералд Скалини бяха признак не толкова на радушност, колкото на тщеславие. Цялото му държание беше белязано от показност.

Обожаваше да ни кани в своя мезонет с площ 600 квадратни метра с изглед към Сентръл Парк, за да дойде след това у дома и да каже: „Много кокетно сте обзавели вашия апартамент“. За него представляваше върховна наслада да ни приема в разкошното си имение в Ист Хемптън, а после да дойде на кафе в скромната къща, наета от моите родители в Орфия, и да подхвърли: „Симпатична барачка“.

Струва ми се, че родителите ми общуваха със семейство Скалини само за да ми направят удоволствие. Двете с Тара се обожавахме. Страхотно си приличахме: бяхме отлични ученички, особено надарени по литература, поглъщахме книга след книга и мечтаехме да станем писателки. По цели дни заедно измисляхме разни истории, някои от които записвахме върху хвърчащи листове, а други на семейния компютър.

Четири години по-късно, през пролетта на 2008-а, Тара и аз навършихме тринайсет години. Междувременно баща ми бе направил шеметна кариера. Непрестанно заемаше все по-високи длъжности, за него пишеха специализираните издания и накрая застана начело на „Ченъл 14“. Животът ни бързо се промени. Сега и ние обитавахме апартамент с изглед към Сентръл Парк, родителите ми си построиха лятна къща в Орфия, а за мен върхът на щастието бе, че се записах в „Мейфеър“, престижното частно училище, където ходеше Тара.

Смятам, че Джералд Скалини започна да се чувства донякъде заплашен от баща ми. Нямам представа какво си говореха в кухнята семейство Скалини, но не след дълго усетих, че държанието на Тара към мен се промени.

Отдавна бях казала на Тара, че мечтая да имам лаптоп. Исках да разполагам със собствен компютър, за да мога да пиша на спокойствие в моята стая. Нашите обаче не бяха съгласни. Повтаряха, че има компютър в малката всекидневна – вече разполагахме с голяма и малка всекидневна – и че винаги е на мое разположение.

– Предпочитам да пиша в моята стая.

– Във всекидневната също ти е добре – отвръщаха неумолимо моите родители.

През онази пролет Тара получи лаптоп, същия модел, за който аз мечтаех. Не беше споменавала за подобно желание. И ето че сега в училище се хвалеше с новата си играчка.

Постарах се да не обръщам внимание на това. Бездруго бях заета с нещо по-важно: училището организираше конкурс по писане и имах намерение да представя моя творба. Тара също, така че двете работехме заедно в училищната библиотека. Тя на своя лаптоп, а аз, по неволя, в тетрадката, като след това преписвах всичко на компютъра в малката всекидневна.

Тара разправяше, че родителите ѝ много харесвали написаното от нея. Предложили дори на техен приятел, доколкото разбрах, известен нюйоркски писател, да го прочете и да ѝ окаже известна помощ. Когато моето съчинение беше готово, аз ѝ го прочетох и тя заяви, че „не било лошо“. В начина, по който ми го каза, долових сякаш гласа на баща ѝ. Когато тя приключи обаче, отказа да ми покаже своя текст. „Не искам да препишеш от мен“, беше нейното обяснение.

В началото на юни 2008 година, по време на тържествената церемония, организирана в училището, бе обявено името на победителя в конкурса. За моя огромна изненада аз получих първа награда.

Седмица по-късно Тара се оплака в клас, че някой ѝ е откраднал лаптопа. В коридора всеки от нас имаше отделно шкафче, заключено с катинар с шифър. Директорът съобщи, че ще бъдат претърсени всички чанти и всички шкафчета. Когато дойде ред аз да отворя моето шкафче пред директора и заместник-директора, с ужас видях вътре лаптопа на Тара.

Избухна страхотен скандал. Трябваше да се явя пред директора заедно с родителите си. Макар да се заклевах, че не съм сторила нищо, доказателството беше налице. Последва среща със семейство Скалини, които изразиха недоумението си. Аз продължих да се оправдавам, но напразно. Дисциплинарният съвет реши да ме изключи от училището за срок от една седмица, през която да върша общественополезна дейност.

Най-лошо от всичко бе, че приятелите ми обърнаха гръб. Вече нямаха доверие в мен. Вече всички ме наричаха крадла. Тара разправяше наляво и надясно, че ми прощавала. Че стига да съм поискала, с удоволствие щяла да ми даде назаем своя лаптоп. Знаех, че лъже. Единственият човек освен мен, който знаеше шифъра от катинара на моето шкафче, беше именно Тара.

Останах сама. Бях много смутена. Ала вместо да ме обезсърчи, това премеждие допълнително ми даде подтик да пиша. Думите се превърнаха в мое убежище. Често се усамотявах в училищната библиотека и пишех.

Що се отнася до семейство Скалини, няколко месеца по-късно вятърът внезапно смени посоката си.

Избухналата през октомври 2008 година финансова криза пряко засегна Джералд Скалини, който изгуби голяма част от своето богатство.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Вторник, 22 юли 2014 г.

4 дни преди премиерата

Сутринта двамата с Дерек заварихме Ана в архива на „Орфия Кроникъл“, където тя ни посрещна с тържествуваща усмивка. Погледнах я развеселено и ѝ подадох чашата кафе, което бях взел за нея.

– Май че си попаднала на следа – казах аз.

Ана кимна и с тайнствен вид ни показа една статия, посветена на книжарницата на Коди от 15 юни 1994 година.

– Погледнете снимката – уточни тя. – Надясно, в дъното, на щанда се вижда екземпляр от „Черната нощ“. По всяка вероятност кметът Гордън се е снабдил с текста от книжарницата.

– Значи, в началото на юни кметът Гордън скъсва пиесата на Кърк – обобщи Дерек. – След това отива и купува същия текст от книжарницата. Защо?

– Нямам представа – отвърна Ана. – От друга страна обаче открих връзка между пиесата, която в този момент Кърк Харви подготвя в Големия театър, и Джеремая Фолд. Снощи, след вечеря се отбих в управлението и почти цяла нощ рових из базата данни. Джеремая Фолд има син, който се е родил малко преди смъртта му. Открих името на майката, нарича се Вирджиния Паркър.

– И какво? – зачуди се Дерек. – Това име трябва ли да ни говори нещо?

– Не, но вече се свързах с нея. Тя ми разказа как е загинал Джеремая.

– Пътно произшествие – напомни Дерек, който не разбираше какво има предвид Ана.

– Произшествие с мотоциклет – уточни Ана. – Ударил се е в крайпътно дърво.

– Искаш да кажеш, също както в първата сцена от пиесата на Харви? – обадих се аз.

– Точно така, Джеси – отвърна Ана.

– Трябва незабавно да повикаме на разпит Кърк Харви – заявих аз. – Сега вече ще го принудим да ни разкаже всичко.

– Джери, отлично знаеш, че майорът няма да ти позволи да го пипнеш с пръст – възрази Дерек. – Ако посегнеш на Харви, ще те отстранят от разследването и ще те снемат от длъжност. Да опитаме по друг начин. Нека най-напред разберем защо, когато се свързахме с полицията в Риджпорт, се оказа, че те дори не разполагат с досие за произшествието.

– Защото със смъртните случаи при злополуки се занимава пътната полиция на щата Ню Йорк – обясни Ана.

– Значи, трябва незабавно да се свържем с пътната полиция и да вземем копие от доклада.

Ана ни подаде куп листове.

– Вече е сторено, господа. Ето доклада.

Двамата с Дерек веднага се заехме да го прочетем. Сигналът за пътното произшествие е бил получен през нощта на 15 срещу 16 юни 1994 година. Полицейският протокол беше кратък: Господин Фолд е изгубил управление на мотоциклета. Карал е без каска. Свидетели са го забелязали да си тръгва от „Риджс Клъб“ около полунощ. Открит е от водач в 7 часа сутринта в безсъзнание, но все още жив. Починал е в болницата. Към досието бяха прикрепени и снимки: виждаше се купчина смачкан метал и пръснати в канавката отломки. Имаше бележка, че копие от досието е било изпратено на специален агент Грейс от ATF.

– Това е същият Грейс, който ни помогна да се доберем до Тед Тененбаум, като арестува човека, доставил му оръжието на престъплението – обясни Дерек на Ана.

– Трябва непременно да го потърсим – казах аз. – Той със сигурност вече не е на служба. Тогава беше около трийсетгодишен.

– Междувременно нека разпитаме Вирджиния Паркър, някогашната приятелка на Джеремая Фолд – предложи Дерек. – Може да научим нещо повече от нея.

– Вече ни очаква в дома си – съобщи Ана, която очевидно беше с една крачка пред нас. – На път.

Вирджиния Паркър обитаваше малка, зле поддържана къща в покрайнините на Риджпорт. Беше около петдесетгодишна. Личеше, че навремето е била красавица, но вече не можеше да се нарече такава.

– Джеремая беше гадняр – обясни ни тя. – Единственото свястно нещо, което направи, беше детето. Нашият син е добро момче, работи във фирма за градинарски услуги, където много го ценят.

– Как се запознахте с Джеремая? – запитах я аз.

Преди да отговори, тя запали цигара и вдиша дълбоко. Имаше дълги фини пръсти, с кървавочервен лак на ноктите. Отговори едва когато изпусна дима:

– Бях певица в „Риджс Клъб“. Навремето беше шикозно заведение, но днес е демоде. Сценичното ми име беше Мис Паркър. И сега от време на време пея. Тогава обаче минавах там почти за звезда. Мъжете се натискаха за мен. Джеремая беше един от собствениците. Хващаше окото, а в началото тежкарският му вид ми се нравеше. Привличаше ме някак, защото изглеждаше опасен. Едва когато забременях, разбрах що за човек е Джеремая.

* * *

Риджпорт, юни 1993 година.

18 часа

Съсипана от непрестанните пориви за повръщане през целия ден, останала без сили, Вирджиния лежеше на канапето, когато някой почука на входната врата. Реши, че Джеремая е дошъл да види дали е добре. Преди двайсет минути му беше оставила бележка в заведението, за да го предупреди, че тази вечер няма да пее.

– Влез – провикна се тя, – вратата не е заключена.

Човекът я послуша, но се оказа, че не е Джеремая, а един от хората му на име Костико. Същински гардероб с ръце като чукове. Вирджиния го ненавиждаше и се боеше от него.

– Нали си наясно кой ме изпраща. Трябва да дойдеш в клуба.

– Не мога, цял ден съм повръщала.

– Хайде, побързай. Не съм те питал за мнението ти.

– Костико, я ме погледни. Не съм в състояние да пея.

– Размърдай се, Вирджиния. Клиентите идват, за да те слушат. Това, че се чукаш с Джеремая, не ти дава никакви предимства.

– Я ми погледни корема – възрази Вирджиния. – Пречи му, затова ме чука само отзад.

– Затваряй си устата – заплаши я Костико. – Тръгвай, чакам те в колата.

* * *

– И вие отидохте? – запита Ана.

– Разбира се. Нямах избор. Бременността ми беше същински ад. Трябваше да пея в клуба едва ли не до вечерта преди да родя.

– А Джеремая биеше ли ви?

– Не, но беше по-лошо. Беше извратен. Не се смяташе за престъпник, а за „предприемач“. Костико пък му беше „съдружник“. Задното помещение, където вършеше тъмните си сделки, наричаше кабинет. Мислеше се за по-хитър от всички. Повтаряше, че за да не го спипа полицията, не бивало да оставя следи. Не водеше счетоводна книга, непрекъснато ходеше с оръжие и даваше само устни заповеди. Обезпечаваше изнудванията и дребните сделки с наркотици или с оръжие с „екип за следпродажен контрол“. Така наричаше неколцина негови хора, които държеше изкъсо. Обикновено бяха съпрузи, срещу които разполагаше с компрометиращи материали, способни да им разбият живота: снимки с проститутки например. Срещу неговото мълчание те бяха длъжни да му правят услуги. Ходеха да прибират парите от изнудванията, доставяха пратки дрога на дилърите, после прибираха неговия дял. Всичката мръсна работа вършеха все такива хора, извън всяко подозрение. Джеремая винаги оставаше в сянка. Сетне те идваха в клуба като клиенти и оставяха на бармана плик, предназначен за Джеремая. Така той избягваше прекия контакт. Клубът пък служеше за изпиране на всички тези мръсни пари. И отново според правилата на неговото изкуство всичко се влагаше в клуба. Нещата се уреждаха в счетоводството, заведението постоянно беше на върха и всичко оставаше скрито-покрито. Джеремая плащаше огромни данъци и беше недосегаем. Можеше да харчи, колкото си поиска. Парите бяха декларирани. Зная, че по едно време полицията го разследваше, но така и не успя да го хване. Единствените, които бяха в състояние да го накиснат, бяха неговите хора, но те отлично знаеха какво рискуват и затова си държаха езика зад зъбите. В най-добрия случай с живота им беше свършено, а в най-лошия, щяха да отидат в затвора заедно с него като съучастници. Ако някой от тях се опънеше, той бързо го връщаше в правия път. Отново без да остави следи.

* * *

Риджпорт, 1993 година.

Задното помещение на клуба

Джеремая тъкмо беше напълнил един голям леген с вода, когато вратата на кабинета се отвори. Той вдигна очи и видя как Костико бутна пред себе си слабичък мъж в официален костюм.

– А, здравей, Еверет! – посрещна го сърдечно Джеремая. – Радвам се да те видя.

– Здравей, Джеремая – отвърна мъжът, разтреперан като лист.

Еверет беше образцов съпруг и баща, но беше заснет от Костико в компанията на малолетна проститутка.

– Какво става Еверет? – любезно каза Джеремая. – Чувам, че вече не искаш да работиш в моето предприятие?

– Виж какво Джеремая, не мога повече да поемам рискове. Това е същинско безумие. Ако ме заловят, отивам в затвора за няколко години.

– Не много повече, отколкото ще получиш за това, че си спал с момиче на петнайсет – обясни му Джеремая.

– Бях сигурен, че е пълнолетна – плахо опита да се защити Еверет.

– Чуй ме, Еверет, ти си едно нищо и никакво лайно, което спи с момиченца. Ще работиш за мен, докато аз намеря за добре, освен ако не предпочиташ да отидеш в пандиза, където ще ти отрежат патката с бръснач.

Преди Еверет да може да отговори, Костико го сграбчи, преви го на две и пъхна главата му в легена с ледена вода. След като го подържа така двайсетина секунди, го измъкна обратно. Еверет трескаво си поемаше въздух.

– Ще бачкаш за мен – каза му тихо Джеремая. – Ясно ли ти е?

Костико още веднъж натопи главата на нещастника във водата и изтезанието продължи, докато Еверет не се закле във вярност.

* * *

– Значи, Джеремая е давил хора? – запитах аз Вирджиния, като направих връзка с начина, по който беше убита Стефани.

– Да, капитан Розенбърг – кимна тя. – Той и Костико бяха превърнали това в специалитет. Подбираха обикновени хора, които лесно се плашат и се поддават на натиск. Когато в клуба видех някой да излиза от кабинета разплакан и с мокра глава, знаех какво се е случило. Казвам ви, Джеремая смазваше хората вътрешно, без да оставя видими следи.

– А случвало ли се е да убива по този начин?

– Вероятно. Беше способен на всичко. Зная, че имаше безследно изчезнали. Нямам представа дали са били удавени, изгорени, заровени или отишли за храна на прасетата. Джеремая нямаше страх от нищо, освен от затвора. Затова и беше толкова предпазлив.

– Какво стана след това?

– Родих през януари 1994 година, но между мен и Джеремая нищо не се промени. Изобщо не е ставало дума за брак или пък да заживеем заедно. Все пак ми даваше пари за бебето. Внимание, никога в брой. Само чекове или банкови преводи. За да бъдело официално. Това продължи до смъртта му през юли.

– Какво се случи вечерта, когато загина?

– Смятам, че Джеремая се боеше от затвора, защото страдаше от клаустрофобия. Разправяше, че мисълта да остане затворен му била нетърпима. Всеки път когато можеше, избираше да се придвижва с големия си мотоциклет, а не с кола, и никога не слагаше каска. Всяка вечер минаваше по един и същи път: тръгваше си от клуба към полунощ, рядко по-късно, и се прибираше по шосе 34, което беше право почти до дома му. Постоянно караше като луд. Смяташе се за свободен, непобедим. Най-често беше пил. Винаги съм си мислела, че някой път ще се убие с този мотор. Все пак не съм си представяла, че ще пукне сам, като куче, след като бе агонизирал с часове край пътя. Лекарите в болницата казаха, че ако е бил открит по-рано, вероятно е можел да бъде спасен. Когато ми съобщиха за смъртта му, изпитах такова облекчение.

– Името Джоузеф Гордън говори ли ви нещо? – запитах аз. – До юли 1994 година е бил кмет на Орфия.

– Джоузеф Гордън? – повтори Вирджиния. – Не, нищо не ми говори. Защо?

– Бил е корумпиран и се питам дали не е бил във връзка с Джеремая.

– Никога не съм се бъркала в сделките на Джеремая. Сами разбирате, колкото по-малко знаех, толкова по-добре се чувствах.

– Какво направихте след смъртта му?

– Единственото, което умеех: продължих да пея в „Риджс Клъб“. Плащаха ми добре. Онзи мръсник Костико още е там.

– Той ли пое работата?

– Пое клуба. Смъртта на Джеремая сложи край на тъмните му дела. На Костико не му достига нито размах, нито ум. Всички служители крадат от касата и само той не знае за това. Дори по едно време беше в затвора за някакви дребни престъпления.

След посещението у Вирджиния Паркър отидохме в „Риджс Клъб“. Заведението отваряше едва привечер, но вътре служителите вяло почистваха помещението, разположено в сутерена, както беше прието навремето. По украсата личеше, че през 1994 година е било модерно, но в 2014-а лустрото му беше изтъркано. До бара забелязахме някакъв едър тип на около шейсет години с вид на здравеняк, на когото годините са се отразили зле. В момента той прехвърляше каси с алкохол.

– Кой ви разреши да влизате? – викна ни сърдито той, когато ни видя. – Отваряме в 18 часа.

– Отворено е само за ченгета – отвърна му Дерек и показа значката си. – Вие ли сте Костико?

Веднага разбрахме, че Дерек не греши, защото мъжът неочаквано хукна като подплашен заек. Прекоси салона и пое по коридора към аварийния изход. Бягаше бързо. Двамата с Ана се втурнахме след него, а Дерек се отправи към главния вход. След като изкачи с няколко скока стълбите, Костико изхвръкна през вратата и изчезна от погледите ни в ослепителната дневна светлина.

Когато излязохме навън, Дерек вече бе съборил Костико по средата на паркинга и му поставяше белезниците.

– Браво, Дерек! – казах му аз. – Изглежда, си връщаш старите рефлекси.

Той се усмихна лъчезарно.

– Да знаеш колко се радвам, че отново съм на терен.

Истинското име на Костико беше Коста Суарес. Беше лежал в затвора за разпространение на наркотици, а причината да побегне беше доста обемист плик с кокаин във вътрешния джоб на сакото му. Предвид количеството, явно беше предназначен за продажба. Ала ние се интересувахме от друго. Искахме да използваме ефекта на изненадата, за да го разпитаме. Затова го върнахме обратно в клуба. На вратата на задното помещение наистина имаше табела с надпис КАБИНЕТ. Обстановката вътре беше същата, каквато ни я бе описала Вирджиния: мрачна, без прозорци. В ъгъла имаше умивалник, а под него стар меден леген.

Разпита води Дерек.

– Изобщо не ни пука какво продаваш в твоя клуб, Костико. Имаме въпроси за Джеремая Фолд.

Костико видимо беше изненадан.

– От двайсет години никой не ме е питал за него.

– Но ти не си го забравил, нали? – отвърна му Дерек. – Значи, тук вие двамата вършехте гадости?

– Джеремая обичаше разни простотии. Ако зависеше от мен, един юмрук в зъбите беше напълно достатъчен.

Костико ни показа дебелите си пръсти, окичени с тежки островърхи пръстени. Очевидно не преливаше от ум. Все пак имаше достатъчно здрав разум, за да ни разкаже всичко, което знаеше, вместо да го арестуваме за притежание на дрога. Стана ясно, че Костико никога не е чувал за кмета Гордън.

– Кметът Гордън ли? Това име не ми говори нищо – увери ни той.

Тъй като ни обясни, че не помни имена, му показахме снимката на кмета.

– Кълна ви се, че този никога не е стъпвал тук – настоя той. – Имам памет за лица. Ако го бях мярнал поне веднъж, щях да го позная.

– Значи, не е имал вземане-даване с Джеремая Фолд?

– Не, сигурен съм. Навремето бях в течение на всичко. Джеремая никога не действаше пряко. Може да ме смятат за кретен и да ми се смеят зад гърба, но тогава Джеремая ми имаше доверие.

– Може пък Гордън да е бил от хората, които сте изнудвали да ви вършат мръсната работа?

– Не, няма начин. Инак щях да го помня. Казвам ви, помня като слон. Тъкмо затова Джеремая ме ценеше: никога не оставяше нищо писано на хартия. Нищичко. А аз запомнях всичко: нареждания, лица, числа. Пък и Орфия не беше наша територия.

– Все пак сте изнудвали Тед Тененбаум, собственикът на „Кафе Атена“.

Името видимо изненада Костико и той кимна:

– Тед Тененбаум беше корав мъж. Изобщо не приличаше на онези, които Джеремая използваше. Джеремая никога не поемаше рискове. Подбираше си такива, които се напикаваха в гащите само като ме видеха. С Тененбаум беше друго: имаше да урежда с него лични сметки. Онзи го беше пребил пред някакво момиче и Джеремая искаше да си отмъсти. Първо отидохме и хвърлихме един бой на Тененбаум, но на Джеремая не му стигаше и реши да измъкне от него пари. Но това си беше изключение. Инак Джеремая действаше само на своята територия. Контролираше Риджпорт, където познаваше всички.

– А помните ли кой подпали бъдещия ресторант на Тененбаум?

– Е, много искате от мен. Трябва да е бил някой от онези, които използваше за такива работи. Те бяха готови на всичко. Ние никога не си цапахме ръцете. Освен ако имаше сметки за уреждане. По-дребните задачи възлагахме на тях. Пренасяха дрогата, доставяха я на пласьорите, носеха парите на Джеремая. Ние само давахме заповедите.

– Как си подбирахте такива хора?

– Всички си падаха по курви. Имаше един скапан мотел на шосе 16, където половината от стаите се наемаха от проститутки на час. Всички в околността знаеха за него. Бяхме се разбрали със собственика, а и курвите нямаха нищо против. Осигурявахме им спокойствие, а те ни даваха да използваме стаите. Когато Джеремая имаше нужда да си хване нов човек, пускаше му малолетна. Бях намерил една хубавица, която умееше да си подбира клиентите: семейни, плашливи. Водеше клиента в стаята и му казваше: „Аз съм малолетна, още ходя на училище. Това възбужда ли те?“. Онзи отвръщаше „Да“ и тогава момичето искаше от него да правят разни неприлични неща. Аз стоях скрит в стаята, обикновено зад завесата, с камера. Избирах сгодния момент, изскачах, провиквах се „Изненада!“ и насочвах камерата към клиента. Да бяхте видели физиономиите на онези типове! На мен страшно ми харесваше. Умирах си от смях. Казвах на момичето да се маха и оставах насаме с нещастника, гол, грозен, разтреперан. Заплашвах го, че ще му разбия мутрата, а после му казвах, че можем и да се разберем. Вземах панталона му и изваждах портфейла. Преглеждах кредитните карти, шофьорската книжка, снимките на жена му и на децата. Прибирах всичко и му обяснявах: или ще работи за нас, или ще занеса записа на жена му и на неговия началник. Определях му среща в клуба за следващия ден. После сутрин и вечер ме виждаше пред дома си. Всички си умираха от страх и правеха, което им кажем.

– Значи, разполагате със списък на всички тези хора?

– Не. Казвах им, че документите им са у мен, но веднага се отървавах от портфейлите им. Пък и в камерата никога не слагахме лента за запис, за да не ни обвинят при случай. Джеремая постоянно повтаряше, че трябва да се пазим от всякакви улики. Имах си мои хора, които използвах по ред, за да не будя подозрение. Обаче едно е сигурно: този Гордън никога не си е имал работа с Джеремая.

* * *

Този ден репетицията в Големия театър никак не вървеше. Алис беше мрачна, Дакота изглеждаше посърнала.

– Какво става с вас? – провикна се накрая Кърк Харви. – Премиерата е след четири дни, а вие сте като варени медузи. Я се стегнете! Ако трябва, ще си намеря други!

Накара ги да повторят още веднъж първата сцена, но Дакота беше разсеяна.

– Дакота, какво ти е? – запита я Харви.

– Не зная Кърк. Не мога да се справя.

Сетне избухна в плач. Не беше на себе си.

– Това е някакъв кошмар! – кресна Харви и прелисти текста. – Добре, хайде да минем на втора сцена. Тя е най-важната. Шарлот, надявам се, че си във форма.

Шарлот Браун, която чакаше на първия ред, стана и отиде при Харви.

– Готова съм – увери го тя. – Какво представлява сцената?

– Действието се развива в бар, а ти играеш певица.

Поставиха нов декор: няколко стола, а в дъното червена завеса. Джери играеше клиент, който седи пред сцената и пие коктейл. Този път Самюъл Падалин беше собственик на бара, който стои прав отстрани и следи певицата.

Разнесе се музика от пианобар.

– Отлично! – одобри Харви. – Декорът го бива, но трябва да го сменяте по-бързо. Шарлот, пред теб ще има микрофон. Ти излизаш и пееш. Пееш божествено и всички клиенти са луди по теб.

– Съгласна съм – кимна Шарлот. – Но какво трябва да пея?

– Ето ти текста – отвърна Харви, като ѝ подаде един лист.

Шарлот го прочете, разтвори широко очи от изненада и извика:

– „Курва съм заклета на заместник-кмета“? Това ли ти е песента?

– Точно така.

– Нямам намерение да пея подобно нещо. Да не си се побъркал?

– Тогава ще те изгоня, глупачке! – заяви ѝ Харви.

– Забранявам ти да ми говориш по този начин! – заплаши го Шарлот. – Отмъщаваш си на всички нас, нали? Значи, това е прословутата ти пиеса? Чувстваш се обиден и уреждаш стари сметки? Връщаш си го на Островски, на Гъливър, на мен.

– Шарлот, не разбирам за какво говориш!

– Наистина ли? А Танцът на росомахата? Курвата на заместник-кмета?

– Ако не си доволна, махай ми се от очите!

Тримата с Ана и Дерек тъкмо се бяхме завърнали от Риджпорт и се намирахме в архива на „Орфия Кроникъл“, когато Майкъл Бърд дойде да ни предупреди за създалото се положение.

– Шарлот се опита да убеди цялата трупа да се откажат от участие в „Черната нощ“ – обясни ни той. – Накрая имаше гласуване и другите решиха да останат.

– Ами Шарлот?

– И тя остава. Кърк се съгласи да премахне „Курва съм заклета на заместник-кмета“.

– Не може да бъде – каза Дерек. – Като вземем предвид това и Мъртвешкия танц, човек би казал, че Кърк Харви поставя тази пиеса само за да си отмъсти на онези, които навремето са го унизили.

Тогава Майкъл ни показа втората сцена, която тайно беше заснел. На нея Шарлот играеше певица, по която си падат всички клиенти.

– Не може да е съвпадение – възкликна Дерек. – Това е „Риджс Клъб“!

– „Риджс Клъб“ ли? – запита Майкъл.

– Заведението, собственост на Джеремая Фолд.

Пътното произшествие, а сега клубът. Това нито беше измислица, нито случайност. На всичко отгоре ни направи впечатление, че един и същ актьор играе мъртвеца в първа сцена и собственик на бара във втора.

– Втора сцена е ретроспекция – прошепна ми Дерек. – Героят е Джеремая Фолд.

– Значи, пиесата наистина дава отговор на разследването? – каза замислено Майкъл.

– Майкъл – казах му тогава аз, – не зная какво точно се случва, но в никакъв случай не изпускайте от очи Харви.

Искахме да поговорим с Коди за текста на „Черната нощ“, пуснат в продажба през 1994 година. Тъй като Ана не можа да се свърже с него по телефона, отидохме в книжарницата. Продавачката обаче ни каза, че цял ден не е виждала своя шеф.

Беше много странно. Ана предложи да отидем до дома му. Когато пристигнахме пред къщата, тя веднага забеляза, че колата му е паркирана отпред. Значи Коди си беше у дома. Въпреки че звънихме настоятелно, никой не ни отвори. Тогава Ана натисна дръжката на вратата: оказа се, че не е заключена. Мигом ме обзе усещането за дежа вю.

Влязохме в къщата. Вътре цареше мъртвешка тишина. Лампите светеха, макар че беше ден.

Открихме го във всекидневната.

Коди лежеше проснат на ниската масичка в локва кръв.

Беше мъртъв.

ДЕРЕК СКОТ

Краят на ноември 1994 година. Четири месеца след четворното убийство.

Джеси не искаше да види никого.

Всеки ден минавах край дома му, чуках на вратата, молех го да отвори. Напразно. Понякога чаках отпред по цели часове. Нищо не можеше да се направи.

Накрая той все пак ме пусна, след като заплаших да строша ключалката и започнах да ритам вратата. Видях пред себе си същински призрак: мръсен, разрошен, брадясал, с мрачен поглед. Апартаментът му беше обърнат наопаки.

– Какво искаш? – запита ме сърдито той.

– Да се уверя, че си добре, Джеси.

Изсмя се ехидно.

– Добре съм Дерек, много съм добре! Никога не съм се чувствал по-добре.

Сетне ме изгони обратно на улицата.

Два дни по-късно майор Маккена влезе в моя кабинет.

– Дерек, трябва да отидеш до управлението на 54-и район в Куинс. Твоят приятел Джеси ги е вършил някакви и тази нощ е бил арестуван от нюйоркската полиция.

– Арестуван ли? Къде? Седмици наред не е излизал от къщи.

– Сигурно е искал да се поразкърши, защото е опустошил един новостроящ се ресторант. Нарича се „Малката Русия“. Говори ли ти нещо? С една дума, намери собственика и оправи тази бъркотия. Вразуми го, Дерек. Инак вече няма място в полицията.

– Ще се заема, шефе.

Майор Маккена втренчи поглед в мен.

– И ти никак не изглеждаш добре.

– Напоследък нещата не вървят.

– Ходи ли при психоложката?

Свих рамене.

– Всяка сутрин идвам тук само по инерция, шефе. Имам чувството, че мястото ми вече не е в полицията. Не и след онова, което се случи.

– Дерек, мамка му, та ти си герой! Спаси му живота! Не забравяй, че ако не беше ти, днес Джеси нямаше да е между живите. Ти му спаси живота!

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Сряда, 23 юли 2014 г.

3 дни до премиерата

Орфия беше в шок. Убит бе Коди Илиной, книжарят, който не беше сторил зло никому.

За полицията и за жителите на града нощта се оказа твърде къса. Новината за поредното убийство привлече журналисти и любопитни пред дома на Коди. Хората бяха едновременно смаяни и ужасени. Първо Стефани Мейлър, а сега и Коди Илиной. Плъзна мълвата за сериен убиец. Организираха се граждански патрули. В тази обстановка на всеобща тревожност трябваше на всяка цена да се предотврати паниката. Щатската полиция и местните полицейски управления бяха поставени на разположение на кмета Браун за обезпечаване на сигурността в града.

Ана, Дерек и аз прекарахме нощта на крак, опитвайки се да разберем какво се е случило. Чухме първите заключения на доктор Ранджит Сингх, съдебният лекар, пристигнал на местопрестъплението. Коди бе умъртвен в резултат от удари по тила с тежка метална лампа, открита до трупа, цялата в кръв. Освен това тялото беше в странна поза, все едно Коди е бил на колене с долепени до лицето длани, сякаш е искал да предпази очите си или да ги разтърка.

– Може би е молил своя убиец? – предположи Ана.

– Не мисля – отвърна доктор Ранджит. – В такъв случай ударите щяха да бъдат нанесени отпред, а не отзад. А и от това, което виждам, смятам, че убиецът е бил много по-високо от него.

– Много по-високо ли? – учуди се Дерек. – Какво искате да кажете?

Доктор Сингх си беше изградил представа за случилото се и ни я описа:

– Коди отваря на своя убиец. Вероятно го познава. Във всеки случай му има доверие, защото няма следи от борба. Смятам, че го е поканил и го е повел към всекидневната. Дотук всичко напомня нормална визита. Ала ето че Коди се обръща и в този момент е заслепен. Вдига ръце към очите си и пада на колене. Убиецът грабва тази лампа от шкафа и удря с все сили жертвата по главата. Коди умира на място, но той нанася още няколко удара, за да се убеди, че е мъртъв.

– Почакайте, докторе – прекъсна го Дерек. – Какво имате предвид под „заслепен“?

– Смятам, че жертвата е била неутрализирана със сълзотворен спрей. Това обяснява следите от сълзи и слуз по лицето.

– Сълзотворен спрей? – повтори Ана. – Също като при нападението срещу Джеси в жилището на Стефани Мейлър?

– Да – потвърди доктор Сингх.

– Според вас убиецът е искал да се убеди, че Коди е мъртъв – обадих се на свой ред аз. – В същото време обаче пристига тук без оръжие и използва лампата? Що за убиец ще действа по този начин?

– Някой, който е нямал намерение да убива, но не е имал друг избор – отвърна Сингх.

– Заличава следите от миналото? – промълви Дерек.

– Така мисля – съгласи се с него Сингх. – Някой в този град е готов на всичко, за да съхрани своята тайна и да ви попречи да доведете докрай вашето разследване.

Какво е било известно на Коди? Каква е връзката между него и цялата тази афера? Претърсихме къщата, сетне и книжарницата. Напразно. Така и не открихме нищо.

Сутринта Орфия и целият щат Ню Йорк се събудиха с новината за убийството на Коди. Не ставаше дума само за смъртта на един книжар, а за поредица от събития, които вълнуваха хората. Вече всички национални медии говореха за това и можеше да се очаква прилив на тълпи от любопитни в Орфия.

За справяне със ситуацията в кметството се проведе спешно заседание с участието на кмета Браун, майор Маккена от щатската полиция, представители на съседните градове, началник Гъливър, Монтейн, Дерек и аз.

Първият въпрос, на който трябваше да се даде отговор, беше дали фестивалът изобщо ще се проведе. Още през нощта беше взето решение на всички членове на театралната трупа да бъде осигурена полицейска защита.

– Смятам, че представлението трябва да бъде отменено – предложих аз. – То допълнително ще усложни положението.

– Мнението ви е без значение, капитане – сряза ме Браун. – По неизвестни за мен причини вие имате зъб на свестен човек като Харви.

– Свестен човек? – повторих подигравателно аз. – Такъв ли беше за вас преди двайсет години, когато отмъкнахте неговото момиче?

– Капитан Розенбърг – изригна кметът, – вашият тон и нахалството ви са неуместни!

– Джеси – намеси се майор Маккена, – предлагам да запазиш за себе си личното си мнение. Нима смяташ, че Кърк Харви наистина знае нещо за четворното убийство?

– Мислим, че е възможно да има връзка между неговата пиеса и този случай.

– Мислиш? Възможно? – въздъхна майорът. – Джеси, разполагаш ли с конкретни и безспорни улики?

– Не, това са само предположения, но все пак до известна степен подкрепени с факти.

– Капитан Розенбърг – обади се кметът Браун, – на всички е известно, че сте ненадминат в разследванията, и ви уважавам за това. Но ми се струва, че откакто дойдохте в този град, непрекъснато създавате бъркотии, без при това да напреднете в решаването на случая.

– Тъкмо защото обръчът се затяга около престъпника, той е принуден да действа.

– Охо! Ето какво чудесно обяснение давате вие за хаоса, който цари в Орфия! – подхвърли подигравателно кметът. – При всички случаи държа тази пиеса да бъде представена.

– Господин кмете – намеси се и Дерек, – смятам, че Харви се подиграва с вас и няма намерение да разкрие името на убиеца.

– Той не, но неговата пиеса да!

– Не си играйте с думите, господин кмете. Убеден съм, че Кърк Харви няма никаква представа за самоличността на убиеца. Не бива да поемате риск с тази пиеса. Не зная как би реагирал убиецът, ако реши, че името му ще бъде разкрито.

– Точно така – отвърна кметът Браун. – Събитието е уникално. Вижте само камерите и любопитните, които дебнат отвън: Орфия е в центъра на вниманието. Цялата страна забрави видеоигрите и идиотските телевизионни предавания и със затаен дъх очаква премиерата на една театрална пиеса! Това е изключително! Случващото се тук, в този момент е просто феноменално!

– Началник Гъливър, какво е вашето мнение за представянето на пиесата? – обърна се към него майор Маккена.

– Аз подавам оставка – отвърна Гъливър.

– Как така подавате оставка? – изуми се кметът Браун.

– Незабавно напускам длъжността, Алън. Искам да играя в тази пиеса. Тя е изключителна! Освен това аз също съм център на внимание. Никога преди не съм постигал такава степен на лична реализация. Най-сетне съществувам!

Кметът Браун незабавно обяви:

– Заместник-началник Монтейн, назначавам ви за временно изпълняващ длъжността началник на полицията.

Монтейн се ухили тържествуващо. Ана се постара да остане невъзмутима: сега не беше моментът да се правят сцени. Сетне кметът се обърна към майор Маккена:

– А вие, майор, какво мислите?

– Това е вашият град, кмете Браун. Следователно решението е ваше. Във всеки случай смятам, че дори да анулирате всички прояви, това няма да реши проблема със сигурността. Градът ще остане препълнен с медии и любопитни. Ала ако се съгласите с представлението, ще трябва да вземете драстични мерки.

Кметът размисли за момент, след което каза решително:

– Блокираме целия град, а пиесата ще се играе.

Маккена незабавно изброи наложителните мерки за сигурност.

Всички подстъпи към града да бъдат поставени под контрол. Главната улица да бъде затворена за движение. Театралната трупа да се настани в „Езерен Палас“, който ще бъде под постоянно полицейско наблюдение. Специален ескорт ще осигурява всекидневното придвижване до и от Големия театър.

Когато заседанието най-сетне приключи, Ана спря кмета Браун в коридора.

– Мамка му, Алън – избухна тя – Как така назначихте Монтейн на мястото на Гъливър? Нали мен повикахте в Орфия, за да поема юздите на полицията?

– Това е само временно, Ана. Искам ти изцяло да се съсредоточиш върху разследването.

– Сърдите ми се, защото ви призовахме на разпит? Това ли е?

– Трябваше да ме предупредиш, вместо да ме прибирате като някой бандит.

– Ако бяхте споделили всичко, което знаете, нямаше да попаднете под подозрение.

– Ана – разсърди се кметът Браун, на когото не му беше до спорове, – ако това разследване ми струва кметския пост, при всички случаи можеш да си прибираш багажа. Докажи на какво си способна, като заловиш човека, който тероризира целия град.

* * *

„Езерен Палас“ беше превърнат в крепост. Всички актьори бяха откарани до салона, чийто вход се охраняваше от полицията.

Медиите и любопитните се тълпяха около зданието на театъра под немилостивото обедно слънце с надеждата да мярнат Харви и някой от трупата. Възбудата достигна върха си, когато се зададе минибусът, придружен от полицейски коли: трупата пристигаше в Големия театър за поредната репетиция. След дълго очакване актьорите най-после се появиха, обкръжени от полицаи. Отвъд преградата се разнесоха аплодисменти, зяпачите викаха имената им, искаха да се снимат с тях, молеха за автографи, а журналистите искаха изявления.

Островски пръв побърза да се озове на поканата им, незабавно последван от останалите. Увлечени от въодушевеното множество, накрая бяха убедени и онези, които се съмняваха дали поставянето на „Черната нощ“ е уместно. Към актьорите се отнасяха едва ли не като към звезди. От екраните на телевизорите цяла Америка виждаше лицата на тези аматьори, предизвикали същинска сензация.

„Нали ви казвах, че ще станете звезди“, тупаше се в гърдите сияещият от щастие Харви.

На няколко мили оттам, в тяхната къща на брега на океана, Джералд Скалини и жена му с изумление видяха на екрана на телевизора лицето на Дакота Идън.

В Ню Йорк Трейси Бергдорф, съпругата на Стивън, предупредена от негови колеги, се смая, като видя своя съпруг да се прави на холивудска звезда.

В Лос Анджелис, в „Белуга Бар“, бившите актьори на Кърк Харви гледаха стъписани как техният режисьор внезапно се е прочул и постоянно се появява по новинарските канали. Цялата страна говореше за „Черната нощ“. Те бяха пропуснали своя шанс.

* * *

Единствената следа, която Ана, Дерек и аз можехме да следваме на този етап, беше вероятността Коди да е бил свързан с Джеремая Фолд и неговите тъмни сделки. Ето защо решихме да се върнем в „Риджс Клъб“, за да разпитаме отново Костико. Ала когато му показахме снимката на книжаря, той ни увери, че никога не го е виждал.

– Този пък кой е? – запита ни той.

– Бил е убит тази нощ – отвърнах аз.

– О, за бога – изпъшка Костико, – нали няма да ме навестявате всеки път, когато попаднете на някой труп?

– Значи, никога не сте виждали този мъж в клуба? Нито в обкръжението на Джеремая?

– Никога, нали ви казах? Какво ви кара да мислите, че има някаква връзка?

– Всичко води към заключението, че кметът Гордън, когото вие не познавате, се е снабдил с текста на театрална пиеса, озаглавена „Черната нощ“, от книжарницата на Коди, когото също не познавате, в която пиеса е кодирано името на Джеремая Фолд.

– Приличам ли ви на човек, който ходи на театър? – изхили се Костико.

Костико беше прекалено тъп, за да умее да лъже: явно можеше да му се вярва, че не е чувал нито за Гордън, нито за Коди.

Дали Гордън бе замесен в незаконна търговия? Възможно ли бе книжарницата на Коди да е служила за прикритие? Ами ако цялата тази история с местните автори е била начин за осъществяване на престъпна дейност? Тримата се губехме в догадки. За пореден път липсваха конкретни улики.

Не ни оставаше нищо друго, освен да отидем в мотела, където по думите на Костико той бе хващал натясно бъдещите подставени лица. Още с пристигането там установихме, че с годините той изобщо не се е променил. Когато слязохме на паркинга, униформата на Ана и полицейските значки на коланите ни предизвикаха лека паника у местната фауна.

Събрахме всички проститутки на възраст около петдесетте. Една от тях, която приличаше на сводница и, между другото, се представи като Реджина, ни заяви, че осигурява реда на този паркинг още от средата на осемдесетте години.

Покани ни в своята стая, която ѝ служеше за работен кабинет, за да бъдем на спокойствие и преди всичко далеч от клиентите, които видът ни очевидно плашеше.

– Какво става? – запита ни тя, след като ни покани да седнем на канапето от изкуствена кожа. – Не ми приличате на хора от нравствената полиция, преди не съм ви виждала.

– Ние сме от Криминалния отдел и нямаме намерение да ви създаваме неприятности – успокоих я аз. – Имаме въпроси относно Джеремая Фолд.

– Джеремая Фолд ли? – повтори Реджина, все едно говорехме за призрак.

Кимнах утвърдително. Сетне я запитах:

– А ако ви спомена за подставените лица на Джеремая Фолд, дали ще си спомните нещо?

– Разбира се, миличък – отвърна тя.

– А познавате ли тези двама мъже? – показах ѝ аз снимките на Гордън и Коди.

– Никога не съм ги виждала.

– Искам да разбера дали по някакъв начин са били свързани с Джеремая Фолд.

– Свързани с Фолд ли? Това не мога да кажа.

– Дали не са били от неговите хора?

– Твърде възможно. Честно казано, нямам представа. Джеремая ловеше такива като тях измежду случайните клиенти. Редовните обикновено посещаваха едни и същи момичета и знаеха, че не бива да си имат работа с Майла.

– Коя е Майла? – запита Дерек. – Момичето, което е служило за примамка ли?

– Да. Имаше и други, но тя се задържа най-дълго. Цели две години. До смъртта на Джеремая. Останалите издържаха не повече от три месеца.

– Защо?

– Всички до една се друсаха. Накрая вече не ставаха за пред хора и Джеремая се отърваше от тях.

– Как?

– Свръхдоза. Полицията не подозираше нищо. Оставяше някъде тялото и за ченгетата това беше една грижа по-малко.

– А въпросната Майла не се е друсала?

– Не. Изобщо не посягаше към тези гадости. Беше умно момиче, добре възпитано, но попадна в ноктите на Джеремая. Пазеше я, защото май донякъде си падаше по нея. Тя беше истинска красавица. Имам предвид, че онези момичета вън са курви, докато у нея имаше нещо повече. Същинска принцеса.

– А тя как ловеше своите жертви?

– Заставаше край пътя, водеше ги в стаята и там хлътваха в капана на Костико. Познавате ли Костико?

– Да – отвърна Ана, – вече разговаряхме с него. Само не разбирам как никой от тези хора не се е разбунтувал.

– Ехе, трябваше да видите Костико преди двайсет години. Същински звяр, само мускули. Беше жесток. Страшен. На моменти губеше контрол. Виждала съм го да чупи колене и ръце, за да накара да му се подчинят. Веднъж отишъл рано сутринта у един от онези нещастници, събудил го в леглото и го пребил пред жена му. Какво мислите, че му е оставало на човека след това? Да подаде жалба в полицията, след като е служил за муле за пренасяне на дрога? Та нали щеше да се озове във федералния затвор?

– А вие го оставяхте да действа тук?

– Това не е нито моят паркинг, нито моят мотел – защити се Реджина. – А освен това Джеремая ни осигуряваше спокойствие. Никой не искаше да си има неприятности с него. Само веднъж видях някакъв тип да поставя Костико на мястото му. Беше много забавно.

– Какво точно се случи?

– Беше през януари деветдесет и четвърта. Помня, защото тогава падна голям сняг. Онзи тип изскочи от стаята на Майла гол, както го е майка родила. Държеше в ръка само ключовете от колата. Костико го следваше по петите. Типът отвори вратата и извади сълзотворен спрей. Напръска Костико и той се разрева като малко момиченце. Да си умреш от смях. Другият пък се качи в колата и отпраши, както си беше гол. В снега! Каква картинка!

Споменът за случката накара Реджина да се разсмее.

– Казвате, сълзотворен спрей? – заинтригувах се аз.

– Да, защо?

– Търсим човек, може би свързан с Джеремая Фолд, който използва сълзотворен спрей.

– Нищо не мога да ти кажа, съкровище. На онзи му видях само задника, и то преди двайсет години.

– Някакъв отличителен белег?

– Хубав задник – усмихна се Реджина. – Може пък Костико да си спомни. Типът остави в стаята панталона си заедно с портфейла и все си мисля, че Костико не е пропуснал случая.

Не настоявах повече и запитах:

– А какво стана с Майла?

– След смъртта на Джеремая изчезна. Толкова по-добре за нея. Надявам се да е започнала някъде живота си отначало.

– А знаете ли как беше истинското ѝ име?

– Изобщо не знам.

Ана, която усети, че Реджина не ни казва всичко, се намеси:

– Искаме да говорим с тази жена. Много е важно. Някой всява страх и убива невинни, за да запази своята тайна. Възможно е да е бил свързан с Джеремая. Как се казваше Майла? Ако знаете, трябва да ни кажете.

Реджина ни изгледа втренчено, сетне стана, извади една кутия, пълна с разни спомени, и започна да рови в нея. Накрая измъкна стара изрезка от вестник.

– Ето това намерих в стаята на Майла, след като тя си замина.

Подаде ни парчето хартия. Беше съобщение за изчезнало лице в „Ню Йорк Таймс“ от 1992 година. Дъщерята на бизнесмен и политик от Манхатън беше избягала от дома и не можеха да я открият. Наричаше се Миранда Дейвис. Към съобщението имаше снимка на седемнайсетгодишна девойка, която веднага познах. Беше Миранда, съпругата на Майкъл Бърд.

ДАКОТА ИДЪН

Когато бях малка, родителите ми ме съветваха да не съдя прибързано за хората и че трябва винаги да им давам втори шанс. Опитах се да простя на Тара и направих всичко възможно да възстановя приятелството между нас.

След борсовата криза през 2008 година Джералд Скалини, който изгуби страшно много пари, беше принуден да се откаже от апартамента до Сентръл Парк, от къщата в Хемптънс и въобще от предишния начин на живот. В сравнение с мнозинството американци семейство Скалини не бяха за оплакване: пренесоха се в приятен апартамент в Ъпър Ист Сайд, а Джералд уреди Тара да продължи да учи в същото училище, което не беше без значение. Ала вече нищо не беше както по-рано: липсваха шофьорът, готвачът и уикендите сред природата.

Джералд Скалини се стараеше да прикрие промяната, но майката на Тара разправяше наляво и надясно: „Изгубихме всичко. Сега се чувствам като робиня. Налага се да ходя до химическото чистене, после да прибирам дъщеря си от училище и да готвя за цялото семейство“.

През лятото на 2009 година се сдобихме с „Едемската градина“, нашата необикновена къща в Орфия. Казвам „необикновена“ без преувеличение: това място притежаваше вълшебно излъчване. Постройката и обзавеждането бяха направени с вкус. Онова лято всяка сутрин закусвах на терасата с изглед към океана. По цели дни четях и преди всичко пишех. За мен „Едемската градина“ беше къща на писател, подобна на онези, чиито описания откривах в книгите.

Към края на лятото майка ми ме убеди да поканя Тара за няколко дни в Орфия. Аз обаче нямах никакво желание.

– Горката, цяло лято не мръдна от Ню Йорк – вайкаше я тя.

– Мамо, тя не е за оплакване.

– Скъпа, трябва да бъдеш по-отзивчива и да проявяваш търпение към приятелите си.

– Тя ме дразни – признах аз. – Непрекъснато се прави на всезнайка.

– В крайна сметка, може би защото се чувства застрашена. Трябва да поддържаме приятелствата си.

– Тя вече не ми е приятелка.

– Нали знаеш поговорката: приятел е онзи, когото познаваме и въпреки това обичаме. А нали ти самата беше доволна, когато навремето тя те канеше в Ист Хемптън?

Накрая все пак поканих Тара. Мама се оказа права: двете отново се сближихме. Почувствах у себе си предишния прилив на приятелско чувство към нея. По цели вечери лежахме на моравата и разговаряхме. През една такава вечер тя внезапно се разплака и през сълзи ми призна, че нарочно ме е набедила в кражбата на нейния лаптоп. Призна освен това, че го направила от завист заради моето съчинение и обеща, че това никога няма да се повтори, защото сега ме обича повече отвсякога. Помоли ме да ѝ простя и аз ѝ простих. От този момент нататък всичко беше забравено.

Редом с възобновеното ни приятелство двете ни семейства, които междувременно се бяха отчуждили, отново се сближиха. Нашите дори поканиха родителите на Тара да прекарат един уикенд в „Едемската градина“, по време на който Джералд бе все така нетърпим. През цялото време критикуваше избора на моите родители: „Колко жалко, че сте се спрели на този материал!“, или „Никога не бих подходил по този начин!“. Двете с Тара станахме неразделни и постоянно си ходехме на гости. Отново започнахме да пишем заедно. По това време аз открих театъра. Влюбих се в него и в захлас непрекъснато четях пиеси. Дори смятах сама да напиша пиеса. Тара заяви, че бихме могли да го направим заедно. Понеже работеше в „Ченъл 14“, баща ми постоянно получаваше покани за предпремиерните представления и ние често ходехме на театър.

През пролетта на 2010 година родителите ми най-после ми подариха лаптопа, за който отдавна мечтаех. Чувствах се безкрайно щастлива. Прекарах лятото на терасата на нашата къща в Орфия и непрекъснато пишех. Нашите започнаха дори да се тревожат.

– Дакота, няма ли да отидеш на плаж? Или да се разходиш до града? – питаха ме те.

– В момента пиша – обяснявах им. – Много съм заета.

За пръв път пишех театрална пиеса със заглавие „Господин Константин“, в която интригата беше следната: господин Константин е старец, който обитава сам грамадна къща в Хемптънс. Децата му изобщо не го посещават. Един ден, чувствайки се напълно изоставен, той им съобщава, че е смъртно болен. С надеждата да получат в наследство къщата, те веднага пристигат и започват да угаждат на всичките му капризи.

Пиесата беше комедия. Страшно се увлякох и работих над нея цяла година. Нашите ме виждаха непрекъснато пред компютъра.

– Прекалено много работиш! – повтаряха ми те.

– Не работя, забавлявам се – възразявах им аз.

– Значи, прекалено много се забавляваш!

Използвах лятото на 2011 година да довърша „Господин Константин“ и в началото на учебната година я дадох на моята учителка по литература, от която искрено се възхищавах. Първата ѝ реакция, след като я прочете, бе да повика моите родители.

– Вие чели ли сте пиесата, която е написала дъщеря ви? – запита ги тя.

– Не – отвърнаха те. – Дакота искаше да я предложи първо на вас. Има ли някакъв проблем?

– Какъв ти проблем? Пиесата е великолепна! Какъв разкошен стил! Смятам, че вашата дъщеря притежава талант. Затова ви поканих: може би знаете, че ръководя училищния театър. Всяка година през юни играем пиеса и бих искала тази година да поставим пиесата на Дакота.

Не можех да повярвам на ушите си: моята пиеса щеше да бъде представена пред публика. Не след дълго в училище се говореше само за това. Никога не бях се стремила да ставам център на внимание, но този път се сдобих с неочаквана известност.

Репетициите трябваше да започнат през януари. Разполагах с няколко месеца да изгладя окончателно текста. Посветих се изцяло на това, включително през зимната ваканция. Исках пиесата ми да стане безупречна. Тара всеки ден идваше у дома и двете се затваряхме в моята стая. Аз сядах на бюрото пред монитора и четях на глас репликите, а Тара се изтягаше на леглото, слушаше внимателно и даваше мнението си.

През последната неделя от ваканцията всичко пропадна. На следващия ден трябваше да предам окончателния вариант на пиесата. Както през цялата седмица, Тара беше у нас. Привечер ми каза, че е жадна, и аз отидох в кухнята да ѝ донеса чаша вода. Когато се върнах, тя се накани да си ходи.

– Тръгваш ли си? – зачудих се аз.

– Не бях погледнала часовника. Трябва да се прибирам.

Стори ми се някак странна.

– Всичко наред ли е, Тара? – запитах я.

– Да, да, всичко е наред – увери ме тя. – Ще се видим утре в училище.

Изпратих я до вратата. Когато седнах обратно пред компютъра, текстът вече го нямаше на екрана. Реших, че има някакъв проблем с програмата, но когато се опитах да отворя файла, открих, че е изчезнал. Помислих, че съм сгрешила названието, но скоро се убедих, че текстът го няма. Потърсих в кошчето и когато видях, че е празно, окончателно се убедих: Тара беше изтрила моята пиеса и нямаше никакъв начин да я възстановя.

Разплаках се, изпаднах в нервна криза. Родителите ми се втурнаха в стаята.

– Успокой се – каза баща ми, – нали имаш друго копие?

– Не, нямам! – изпищях аз. – Това беше единственото. Изгубих всичко.

– Дакота – смъмри ме той, – колко пъти ти напомнях…

– Джери – прекъсна го майка ми, осъзнала колко сериозно е положението, – смятам, че сега не е моментът.

Обясних им какво се бе случило: Тара ми поиска чаша вода, аз излязох за момент, сетне тя неочаквано си тръгна, а пиесата вече я нямаше. Тя не би могла да се изпари току-така. Можеше да бъде работа единствено на Тара.

– Но защо тя би могла да направи подобно нещо? – запита се майка ми, която се опитваше на всяка цена да разбере.

Сетне се обади по телефона у Скалини, описа им ситуацията. Те обаче защитиха дъщеря си, заклеха се, че тя не би могла да извърши подобно нещо и упрекнаха майка ми, че я обвинява без каквито и да било доказателства.

– Джералд – каза майка ми по телефона, – тази пиеса не би могла да се изтрие от само себе си. Може ли да поговоря с Тара, ако обичаш?

Ала Тара не искаше да разговаря с никого.

Последната ми надежда беше разпечатаното копие на пиесата, което през септември бях дала на учителката по литература. Тя обаче така и не можа да го намери. Баща ми занесе компютъра на един от специалистите информатици от „Ченъл 14“, но той призна, че нищо не може да направи. „Когато кошчето е празно, то е празно – казал той на баща ми. – Никога ли не сте правили копие на този документ?“

Пиесата ми вече не съществуваше. Едногодишен труд, откраднат, отишъл на вятъра. Чувството ми не можеше да се опише. Все едно нещо в мен угасна.

Моите родители и учителката по литература постоянно ми даваха глупави предложения: „Опитай да пренапишеш твоята пиеса по спомени. Ти я знаеш наизуст“. Виждаше се, че никога не се бяха занимавали с писане. Невъзможно беше само за няколко дни да избликне творба, върху която е работено цяла година. Предложиха ми да напиша друга пиеса за следващата учебна година. Аз обаче вече нямах никакво желание да пиша. Бях смазана.

От последвалите месеци съм съхранила спомена за дълбоко огорчение. За душевна болка от извършената несправедливост. Тара трябваше да си плати за стореното. Дори не исках да зная защо е постъпила така, само жадувах възмездие. Исках тя да страда, както страдах аз.

Родителите ми отидоха при директора на училището, но той сне от себе си всякаква отговорност:

– Доколкото разбирам – обяснил им той, – това е станало извън рамките на училището, така че по никакъв начин не мога да се намеся. Трябва да решите този малък проблем с родителите на Тара Скалини.

– Малък проблем ли? – ядосала се мама. – Тара заличи цяла година труд на моята дъщеря! И двете учат тук и затова трябва да вземете съответните мерки.

– Вижте какво, госпожо Идън, може би е нужно двете да пазят дистанция една от друга. Непрекъснато си правят номера. Най-напред Дакота открадна компютъра на Тара…

– Тя не е откраднала този компютър! – повишила глас мама. – Тара е нагласила всичко!

Директорът въздъхнал:

– Госпожо Идън… Уредете въпроса направо с родителите на Тара. Така е най-добре.

Родителите на Тара обаче не искаха да чуят. Бранеха дъщеря си със зъби и нокти, а мен нарекоха клеветница.

Минаха месеци.

Всички забравиха за тази случка с изключение на мен. Сърцето ми беше дълбоко наранено и тази рана не искаше да зарасне. Непрестанно говорех за това и накрая родителите ми заявиха, че трябва да престана да се измъчвам, за да мога да продължа напред.

В крайна сметка през юни театралният клуб представи адаптация по Джек Лондон. Отказах да присъствам на премиерата. Останах у дома и цяла вечер плаках. Вместо да ме утеши, мама ми каза: „Дакота, минаха шест месеца, трябва да продължиш напред“.

Само че аз все не успявах. Седях пред екрана на компютъра, без да зная какво да напиша. Чувствах се изпразнена. Изпразнена от всякакво желание и вдъхновение.

Скучаех страшно. Опитвах се да привлека вниманието на нашите, но баща ми беше прекалено погълнат с работата си, а мама не се свърташе у дома. Преди изобщо не си бях давала сметка до каква степен са заети.

През лятото в „Едемската градина“ прекарах времето си в интернет. По цели дни ровех във Фейсбук. В противен случай ме дебнеше скуката. Осъзнах, че с изключение на Тара напоследък не бях си създала много приятели. Вероятно съм била прекалено заета да пиша. Сега се опитвах да наваксам във виртуалното пространство.

По няколко пъти на ден преглеждах страницата на Тара във Фейсбук. Исках да разбера какво прави, с кого се вижда. От онази януарска неделя, когато за последен път бе у дома, не бяхме разменили нито една дума. Затова пък непрекъснато я следях във Фейсбук и намразвах всичко, което тя пускаше. Вероятно за мен това е бил начинът да облекча мъката, която ми беше причинила. Или пък съм подхранвала ненавистта си към нея?

През ноември 2012 година се навършиха десет месеца, откакто не си бяхме проговорили. Една вечер, докато седях в стаята си и си пишех с разни хора във Фейсбук, получих съобщение от Тара. Писмото беше дълго.

Веднага разбрах, че е любовно писмо.

Тара споделяше болката, която я измъчвала от години. Не можела да си прости онова, което ми бе сторила. От известно време посещавала психиатър, който ѝ помагал да види по-ясно нещата. Твърдеше, че било крайно време да се приеме такава каквато е. Признаваше ми своята хомосексуалност и любовта си към мен. Била я споделила с мен няколко пъти, но аз не съм я разбрала. Обясняваше ми, че започнала да ме ревнува от пиесата, защото тя била на леглото, готова да ме приеме, а аз не съм отделяла поглед от текста. Доверяваше ми колко ѝ било трудно да признае каква е всъщност и ме молеше да ѝ простя за стореното. Твърдеше, че била готова да поправи всичко и че признанието на нейните чувства ще ми помогне да разбера безумната ѝ постъпка, заради която тя не спирала да се мрази. Съжалявала, че прекалено силната и обсебваща любов към мен, която тя така и не намерила смелост да ми признае, я накарала да излезе от релсите.

Прочетох няколко пъти писмото. Бях смутена, объркана. Нямах никакво желание да ѝ прощавам. Явно твърде дълго бях таила гнева вътре в себе си, за да може той отведнъж да се разсее. След кратко колебание изпратих писмото на Тара до всички мои съученици.

На другата сутрин цялото училище беше прочело писмото. Тара вече беше Тара лесбийката с всички отвратителни прозвища, които човек може да си представи. Мисля си, че желаех не точно това, но си дадох сметка, че ми е приятно да гледам Тара, прикована на позорния стълб. Освен това тя сама признаваше, че е унищожила моята пиеса. Виновницата беше разобличена, а жертвата донякъде възмездена. Ала онова, което всички запомниха от писмото, беше сексуалната ориентация на Тара.

Същата вечер Тара ми писа във Фейсбук: Защо ми причини това? Веднага ѝ отговорих: Защото те мразя. Мисля си, че в този момент наистина съм изпитвала омраза. И тази омраза ме изгаряше. Скоро Тара стана за смях на всички, по неин адрес плъзнаха всякакви клюки и когато я срещнех из училищните коридори, си казвах, че така ѝ се пада. Все още бях обсебена от мисълта за онази януарска вечер, когато тя изтри моята творба. Вечерта, когато ми беше отнела моята театрална пиеса.

Тъкмо тогава се сближих с Лейла. Тя учеше в друга паралелка. Беше харизматична, винаги добре облечена и привличаше всички погледи. Един ден тя ме заговори в барчето. Каза ми колко било страхотно, че съм разпространила писмото на Тара. Открай време я смятала за прекалено префърцунена. „Какво ще правиш в събота вечерта? – запита ме тя. – Искаш ли да ми дойдеш на гости?“

Съботите у Лейла за мен се превърнаха в ритуал. Там се събирахме няколко ученички, пиехме алкохол, който Лейла отмъкваше от бащините запаси, пушехме в банята и пращахме на Тара обидни писма във Фейсбук. Мръсница, курва, лизачка. Изобщо каквото ни дойдеше наум. Пишехме ѝ, че я мразим, наричахме я каква ли не. Много ни харесваше. Ще те смачкаме, курво. Духачка. Уличница.

Ето в какво момиче се бях превърнала. Година преди това нашите ме караха да излизам, да си намеря приятелки, а аз предпочитах да посвещавам уикендите на писане. Сега кърках в стаята на Лейла и по цяла вечер обсипвах с обиди Тара. Колкото повече я унижавах, толкова по-нищожна ми изглеждаше тя. Преди се бях възхищавала от нея, а сега ми харесваше да я тъпча в калта. Започнах да я блъскам, когато я срещнех в училищните коридори. Един ден двете с Лейла я замъкнахме в дамската тоалетна и я пребихме. Преди никога не бях удряла човек. След първата плесница се изплаших как ще реагира тя, че ще започне да се защитава и ще се окаже по-силна от мен. Тя обаче се остави да я набием. Почувствах властта си над нея, когато я видях да плаче и да ме моли да престана. Хареса ми усещането за надмощие. Хареса ми, като я гледах тъй нещастна. След това, при всеки удобен случай я завличахме в тоалетната. Един ден, докато я биех, тя се напика. Вечерта отново я обсипах с обиди във Фейсбук. Най-добре да пукнеш, курво. Нищо по-добро не може да ти се случи.

Това продължи три месеца.

Една сутрин през февруари пред училището спряха полицейски коли. Тара се беше обесила в стаята си.

* * *

Не беше нужно много време на полицията, за да се добере до мен.

Няколко дни след трагедията, тъкмо се канех да замина на училище, когато у дома дойдоха инспектори. Показаха ми десетки разпечатани страници с писмата, които бях пращала на Тара. Баща ми се обади на своя адвокат Бенджамин Граф. Когато полицаите си отидоха, адвокатът заяви, че можем да бъдем спокойни, защото полицията няма да може да докаже връзката между моите писма във Фейсбук и самоубийството на Тара. Спомням си, каза нещо подобно:

– За щастие, малката Скалини не е оставила прощално писмо с обяснение защо го прави, инак Дакота трудно би могла да се измъкне.

– За щастие ли? – извика майка ми. – Бенджамин, чуваш ли се какви ги говориш? Повръща ми се от всички вас!

– Просто се опитвам да си върша работата – оправда се Бенджамин Граф. – Важното е Дакота да не попадне в затвора.

Тара обаче наистина беше оставила писмо, което родителите ѝ откриха няколко дни по-късно, докато оправяли стаята ѝ. В него тя обясняваше надълго и нашироко, че предпочита да умре, вместо да продължава всекидневно да бъде унижавана от мен.

Семейство Скалини подадоха жалба.

Полицията отново дойде. Едва тогава осъзнах истински какво съм сторила. Бях убила Тара. Последваха белезници. Откарване в участъка. Стаята за разпити.

Когато Бенджамин Граф отново се появи, вече не беше така самоуверен. Дори изглеждаше разтревожен. Разправяше, че прокурорът искал да изпрати силен сигнал към онези, които тероризират другарите си в интернет. Според някои тълкувания подтикването към самоубийство можеше да се разглежда като предумишлено убийство.

– Възможно е да бъдеш съдена като пълнолетна – припомни ми Граф. – В такъв случай те заплашва от седем до петнайсет години затвор. Освен ако не се стигне до споразумение с родителите на Тара и те не оттеглят жалбата.

– Какво споразумение? – запита майка ми.

– Парична компенсация – уточни Граф. – В замяна те ще се откажат от съдебно преследване срещу Дакота. Така няма да се стигне до процес.

Баща ми възложи на Граф да се свърже с адвоката на Скалини и той не след дълго се върна с тяхното предложение.

– Искат вашата къща в Орфия – каза той на родителите ми.

– Нашата къща ли? – повтори баща ми, който не вярваше на ушите си.

– Да – потвърди Граф.

– В такъв случай може да се смята за тяхна – каза баща ми. – Обади се веднага на техния адвокат, за да се увериш, че Скалини се отказват от съдебно преследване. Още утре ще отида при нотариуса.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Четвъртък, 24 юли 2014 г.

2 дни до премиерата

Пенсионираният специален агент от ATF, вече седемдесет и две годишен, водеше спокоен живот в Портланд, Мейн. Когато му се обадих по телефона, той веднага беше заинтригуван от нашето разследване: „Ще може ли да се видим? – запита ме той. – Трябва на всяка цена да ви покажа нещо.“

За да не се налага да ходим чак до Мейн, се уговорихме да се срещнем по средата на разстоянието, във Уорчестър, Масачусетс. Грейс ни даде адреса на малък ресторант, който харесвал и където сме щели да бъдем на спокойствие. Когато пристигнахме, той беше вече на масата пред купчина палачинки. Беше отслабнал, лицето му покрито с бръчки, остарял, но инак си беше останал същият.

– Розенбърг и Скот, страшилищата от деветдесет и четвърта – усмихна се Грейс, когато ни видя. – Винаги съм знаел, че пътищата ни отново ще се пресекат.

Седнахме срещу него. Докато го гледах, имах чувството, че съм се върнал назад във времето.

– Така, значи ви интересува Джеремая Фолд? – запита ни той.

Описах му накратко ситуацията, след което той ни каза:

– Вече ви споменах вчера по телефона, капитан Розенбърг, имайте предвид, че Джеремая беше змиорка. Хлъзгав, неуловим, бърз, ловък. Тъкмо от онези, които ченгетата най-много мразят.

– Защо навремето ATF се занимаваше с него?

– Честно казано, занимавахме се непряко. За нас най-важни бяха складовете с крадени от армията оръжия, които след това се продаваха в района на Риджпорт. Нужни ни бяха месеци разследване, докато установим, че следите водят към онзи бар, където пътищата ни се пресякоха през деветдесет и четвърта. По една от следите стигнахме именно до Джеремая Фолд, за когото от информатори знаехме, че се занимава с незаконна търговия. Веднага разбрах, че не той е нашият човек, но седмиците, през които го наблюдавахме, бяха достатъчни да ме изумят: този тип беше същински маниак, страхотно организиран. Накрая престанахме да се интересуваме от него. Докато една сутрин, през юли същата година името му ненадейно отново се появи.

* * *

Пункт за скрито наблюдение на ATF, Риджпорт.

Сутринта на 16 юли 1994 година

Часът беше седем сутринта, когато сержант Ригс пристигна в пункта за скрито наблюдение на ATF, за да смени Грейс, който беше прекарал там нощта.

– На идване минах по шосе 16 – каза Ригс. – Там е станало тежко произшествие. Загинал е моторист. Никога няма да се сетиш кой е той.

– Моторист ли? Нямам представа – отвърна уморено Грейс, на когото никак не му беше до гатанки.

– Джеремая Фолд.

– Джеремая Фолд е мъртъв? – възкликна смаяно агент Грейс.

– Почти. Според полицаите няма да оживее. Състоянието му е ужасно. Изглежда, глупакът е карал без каска.

Грейс беше заинтригуван. Джеремая Фолд се славеше със своята предпазливост и педантичност. Не беше от хората, които ще се убият току-така. Нещо не се връзваше. На връщане Грейс реши да се отбие по шосе 16. Две коли на пътната полиция и камион на пътна помощ все още бяха на местопроизшествието.

– Изглежда, е изгубил управление – обясни на Грейс един от полицаите. – Изхвръкнал е от пътя и с пълна скорост се е ударил в дървото. Часове наред е бил в агония. Парамедиците казаха, че му е изпята песента.

– Значи, според вас сам е изгубил контрол? – запита Грейс.

– Да. По пътя няма никакви следи от спирачки. Защо ATF ще се интересува от случая?

– Този тип беше един от главатарите на местната организирана престъпност. Изключително предпазлив. Не виждам как би могъл да се убие сам.

– В този случай явно не е бил достатъчно предпазлив, за да си сложи каска – съвсем на място отбеляза полицаят. – Смятате ли, че става въпрос за уреждане на сметки?

– Все още не знам – отвърна Грейс. – Има нещо неясно, но не мога да се сетя какво.

– Ако са искали да го убият, щяха да го направят. Искам да кажа, да го прегазят, да го застрелят. А той цели часове е агонизирал в канавката. Ако го бяха открили по-рано, можеше и да го спасят. Никак не ми напомня умишлено престъпление.

Грейс кимна и подаде визитната си картичка на полицая.

– Ще ви помоля да ми изпратите копие от вашия доклад.

– Разбира се, агент Грейс. Можете да разчитате на мен.

Грейс оглежда още известно време крайпътния участък. Пътните полицаи вече си бяха заминали, когато вниманието му беше привлечено от парче матова пластмаса и няколко прозрачни отломки, заровени в тревата. Наведе се и ги вдигна: беше отчупен край от предна броня и парчета стъкло от фаровете на кола.

* * *

– Само няколко парченца – обясни ни Грейс, докато похапваше от палачинките. – Нищо повече. Това означаваше, че те или отдавна са били там, или че през нощта някой е почистил местопроизшествието.

– Значи, някой нарочно е блъснал Джеремая Фолд? – запита Дерек.

– Да. Това обяснява липсата на следи от спирачки. Ударът е бил страхотен. Човекът с колата е събрал по-едрите отломки, за да не остави следи, а след това е избягал. Предницата е била напълно разбита, но колата все пак е била в движение. Сетне спокойно е обяснил в автосервиза, че е блъснал елен. Едва ли там са му задавали много въпроси.

– Проучихте ли тази версия? – запитах го аз.

– Не, капитан Розенбърг – отвърна Грейс. – Впоследствие научих, че Джеремая Фолд никога не си слагал каска, защото страдал от клаустрофобия. Излиза, че в обичайната му предпазливост е имало някои пропуски. Пък и случаят не беше от компетенциите на ATF. Имах си достатъчно работа, за да се занимавам и с пътните произшествия. Само че съмнението ми така и не се разсея.

– Значи, повече не сте се занимавали със случая? – обади се Дерек.

– Не. Макар че три месеца по-късно, някъде през октомври деветдесет и четвърта с мен се свърза началникът на полицията в Орфия, който си бе задавал същите въпроси.

– Кърк Харви се е срещал с вас? – учудих се аз.

– Вярно, Кърк Харви се казваше. Да, двамата обсъдихме накратко нещата. Обеща да ми се обади отново, но така и не го направи. Заключих, че е изоставил този случай. Мина време и аз също се отказах.

– И не сте правили анализ на намерените отломки? – заключи Дерек.

– Не, но вие можете да го направите, защото все пак ги запазих.

Грейс ни погледна лукаво. Избърса устните си с книжната салфетка и ми подаде пластмасов плик. В него имаше доста голямо парче от черна предна броня и стъкълца от фарове.

– Ваш ред е, господа – усмихна се той.

Пътуването до Масачусетс и обратно ни отне цял ден, но не си бяхме губили времето: ако Джеремая Фолд наистина беше убит, може би държахме в ръцете си нишка, която щеше да ни отведе до смъртта на кмета Гордън.

* * *

В обсадения от тълпата и охраняван от полицията театър репетициите продължаваха при пълна тайнственост, но без никакъв напредък.

– От съображения за сигурност не мога да ви кажа нищо повече – заяви Кърк Харви на своите актьори. – Ще ви раздавам репликите вечерта на премиерата, сцена по сцена.

– А Мъртвешкият танц остава ли? – запита разтревожено Гъливър.

– Разбира се – отвърна Кърк. – Той е един от гвоздеите на спектакъла.

Докато Харви отговаряше на въпросите на трупата, Алис незабелязано се измъкна от залата. Искаше ѝ се да изпуши една цигара. Отиде при служебния вход откъм сляпата улица, до която пресата и любопитните нямаха достъп. Там щеше да бъде на спокойствие.

Седна на бордюра и запали цигара. В този момент пред нея неочаквано изникна някакъв мъж с журналистическа карта на врата.

– Франк Венън, „Ню Йорк Таймс“ – представи се той.

– Как успяхте да стигнете дотук? – запита го Алис.

– Въпрос на журналистическо умение е да отидете там, където не ви пускат. Вие участвате ли в пиесата?

– Алис Филмор – представи се тя. – Да, изпълнявам една от ролите.

– Коя по-точно?

– Не е твърде ясно. Режисьорът Харви е доста уклончив, що се отнася до съдържанието на пиесата, за да не изтече информация.

Журналистът извади тефтерче и започна да си води бележки.

– Пишете, каквото намерите за добре – каза му Алис, – само, ако обичате, не ме цитирайте.

– Не се притеснявайте, Алис. Значи, самата вие не знаете какви разкрития съдържа пиесата?

– Вижте, Франк, това е пиеса, написана по повод на една тайна. Всъщност тайната сама по себе си не е толкова важна, колкото онова, което се крие зад нея.

– Какво искате да кажете?

– Обърнете внимание на трупата. Всеки от актьорите крие нещо. Истеричният режисьор Харви, с пропаднал личен живот, Дакота Идън, обзета от мания за самоунищожение, или пък Шарлот Браун, повече или по-малко замесена в тази история, арестувана, после освободена, но която държи на всяка цена да играе в тази пиеса. Защо? Да не ви говоря за Островски и Гъливър, готови на всякакви унижения, само и само да се докоснат до славата, за която цял живот са мечтали. Без да забравяме директора на престижно нюйоркско литературно списание, който спи със своя служителка и е дошъл тук, за да се скрие от жена си. Ако ви интересува моето мнение, Франк, въпросът не е толкова какво ще разкрие тази пиеса, а какво се крие зад нея.

Алис стана и се отправи към вратата, която беше подпряла с намерена на земята запалка.

– Ако искате, можете да влезете – каза тя на журналиста. – Струва си да хвърлите едно око. Само не казвайте на никого, че аз съм ви пуснала.

– Можете да бъдете спокойна, Алис, никой няма да се сети за вас. Това е просто една врата към театъра, всеки би могъл да я отвори за мен.

– Това е врата към ада – побърза да го поправи Алис.

* * *

Същия ден, докато двамата с Дерек пътувахме до Масачусетс и обратно, Ана потърси Миранда Бърд, съпругата на Майкъл Бърд, някога Миранда Дейвис, използвана за примамка от Джеремая Фолд и Костико.

Миранда държеше магазин за облекло „Кейт & Дейни“ на главната улица в Бриджхемптън, разположен точно срещу кафене „Голдън Пеър“. Беше сама, когато Ана влезе. Веднага я позна и я посрещна с усмивка, явно заинтригувана от посещението ѝ.

– Добър ден, Ана, да не би да търсите Майкъл?

Ана на свой ред се усмихна.

– Търся вас, Миранда – каза ѝ внимателно тя.

Сетне ѝ показа обявата за изчезнало лице. Миранда веднага се стегна.

– Не се тревожете – опита се да ѝ вдъхне увереност Ана. – Искам само да поговорим.

Ала Миранда беше бледа като платно.

– Нека излезем – предложи тя. – Не искам клиентите да ме виждат такава.

Тя заключи магазина и двете се качиха в колата на Ана. Отначало поеха към Ист Хемптън, сетне отбиха по черен път и се озоваха сами в края на гората, сред обсипана с диви цветя ливада. Миранда веднага излезе от колата, сякаш ѝ беше прилошало, коленичи в тревата и се разрида. Ана клекна до нея и се постара да я успокои. Едва след четвърт час Миранда успя да каже с усилие:

– Мъжът ми, децата… те не знаят нищо. Не съсипвайте живота ми, Ана. Умолявам ви, не ме съсипвайте.

При мисълта, че тайната ѝ може да бъде разкрита пред нейното семейство, тя отново избухна в ридания.

– Не се тревожете, Миранда, никой нищо няма да узнае, но аз на всяка цена искам да поговорим за Джеремая Фолд.

– Джеремая Фолд? О, боже мой, надявах се никога повече да не чуя това име. Защо за него?

– Защото, изглежда, той е замесен по някакъв начин с четворното убийство през 1994 година.

– Джеремая ли?

– Да. Зная, че може да ви се стори странно, защото е умрял преди престъплението, но в процеса на разследването изскочи неговото име.

– Какво искате да знаете? – запита Миранда.

– Първо, как попаднахте под властта на Джеремая Фолд?

Миранда погледна печално Ана. Дълго мълча и накрая каза:

– Родена съм на 3 януари 1975 година. Животът ми започна обаче на 16 юли 1994 година. Денят, когато научих, че Джеремая Фолд е мъртъв. Джеремая беше най-харизматичният и най-жестокият човек, когото съм познавала. Изключително извратен тип. Нямаше нищо общо с представата за хладнокръвен и брутален бандит: беше далеч по-лош. Същинско въплъщение на злото. Запознах се с него през 1992 година, след като избягах от моите родители. Тогава бях седемнайсетгодишна и се сърдех на целия свят поради причини, които днес не бих могла да обясня. Постоянно воювах с родителите си, докато една вечер избягах от дома. Беше лято, навън времето беше приятно. Прекарах няколко нощи на открито, сетне случайно срещнати типове ме убедиха да отида с тях в убежището им: стара изоставена къща, където се бяха настанили неколцина хипари. Безгрижният живот, който водеха, много ми хареса. Освен това имах у себе си малко пари, които ми стигаха за храната. До вечерта, когато момчетата разбраха за тях и решиха да ми ги вземат. Започнаха да ме бият и аз избягах на улицата, където едва не ме блъсна някакъв мотоциклетист. Не носеше каска, беше доста млад и красив, с добре ушит костюм и скъпи обувки. Забеляза колко съм изплашена и ме попита какво се е случило. Сетне видя тримата, които ме преследваха, и успя да се справи с тях. Реших, че съм попаднала на моя ангел хранител. Взе ме със себе си на задната седалка, но караше бавно, защото „съм нямала каска и било опасно“. Беше изключително предпазлив човек.

* * *

Август 1992 година

– Къде да те откарам? – обърна се Джеремая към Миранда.

– Няма къде да отида – отвърна тя. – Би ли ме приютил за няколко дни?

Джеремая откара Миранда в своя дом и я настани в стаята за гости. Тя от седмици не беше спала в истинско легло. На следващия ден проведоха дълъг разговор.

– Миранда – каза ѝ Джеремая, – ти си само на седемнайсет години. Трябва да те върна при родителите ти.

– Моля те, нека остана още малко. Няма да те притеснявам, обещавам.

Накрая Джеремая се съгласи. Даде ѝ два дни, които продължиха до безкрай. Позволи на Миранда да ходи с него в клуба, който притежаваше, но не разрешаваше да ѝ сервират алкохол. Сетне, когато тя помоли да работи за него, я нае да посреща посетителите на входа. Миранда предпочиташе да бъде в салона, но Джеремая не се съгласи: „Според закона нямаш право да сервираш алкохол“. Този мъж я омайваше. Една вечер тя се опита да го целуне, но той я спря. Каза ѝ: „Миранда, ти си на седемнайсет години. Може да си имам неприятности“.

После, странно защо, започна да я нарича Майла. Тя не знаеше причината, но ѝ харесваше, че ѝ е избрал галено име. Така имаше чувството, че нещо специално я свързва с него. След това той поиска от нея някои услуги. Караше я да носи пакети на хора, които не познаваше, да посещава ресторанти, където ѝ даваха дебели пликове, предназначени за Джеремая. Един ден тя най-сетне разбра с какво в действителност се занимава той: пренасяла бе наркотици, пари и бог знае още какво. Веднага отиде разтревожена при него.

– Джеремая, смятах те за свестен човек.

– Аз съм свестен!

– Хората разправят, че търгуваш с наркотици. Отворих един от пакетите…

– Не е трябвало да го правиш, Майла.

– Не се казвам Майла!

Отначало той я накара да повярва, че няма повече да се занимава с това. Ала още на другия ден отново я повика като кученце. „Майла, Майла! Занеси този пакет на еди-кой си!“ Тя се изплаши. Реши да избяга. Взе от него пакета, но не отиде на уговореното място, а го хвърли в кофа за смет и се качи на влака. Искаше да се върне при родителите си в Ню Йорк. Да намери отново домашния уют. С парите, които ѝ бяха останали, завърши пътуването с такси. Когато слезе пред къщата на своите родители, почувства как я обзема вълна от щастие. Минаваше полунощ. Беше прекрасна есенна нощ. Улицата беше тиха, пуста, сякаш заспала. Неочаквано го видя. Седеше на стълбите пред тяхната къща. Джеремая. Стрелна я с поглед. Тя се опита да вика, да побегне, но Костико, помощникът на Джеремая, ѝ направи знак да мълчи. Качиха я в колата и я откараха в „Риджс Клъб“. За пръв път я въведоха в стаята, която наричаха кабинет. Джеремая я попита къде е пакетът. Миранда плачеше. Призна, че го е изхвърлила. Каза, че съжалява, обеща никога повече да не прави така. Джеремая ѝ повтаряше: „Ти няма да ме напуснеш, Майла, разбираш ли? Ти ми принадлежиш!“. Тя продължаваше да плаче, ужасена и смутена, падна на колене пред него. Накрая Джеремая каза: „Ще те накажа, но няма да те бия“. Отначало Миранда не разбра. Сетне Джеремая я хвана за косите и я завлече до голям леген, пълен с вода. Натопи главата ѝ в него и я държа така няколко секунди. Тя помисли, че ще умре. Когато всичко приключи, лежеше на пода, плачеше и трепереше. Костико хвърли в лицето ѝ снимки на нейните родители. „Ако не се подчиняваш, ако пак направиш някоя глупост, ще ги избия всичките.“

* * *

Миранда прекъсна за момент своя разказ.

– Искрено съжалявам, че ви карам отново да преживявате всичко – каза ѝ Ана и нежно хвана ръцете ѝ. – Какво стана после?

– Това бе началото на нов живот в служба на Джеремая. Настани ме в една стая в отвратителен мотел, край шосе 16. Там имаше предимно проститутки.

* * *

Септември 1992 година

– Това е твоят нов дом – каза Джеремая на Миранда, след като я въведе в стаята на мотела. – Тук ще се чувстваш по-добре, ще можеш да ходиш, където си искаш.

Миранда седна на леглото.

– Джеремая, искам да се прибера у дома.

– Не ти ли е добре тук?

Говореше ѝ нежно. С всичката си извратеност Джеремая веднъж измъчваше Миранда, а на другия ден я водеше на покупки и беше внимателен към нея, както през първите дни.

– Предпочитам да си отида – повтори Миранда.

– Ако искаш, можеш да си заминеш. Вратата е широко отворена. Само че никак не ми се ще да се случи нещо с твоите родители.

При тези думи Джеремая си отиде. Миранда дълго гледа към вратата на стаята. Достатъчно беше да излезе и да вземе автобуса за Ню Йорк. Ала съзнаваше, че е невъзможно. Чувстваше, че е изцяло под властта на Джеремая.

Той я принуди отново да се заеме с доставката на пакети. Сетне стегна хватката си и я включи в лова на жертви. Един ден я повика в своя кабинет. Тя влезе разтреперана с мисълта, че отново я очаква легенът с вода. Ала Джеремая явно беше в добро настроение.

– Нуждая се от нова ръководителка на човешки ресурси – каза ѝ той. – Последната пострада от свръхдоза.

Миранда почувства как сърцето ѝ се сви. Какво искаше от нея Джеремая? Той продължи:

– Ще хващаме натясно извратеняци, които искат да чукат малолетно момиче. Малолетното момиче ще си ти. Не се притеснявай, никой нищо няма да ти направи.

Планът беше прост: Миранда щеше да лови клиенти на паркинга пред мотела и когато някой се залепи за нея, да го води в стаята си. Там трябваше да го накара да се съблече, тя също, а после да признае пред него, че е малолетна. Той със сигурност щеше да ѝ каже, че това не е проблем, дори напротив, и в този момент Костико трябваше да излезе от скривалището си и да се погрижи за останалото.

Така и стана. Миранда прие не само защото нямаше избор, а и защото Джеремая ѝ обеща, че след като хване три жертви, ще ѝ позволи да си отиде.

Когато изпълни своята част от уговорката, тя се яви пред Джеремая и поиска от него да я освободи. След което се озова в кабинета с глава в легена. „Майла, ти си престъпница – каза ѝ той, докато тя опитваше да си поеме дъх. – Ловиш разни типове и ги изнудваш! Всички те са те виждали и дори знаят истинското ти име. Никъде няма да мърдаш, оставаш с мен.“

Животът на Миранда се превърна в ад. Когато не разнасяше пакети, служеше за примамка на паркинга и всяка вечер посрещаше клиентите в „Риджс Клъб“, които много я харесваха.

* * *

– Колко души уловихте по този начин? – запита я Ана.

– Не зная. Продължи две години, така че сигурно са десетки. Джеремая постоянно обновяваше техния състав. Не желаеше да ги използва прекалено дълго, за да не привлекат вниманието на полицията. Обичаше да заличава следите си. Самата аз бях изплашена, чувствах се потисната, нещастна. Не знаех какво ще стане с мен. момичетата от паркинга разправяха, че предишните, които служели за примамка, до една умрели от свръхдоза или се самоубили.

– Едно от момичетата в мотела ни разказа за спречкване през 1994 година между Костико и някакъв, с когото не се получило. Мъжът не се огънал.

– Да, спомням си нещо такова – отвърна Миранда.

– Налага се да го открием.

Миранда разтвори широко очи от учудване.

– Та това се случи преди двайсет години, почти бях забравила. Каква връзка има с разследването?

– Въпросният мъж е напръскал Костико със сълзотворен спрей. А онзи, когото издирваме, постоянно прибягва до такъв спрей. Поне засега ми се струва, че не е просто съвпадение. Трябва да намеря този човек.

– За съжаление, той не ми каза името си и се боя, че няма да си припомня и лицето му. Беше преди двайсет години.

– По мои сведения мъжът е избягал гол. Не забелязахте ли някакъв отличителен белег по тялото му? Нещо, което ви е направило впечатление?

Миранда притвори очи, ровейки в паметта си. Внезапно тя трепна, споходена сякаш от някакъв спомен.

– Имаше голяма татуировка между плешките. Орел в полет.

Ана веднага си взе бележка.

– Благодаря ти, Миранда. Ето една подробност, която може да се окаже изключително важна. Един последен въпрос.

После извади и показа на Миранда снимки на кмета Гордън, на Тед Тененбаум и на Коди Илиной.

– Някой от тях беше ли сред жертвите?

– Не – заяви Миранда. – Особено пък Коди! Беше толкова мил.

– Какво направихте след смъртта на Джеремая? – запита я накрая Ана.

– Можах най-сетне да се прибера при родителите си в Ню Йорк. Завърших гимназия и постъпих в университета. Постепенно стъпих отново на краката си. А няколко години по-късно срещнах Майкъл. Благодарение на него намерих сили да продължа да живея. Той е изключителен човек.

– Вярно – съгласи се Ана. – Много го харесвам.

Двете жени се завърнаха в Бриджхемптън. Докато Миранда слизаше от колата, Ана я запита:

– Сигурна ли сте, че всичко ще бъде наред?

– Сигурна съм, благодаря.

– Миранда, някой ден ще трябва да разкажеш всичко това на мъжа си. Няма тайна, която рано или късно да не излезе на бял свят.

– Зная – кимна печално младата жена.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Петък, 25 юли 2014 г.

Един ден до премиерата

До премиерата оставаха двайсет и четири часа. Ние напредвахме, но все още бяхме далеч от приключване на разследването. През последното денонощие открихме, че по всяка вероятност Джеремая Фолд не е станал жертва на пътно произшествие, а е бил убит. Събраните навремето от специален агент Грейс парчета от броня и фарове вече се намираха в лабораторията на полицията за обстоен анализ.

Благодарение на разказаното от Миранда, на която бяхме обещали да запазим в пълна тайна нейното минало, разполагахме също така с описание на мъжа с татуиран орел между плешките. По наши сведения нито Тед Тененбаум, нито кметът Гордън са имали подобна татуировка. Нито пък Коди Илиной.

Единственият, който би могъл да ни отведе до мъжа със сълзотворния спрей, беше Костико, но от вчера насам той бе неоткриваем. Нямаше го нито в клуба, нито у дома. Когато го потърсихме там, видяхме, че колата му е паркирана отпред, после установихме, че входната врата е отключена, а вътре телевизорът работи. Изглежда Костико бе напуснал дома си по спешност. Или пък му се беше случило нещо.

И сякаш всичко това не ни стигаше, та трябваше да помогнем на Майкъл Бърд, когото кметът Браун обвиняваше в изнасяне на информация за пиесата пред журналист от „Ню Йорк Таймс“. В днешния брой въпросният журналист бе публикувал статия, за която всички вече говореха, а тя представяше в не дотам положителна светлина членовете на трупата и качествата на пиесата.

Браун беше свикал по спешност заседание в своя кабинет. Когато пристигнахме, Монтейн, майор Маккена и Майкъл вече бяха там.

– Бихте ли ми обяснили тази свинщина? – крещеше кметът в лицето на клетия Майкъл, размахвайки броя на „Ню Йорк Таймс“.

Реших да се намеся.

– Нима ви притесняват отрицателните критики, господин кмете? – запитах го аз.

– Притеснявам се от това, че всеки може да влезе в Големия театър, капитане! – излая той. – Това не може да бъде! Десетки полицаи контролират входа към сградата. Как този тип е успял да се промъкне вътре?

– В момента за сигурността в града отговаря Монтейн – напомни му Ана.

– Взети са най-строги мерки – защити се Монтейн.

– Строги, друг път! – ядоса се Браун.

– Някой непременно е пуснал журналиста вътре – възрази Монтейн. – Може би някой събрат по перо – обърна се той към Майкъл.

– Нямам нищо общо с това! – възмути се Майкъл. – Дори не разбирам какво правя тук. Как си представяте аз да отворя вратата на журналист от „Ню Йорк Таймс“? Защо ще помагам на конкурент? Веднъж обещах да не разкривам нищо преди премиерата и съм човек, който винаги държи на думата си! Ако някой наистина е допуснал онзи кретен от „Ню Йорк Таймс“ в залата, то това е бил актьор!

Майор Маккена се опита да успокои духовете.

– Хайде, хайде, няма никакъв смисъл да се горещим. Все пак трябва да вземем мерки да не се повтаря. От тази вечер Големият театър трябва да се смята за забранена зона. Всички подстъпи ще бъдат затворени и контролирани. Утре сутринта ще бъде извършен оглед на залата с кучета и детектори за взривни устройства. Преди влизане зрителите ще бъдат претърсвани и ще минават през детектори за метал. Включително акредитираните журналисти и членовете на театралната трупа. Можете да разпространите информацията: с изключение на малки ръчни чанти, внасянето на каквито и да било други предмети ще бъде строго забранено. Кмете Браун, можете да бъдете уверен, че утре вечер в Големия театър няма да има никакви инциденти.

* * *

Стаите, заети от актьорите, се намираха на един етаж от „Езерен Палас“, поставен под строг полицейски контрол. Сега там цареше необикновена възбуда. Броеве на „Ню Йорк Таймс“ минаваха от стая в стая, предизвиквайки гневни викове и отчаяни вопли.

Застанали в коридора, Харви и Островски четяха статията на глас.

– Наричат ме маниак и мистик! – възмущаваше се Харви. – Тук пише, че пиесата не струвала нищо! Как се осмеляват?

– Пише освен това, че Мъртвешки танц бил отвратителен – ужасяваше се Островски. – За какъв се мисли този журналист? Как си позволява да хули без всякакви угризения труда на един почтен артист? О, колко лесно е да критикуваш, когато си седиш във фотьойла! Нека се опита сам да напише театрална пиеса, за да види колко сложно нещо е изкуството!

Дакота се беше заключила в банята и плачеше безутешно, а баща ѝ, застанал пред вратата, се опитваше да я успокои. Една от главните роли в пиесата е поверена на Дакота Идън, дъщеря на Джери Идън, президент на „Ченъл 14“, която миналата година доведе една от съученичките си до самоубийство в резултат от тормоз във Фейсбук.

В съседния апартамент Стивън Бергдорф също удряше по вратата на банята.

– Алис, отвори! Ти ли си разговаряла с журналиста от „Ню Йорк Таймс“? Разбира се, че си ти! Кой друг би могъл да знае, че директорът на „Нюйоркско списание за литература“ изневерява на жена си? Алис, отвори тази врата! Трябва да оправиш нещата. Току-що говорих с жена ми по телефона. Изпаднала е в истерия. Трябва да поговориш с нея, да направиш нещо, не зная точно какво, но да ме измъкнеш от тези лайна, ПО ДЯВОЛИТЕ!

Вратата неочаквано се отвори и Бергдорф едва не се строполи на пода.

– Жена ти! – изкрещя през сълзи Алис. – Жена ти ли? Можеш да вървиш на майната си заедно с жена си!

Тя запрати някакъв предмет в лицето му.

– Бременна съм от теб, Стивън! И това ли трябва да кажа на жена ти?

Стивън вдигна предмета. Беше тест за бременност. Остана като гръмнат. Нима беше възможно? Как беше стигнал дотук? Трябваше да сложи край на всичко. Да направи онова, което бе замислил, идвайки насам. Трябваше да я убие.

* * *

След кметството тримата се завърнахме в кабинета, който си бяхме устроили в архива на „Орфия Кроникъл“. Прегледахме всички сведения, окачени по стените. Неочаквано Дерек свали статията, върху която Стефани беше написала с червен флумастер: Онова, което е било пред очите ни, но никой не го е видял.

Повтори на глас: „Какво е пред очите ни, а не го виждаме?“. Сетне погледна снимката към статията и предложи: „Нека отидем там“.

Десет минути по-късно бяхме на „Пенфийлд Кресчънт“, където преди двайсет години, на 30 юли 1994 година, бе започнало всичко. Паркирахме колата на тихата улица и дълго гледахме къщата, принадлежала някога на семейство Гордън. Сравнихме я със снимката от статията: не личеше нещо да се е променило от 1994 година насам, освен че околните къщи бяха прясно боядисани.

Новите собственици на къщата на Гордънови бяха симпатично семейство, вече пенсионери, които я бяха купили през 1997 година.

– Разбира се, че знаехме за случилото се тук – обясни ни съпругът. – Няма да скрия от вас, че дълго се колебахме, но цената напълно ни устройваше. Никога не бихме могли да си позволим подобна къща, ако трябваше да заплатим истинската ѝ цена. Решихме да се възползваме от случая.

– Обзавеждането същото ли е, както навремето? – запитах го аз.

– Да, капитане – потвърди той. – Напълно преустроихме кухнята, но разположението на стаите беше такова, каквото го виждате.

– Имате ли нещо против да огледаме?

– Моля, заповядайте.

Следвайки направеното от полицията описание, започнахме от антрето. Ана четеше доклада.

– Убиецът разбива с ритник входната врата – каза тя. – Натъква се в коридора на Лесли Гордън и я застрелва, след което се обръща надясно, вижда сина в помещението, което служи за всекидневна, и стреля по него. сетне се отправя към кухнята, където убива кмета, и излиза през главния вход.

Отново изминахме същия път от всекидневната до кухнята, сетне от кухнята до стълбите пред входа на къщата. Ана продължи:

– В момента, когато излиза, той попада на Меган Падалин, която се опитва да избяга, но е улучена с два куршума в гърба, след което е довършена с изстрел в главата.

Вече знаехме, че убиецът не е пристигнал с камионетката на Тед Тененбаум, както смятахме преди, но с друга кола или пеш. Ана огледа още веднъж градината и неочаквано каза:

– Все пак нещо не се връзва.

– Какво не се връзва? – запитах я.

– Убиецът иска да се възползва от факта, че всички са на фестивала, за да действа. Намерението му е никой да не го види, да не го чуе, да се оттегли скрито. Логично би било да се предположи, че дебне около къщата, промъква се в градината, наблюдава вътрешността през прозорците.

– Може и да го е направил – предположи Дерек.

Ана сви вежди.

– Вие споменахте, че въпросния ден тръбата на автоматичната поливка е била спукана. Всички, прекосили моравата, са били с мокри обуща. Ако убиецът е минал през градината, за да разбие вратата, би оставил по пода на къщата мокри следи. В доклада обаче изобщо не се споменава подобно нещо. А би трябвало да има, нали?

– Бележиш точка – призна Дерек. – Не бях се сетил.

– Още нещо – продължи Ана. – Защо убиецът ще минава през предната врата, а не през вратата на кухнята, която е отзад? При това тя е остъклена. Обикновено стъкло. Защо не е проникнал в къщата оттам? Вероятно защото не е знаел за съществуването на тази остъклена врата. Действията му са бързи, силови, брутални. Разбива вратата и застрелва всички.

– Съгласен съм – казах аз. – Но какво по-точно имаш предвид?

– Джеси, аз не вярвам цел на покушението да е бил кметът. Ако убиецът е искал да премахне кмета, защо ще се нахвърля на предната врата, след като е разполагал с други варианти?

– Какво предполагаш? Кражба? Но нали нищо не е откраднато?

– Зная – отвърна Ана, – но има още нещо, което не се връзва.

Дерек на свой ред се замисли и огледа парка около къщата. Сетне се отправи нататък и седна на моравата. Накрая каза:

– Шарлот Браун твърдеше, че когато е пристигнала, Меган Падалин е правила гимнастика в парка. От хронологията на събитията знаем, че убиецът е минал по същата тази улица само минута, след като тя си е тръгнала. Значи Меган все още се е намирала в парка. Ако убиецът излиза от колата и отива да разбие вратата на Гордънови, за да ги убие, защо Меган ще бяга по посока на къщата? В това няма никакъв смисъл. Тя би трябвало да бяга в обратната посока.

– О, господи! – възкликнах аз.

Едва сега разбрах. През 1994 година цел на убиеца не е било семейството на кмета Гордън. Била е Меган Падалин.

Убиецът е познавал нейните навици и е дошъл да я убие. Може би я е нападнал в парка и тя се е опитала да избяга. Бил е сигурен, че по това време Гордънови не са си у дома. Целият град е бил в Големия театър. Ала ненадейно той забелязва на прозореца сина на Гордънови, когото и Шарлот е зърнала малко преди това. Затова разбива вратата и застрелва всички очевидци.

Ето какво е било през цялото време пред очите на водещите разследването, но никой не го е видял: трупът на Меган Падалин пред къщата. Нея е дирел убиецът. Гордънови са били странични жертви.

ДЕРЕК СКОТ

Средата на септември 1994 година. Месец и половина след четворното убийство и месец преди драмата, която щеше да сполети мен и Джеси.

Тед Тененбаум беше притиснат до стената.

Още същия следобед, когато разпитахме капрал Зиги и той призна, че е продал на Тененбаум „Берета“ с изпилен сериен номер, отидохме в Орфия, за да го арестуваме. За да бъдем сигурни, че няма да го изпуснем, взехме два екипа от щатската полиция: първият, воден от Джеси, трябваше да нахлуе в къщата, а вторият, начело на който бях аз, се отправи към „Кафе Атена“. Въпреки това останахме с празни ръце: Тененбаум не си беше у дома, а управителят на ресторанта не го беше виждал от предния ден.

– Замина на почивка – обясни ни той.

– На почивка ли? – учудих се аз. – Къде?

– Не зная. Взе си няколко дни отпуск. Трябва да се върне в понеделник.

Обискът на къщата на Тененбаум не даде никакъв резултат. Нито пък на работния му кабинет в „Кафе Атена“. Не можехме да чакаме със скръстени ръце той да благоволи да се завърне в Орфия. Според получената информация, не беше взел самолет, поне не с истинското си име. Близките му не го бяха виждали. И камионетката му я нямаше. Разработихме обхватен план за издирване: разпратихме негово описание до летищата и граничните пунктове, регистрационният номер на колата му беше известен на всички полицейски служби в страната. Раздадохме негови снимки на всички търговски обекти в района на Орфия и на много бензиностанции в щата Ню Йорк.

Двамата с Джеси постоянно се сменяхме: докато единият дежуреше в регионалния център на щатската полиция, откъдето се ръководеше операцията, другият дебнеше пред дома на Тененбаум в Орфия. Спяхме в колата. Бяхме убедени, че той се укрива някъде наоколо: познаваше района като петте си пръста, разполагаше с безброй връзки. Успяхме дори да се сдобием с разрешение за подслушване на телефона на неговата сестра Силвия Тененбаум, която живееше в Манхатън, а също и на ресторанта. Всичко се оказа напразно. След три седмици подслушването беше прекратено поради прекомерни разходи. Полицаите, които майорът беше прикрепил към нас, заминаха по други задачи.

– Нима може да има по-важен приоритет от ареста на извършителя на четворно убийство? – протестирах аз пред майор Маккена.

– Дерек, отпуснах ти неограничени средства за цели три седмици – отвърна ми той. – Сам знаеш, че тази история може да продължи месеци наред. Трябва да проявим търпение, в края на краищата все ще го заловим.

Тед Тененбаум ни се беше изплъзнал и избягал в неизвестна посока. Двамата с Джеси почти не спяхме: искахме да го открием, да го арестуваме, за да приключим случая.

Докато нашите издирвания тъпчеха на място, ремонтът на „Малката Русия“ напредваше с бързи темпове. Дарла и Наташа смятаха, че ще могат да открият ресторанта до края на годината.

От известно време обаче между тях бяха възникнали търкания. Причина беше статия, публикувана в един вестник в Куинс. Обитателите на квартала бяха заинтригувани от названието на ресторанта, а минувачите, спрели да зададат някой въпрос на собственичките, неизменно попадаха в плен на техния чар. Не след дълго всички говореха за „Малката Русия“. Случаят привлече вниманието на един журналист, който поиска разрешение да публикува статия. Той пристигна, придружен от фотограф, който направи серия снимки, на една от които Наташа и Дарла позираха пред ресторанта. Ала когато няколко дни по-късно статията излезе, те с изумление откриха, че към нея има една-единствена снимка на Наташа, сама, препасала работна престилка с логото на ресторанта. Под нея пишеше: Наташа Дарински, собственичка на „Малката Русия“.

Самата Наташа нямаше никаква вина, но Дарла се почувства ужасно засегната от тази случка, която за пореден път показваше възхитата, която Наташа предизвикваше у хората. Когато тя влезеше някъде, всички забелязваха само нея.

До този момент всичко беше вървяло като по ноти, но оттук нататък между двете непрекъснато избухваха дрязги. Всеки път когато мненията им се разминаваха, Дарла не пропускаше да подхвърли:

– При всички случаи ще направим, както ти искаш. Наташа решава всичко, нали тя е госпожа собственичката!

– Дарла, колко още трябва да ти се извинявам заради тази шибана статия? Та аз нямам никаква вина. Дори не исках никой да публикува каквото и да било, преди да отворим ресторанта. Тогава това би било реклама.

– Аха, значи аз съм виновната?

– Изобщо не съм казала такова нещо.

Вечер ги заварвахме унили, посърнали. Двамата с Джеси виждахме как пред очите ни „Малката Русия“ е на път да затъне в калта.

Дарла вече беше против начинание, в което ще бъде засенчена от Наташа.

Що се отнася до Наташа, тя страдаше от това, че е Наташа, момиче, което неволно привлича всички погледи.

Беше много жалко. Двете разполагаха с всички възможности да осъществят един великолепен проект, за който бяха мечтали цели десет години и бяха работили здравата. Всички онези часове, прекарани в салона на „Блу Лагун“, всеки долар, скътан за бъдещия ресторант, времето, посветено на търсенето на подходящо място. Всичко това отиваше по дяволите.

Джеси и аз не искахме да им се месим. Последното събиране на четирима ни беше същинска катастрофа. Докато седяхме в кухнята на Наташа и опитвахме ястията, предвидени за менюто на „Малката Русия“, аз допуснах непростим гаф. Вкусих прословутия сандвич с говеждо и онзи специален сос. Той толкова ми хареса, че за нещастие го нарекох „сос Наташа“. Дарла веднага избухна:

– Сос Наташа? Значи, така ще се нарича оттук нататък? Защо не вземете да прекръстите и ресторанта „При Наташа“?

– Няма никакъв сос Наташа – опита се да я успокои приятелката ѝ. – Това е нашият ресторант, на нас двете, и ти чудесно знаеш това.

– Не, не го знам, Наташа! Имам чувството, че съм обикновена служителка и изпълнявам твоите нареждания. Госпожата решава всичко.

При тези думи тя излезе и затръшна вратата.

Ето защо, когато няколко седмици по-късно те ни предложиха да отидем с тях в печатницата, за да изберем оформлението на менюто, двамата с Джеси отказахме. Не съм сигурен дали въобще се интересуваха от мнението ни, или се надяваха да ни използват като помирители. Само че нито Джеси, нито аз имахме намерение да се бъркаме в техните отношения.

Денят беше четвъртък, 13 октомври 1994 година. Тогава всичко пропадна.

В ранния следобед аз и Джеси бяхме в кабинета и хапвахме сандвичи, когато някой го потърси по телефона. Беше Наташа. Плачеше. Обаждаше се от някакъв ловно-рибарски магазин в Лонг Айлънд.

– Двете с Дарла се скарахме в колата, докато отивахме към печатницата – обясни му тя. – По едно време тя внезапно спря и ме изхвърли навън. Чантата ми остана в колата, загубих се, без пари съм.

Джеси ѝ каза да не мърда оттам и че ще отиде да я вземе. Реших да го придружа. Заварихме клетата Наташа, обляна в сълзи. Помъчихме се да я успокоим, обещавахме ѝ, че в края на краищата всичко ще се уреди, но тя непрекъснато повтаряше, че за нея с ресторанта е свършено, че не иска да чува повече за него.

За малко се разминахме с Дарла, която се бе завърнала да прибере приятелката си: ненавиждала се за стореното и била готова на всичко, само и само тя да ѝ прости. След като не открила Наташа, спряла пред ловно-рибарския магазин, който стърчал самотно край пътя. Собственикът ѝ обяснил, че видял разплакана млада жена, на която позволил да се обади по телефона, след което двама мъже пристигнали и я взели със себе си. „Те току-що заминаха – казал ѝ той, – няма и минута.“

Мисля си, че за малко Дарла щеше да ни завари пред магазина и тогава всичко щеше да бъде различно.

Бяхме напът за дома на Наташа, когато по радиостанцията ни съобщиха, че Тед Тененбаум е бил забелязан на една бензиностанция недалеч от нас.

Грабнах микрофона и съобщих на централата нашето местонахождение. Джеси извади сигналната лампа и я лепна на покрива, след което включи сирената.

0

ВЕЧЕРТА НА ПРЕМИЕРАТА

Събота, 26 юли 2014 година

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Събота, 26 юли 2014 г.

Денят на премиерата

Денят, когато всичко пропадна.

Часът беше 17 и 30. Скоро вратите на Големия театър щяха да се разтворят. Блокираната от полицията главна улица беше почерняла от народ. Цареше неописуемо вълнение. Сред тълпата журналисти, любопитни и продавачи на сувенири притежателите на билети едва си пробиваха път до предпазните заграждения, които все още препречваха достъпа до театъра. Несполучилите да се сдобият със заветните места за премиерата, издигаха над главите на множеството саморъчно направени плакати, предлагайки баснословни суми срещу един билет.

Новинарските канали вече бяха излъчили пряко пристигането на актьорите, поставени под строга охрана. Преди да мине през служебния вход, всеки от тях биваше щателно претърсван и проверяван с детектор за метал.

Полицията монтираше подобни детектори и на главния вход. Публиката изгаряше от нетърпение. След по-малко от два часа щеше да започне първото представление на „Черната нощ“. Най-сетне предстоеше да бъде разкрита самоличността на човека, извършил четворното убийство през 1994 година.

В архива на „Орфия Кроникъл“ Дерек, Ана и аз се готвехме на свой ред да се отправим към Големия театър. Обречени бяхме да видим с очите си комичния триумф на Кърк Харви. Предишната вечер майор Маккена ни беше предупредил да не се доближаваме до него. „Вместо да се занимавате с Харви – каза той на мен и на Дерек, – най-добре би било да разкриете истината и да приключите това разследване.“ Не беше справедлив. Бяхме работили неуморно до последната минута, но за нещастие, без особен успех. Защо е била убита Меган Падалин? Кой би могъл да има основателна причина да премахне една обикновена жена?

Майкъл Бърд ни оказа ценна помощ и прекара една безсънна нощ заедно с нас. Успя да събере всичко, с което разполагаше, за Меган Падалин, за да можем да очертаем нейната биография. Родена бе в Питсбърг и завършила литература в малък университет в щата Ню Йорк. За кратко бе живяла в Ню Йорк, след което се бе установила през 1990 година в Орфия заедно със своя съпруг Самюъл, инженер в завод недалеч от града. Скоро след пристигането беше започнала работа в книжарницата на Коди.

Какво би могло да се каже за съпруга Самюъл Падалин, който неочаквано се беше появил в Орфия, за да участва в представянето на пиесата? След убийството на жена си, той се бе преместил в Саутхемптън и бе създал ново семейство.

Самюъл Падалин също изглеждаше съвсем обикновен. Нямаше съдебно досие и беше доброволец в редица сдружения. Втората му съпруга, Кели Падалин, беше лекар. Имаха две деца, на 10 и 12 години.

Възможно ли беше да има някаква връзка между Меган Падалин и Джеремая Фолд? Или дори между Самюъл Падалин и Джеремая?

Телефонирахме на специален агент Грейс от ATF, но фамилията Падалин не му говореше нищо. Нямахме възможност да разпитаме Костико, защото той все още се укриваше. Ето защо се обърнахме към Вирджиния Паркър, певица в клуба, която имаше дете от Джеремая Фолд, но и тя ни увери, че никога не е чувала за Самюъл или за Меган Падалин.

Никой с никого нямаше каквато и да било връзка. Струваше ни се едва ли не неправдоподобно. В момента, когато театърът щеше да разтвори врати, ние започвахме да се питаме дали не става въпрос за две различни разследвания.

– От една страна, убийството на Меган, а от друга – историите около Гордън и Джеремая Фолд – каза замислено Дерек.

– С тази подробност, че засега не сме открили никаква връзка между Гордън и Джеремая Фолд – отбелязах аз.

– Да, но в пиесата на Харви определено става въпрос за Джеремая Фолд – напомни ни Ана. – Аз мисля, че всичко е свързано.

– Ако добре те разбирам, всичко е свързано, но налице няма никаква връзка – обобщи положението Майкъл. – Вашата история е същинска китайска главоблъсканица.

– На кого го казваш! – въздъхна Ана. – Към това можем да прибавим и убийството на Стефани. Дали става въпрос за един и същ извършител?

В опит да се измъкне от тази бъркотия, Дерек предложи:

– Нека се поставим на мястото на убиеца. Ако аз бях той, как бих постъпил днес?

– Вече щях да съм далеч оттук – отвърнах аз. – Във Венесуела или някоя друга страна, с която нямаме спогодба за екстрадиция. Или пък щях да се опитам да попреча на представлението.

– Да попречиш на представлението ли? – зачуди се Дерек. – Та нали залата беше претърсена основно с помощта на кучета и всички влизащи биват проверявани?

– Смятам, че ще бъде там – настоях аз. – Мисля, че убиецът ще бъде в залата, сред нас.

Решихме да отидем в Големия театър и да наблюдаваме зрителите, докато влизат в сградата. Възможно бе да забележим необичайно поведение. Или пък да разпознаем нечие лице. Същевременно искахме да научим какво крои Кърк Харви. Ако успеехме да разберем името на убиеца, преди то да бъде произнесено от някой актьор, щяхме да имаме известна преднина.

Единственият начин да проникнем в главата на Харви беше да се доберем до материалите, с които бе разполагал. И по-конкретно до досието, което той криеше някъде. Изпратихме Майкъл Бърд в „Езерен Палас“ да претърси в негово отсъствие стаята му.

– Каквото и да открия, то няма да има доказателствена стойност – напомни ни той.

– Не са ни нужни доказателства – каза Дерек. – Трябва ни име.

– А как бих могъл да проникна до етажите? – запита Майкъл. – Хотелът е фрашкан с ченгета.

– Покажете си пропуска за пиесата и кажете, че Кърк Харви ви изпраща да вземете негови вещи. Ще се обадя да предупредя за вашето пристигане.

Полицаите нямаха нищо против да пуснат Майкъл в хотела, но управителят се колебаеше дали да му даде ключа от стаята.

– Господин Харви изрично ни предупреди, че никой не бива да влиза в неговата стая – обясни той.

След като Майкъл настоя, твърдейки, че самият Харви го е изпратил да вземе тетрадка с бележки, управителят все пак реши да го придружи.

В стаята цареше образцов ред. Когато влезе под недоверчивия поглед на управителя, отначало Майкъл не откри никакъв документ. Нито една книга, нито един лист с бележки. Провери в бюрото, прерови всички чекмеджета, дори нощното шкафче. Никъде нищо. Накрая дори надникна в банята. „Никак не ми се вярва господин Харви да оставя своите тетрадки в банята“, отбеляза раздразнено управителят.

– В стаята на Харви няма нищо – съобщи ни Майкъл, когато се присъедини към нас във фоайето на Големия театър, след като бе преминал през безкрайните проверки на входа.

Часът беше 19 и 30. След половин час представлението трябваше да започне. Така и не успяхме да вземем преднина пред Харви. Предстоеше ни да чуем името на убиеца от устата на актьорите заедно с останалите зрители. Тревожеше ни мисълта как ще реагира той, ако се намира в залата.

* * *

Часът беше 19 и 58. Зад кулисите, няколко минути преди да излязат на сцената, Харви бе събрал актьорите в коридора, който водеше към гримьорните. Пред него бяха Шарлот Браун, Дакота и Джери Идън, Самюъл Падалин, Рон Гъливър, Мета Островски, Стивън Бергдорф и Алис Филмор.

– Приятели – каза им той, – надявам се, че сте готови да изпитате трепета на триумфа и на славата. Вашето изпълнение, уникално в цялата история на театъра, ще разтърси цялата нация.

* * *

Двайсет часът.

Залата потъна в мрак. Зрителите веднага притихнаха. Напрежението едва ли не придоби плът. Спектакълът започваше. Тримата с Дерек и Ана бяхме прави зад последния ред, всеки застанал до една от вратите.

Кметът Браун излезе на сцената за речта по откриването. Сетих се за откъса от видеозаписа на същия момент, но преди двайсет години, който Стефани Мейлър беше оградила с флумастер.

След няколко общи фрази кметът приключи своето слово с думите: „Това е фестивал, който ще остане запечатан в паметта на всички нас. Нека представлението започне“. Сетне слезе от сцената и седна на първия ред. Завесата се вдигна. Публиката изтръпна.

На сцената Самюъл Падалин е в ролята на мъртвеца, а редом с него Джери е полицай. В един ъгъл Стивън и Алис, всеки с автомобилен волан в ръцете, представят изнервени шофьори. Дакота пристъпва плахо. Тогава Харви обявява:

Зловеща нощ. Вали дъжд. На извънградския път движението е парализирано: оформило се е грамадно задръстване. Ядосани водачи натискат клаксоните.

Клаксоните не се чуват, но докато се преструват, че ги натискат, Стивън и Алис се карат. „Алис, трябва да направиш аборт! – Никога! Стивън, това е твое дете и трябва да поемеш отговорност.“

Харви продължава:

Млада жена върви по банкета край спрените коли.

Младата жена (Дакота) : Какво се е случило?

Полицаят (Джери): Един убит. Пътно произшествие с мотоциклет.

Младата жена: Произшествие с мотоциклет ли?

Полицаят: Да, ударил се е с пълна скорост в крайпътно дърво. Смазан е на пита.

Зрителите са замръзнали на местата си. Харви изкрещява: „Мъртвешки танц!“ След него актьорите възкликват: „Мъртвешки танц!“ „Мъртвешки танц!“. Островски и Рон Гъливър се появяват по слипове и публиката избухва в смях.

Гъливър притиска към гърдите си препарирана росомаха и декламира: „Росомахо, прекрасна росомахо, спаси ни от тъй близкия край!“. Целува животното и го захвърля на земята. Островски разперва ръце и като се опитва да не обръща внимание на смеха, който идва откъм залата, на свой ред произнася:

Dies iræ, dies illa,

Solvet sæclum in favilla!

В този момент забелязвам, че листовете, които обичайно държи Харви, не са в ръцете му. Отивам при Дерек.

– Харви беше казал, че ще раздава репликите на актьорите сцена по сцена, но в ръцете си не държи нищо.

– Какво означава това?

Сцената с песента на Шарлот в клуба тъкмо започва, когато ние напускаме тичешком залата и се вмъкваме зад кулисите. Откриваме, че гримьорната на Харви е заключена. С ритник разбиваме вратата. Виждаме на бюрото полицейското досие, но преди всичко прословутата купчина листове. Започваме да ги разгръщаме. Отгоре са изиграните вече сцени, а след бара идва ред на Меган, която излиза сама и обявява:

Часът на истината настъпи. Името на убиеца е…

Изречението завършва с многоточие. След това няма нищо. Празни страници. Дерек отначало се стъписа, след което възкликна:

– О, боже мой, Джеси! Ти беше прав! Харви няма никаква представа кой е убиецът: просто очаква той да се издаде сам, като прекъсне представлението.

В същия този момент Дакота пристъпваше сама на сцената. С пророчески глас тя обяви: Часът на истината настъпи.

Двамата с Дерек на бегом излязохме от гримьорната: трябваше да прекратим спектакъла, преди да се е случило нещастие. Твърде късно. Залата потъна в пълен мрак. Черната нощ. Осветена остана само сцената. Дакота започна: Името на убиеца е…

Неочаквано се разнесоха два изстрела. Дакота се строполи като подкосена.

Публиката започна да крещи. Двамата с Дерек извадихме оръжията си, викайки по радиотелефоните: „Стрелба! Стрелба“. Осветлението в залата се включи. Настъпи всеобща паника. Ужасените зрители се трупаха пред изходите. В блъсканицата така и не успяхме да открием стрелеца. Ана също не го бе забелязала. Невъзможно бе да възпрем човешката вълна, макар че убиецът беше някъде там. А вероятно бе успял вече да избяга.

Дакота лежеше по средата на сцената и се гърчеше в конвулсии. Навсякъде имаше кръв. Джери, Шарлот и Майкъл се суетяха около нея. Джери не спираше да крещи. Притиснах раните, за да спра кръвоизлива, а Дерек викаше по радиотелефона: „Има прострелян! Изпратете помощ на сцената!“.

Вълната зрители заля главната улица, сеейки паника, която полицията не можеше да овладее. Хората крещяха. Говореше се за покушение.

Стивън и Алис успяха да се измъкнат и се добраха до малък безлюден парк. Спряха, за да си поемат дъх.

– Какво се случи? – запита изплашената Алис.

– Изобщо не знам – отвърна Стивън.

Алис огледа улицата. Не се виждаше жива душа. Явно доста се бяха отдалечили. Стивън си даде сметка, че сега е моментът. Алис беше с гръб към него. Той вдигна един камък и с все сили я удари по главата. Черепът ѝ изпращя и тя рухна на земята. Мъртва.

Ужасен от стореното, Стивън захвърли камъка и отстъпи, без да снема поглед от неподвижното тяло. Повръщаше му се. Озърна се изплашено. Наоколо нямаше хора. Никой не го бе видял. Той завлече тялото на Алис в храстите и побягна с все сили към „Езерен Палас“.

Главната улица се огласяше от викове и сирени. Непрекъснато пристигаха линейки.

Настъпил бе пълен хаос.

Настъпила бе Черната нощ.

АНА КЕНЪР

Петък, 21 септември 2012 година. Денят, когато всичко пропадна.

До този момент нещата вървяха добре. В професионалния и в емоционалния ми живот с Марк. Бях инспекторка в управлението на 55-и район. Марк беше адвокат в кантората на баща ми и успешно работеше с клиенти от бизнеса, което му осигуряваше значителни доходи. Обичахме се. Бяхме щастлива двойка. На работа и у дома. Щастливи младоженци. Имах дори усещането, че сме по-щастливи и честити от повечето млади семейства, които познавахме и с които правех сравнение.

Мисля си, че първата сянка, която се спусна над нашата връзка, беше постъпването ми в полицията. Там скоро показах възможностите си на терен и моите началници ме назначиха като парламентьор в екип, който се занимаваше с вземането на заложници. Минах блестящо тестовете за тази длъжност.

Отначало Марк не разбра в какво се състоят новите ми задължения. До момента, когато, през 2012 година, без мое съгласие ме показаха по телевизията по време на операция за освобождаване на заложници в един супермаркет. Появих се на екрана с бронежилетка над черната униформа и балистична каска в ръце. Репортажът бързо стигна до семейството и до приятелите ни.

– Смятах, че си парламентьорка – каза ми Марк, видимо изплашен от онова, което бе видял на повторението.

– Такава съм – уверих го аз.

– По вида ти личеше, че по-скоро действаш, отколкото говориш.

– Марк, това е екип за намеса при вземане на заложници. Такива случаи не се решават с йога упражнения.

Угрижен, той мълча известно време. Наля си питие, изпуши няколко цигари, сетне дойде да ми каже:

– Не съм сигурен дали бих могъл да издържа, ако продължиш да вършиш тази работа.

– Когато се ожени за мен, беше наясно с рисковете на моята професия.

– Не, когато се запознахме, ти беше инспекторка. Изобщо не се занимаваше с тези глупости.

– Защо глупости? Марк, та ние спасяваме хора.

Напрежението между нас нарасна, след като някакъв побъркан застреля двама полицаи, докато пиели кафе в служебната кола, паркирана в Бруклин с отворен прозорец.

Марк все повече се тревожеше. Когато излизах сутрин, той ми казваше: „Надявам се да се видим тази вечер.“ Минаха месеци. Постепенно намеците не се оказаха достатъчни: Марк стана по-настоятелен и дори ми подхвърли идеята за професионална преквалификация.

– Ана, защо не дойдеш да работиш при мен в адвокатската кантора? Би могла да ми помагаш при сложните случаи.

– Да ти помагам ли? Искаш да стана твоя асистентка? Дори не смяташ, че бих могла самостоятелно да се занимавам с дела? Трябва ли да ти напомням, че съм дипломиран адвокат, също като теб?

– Не слагай в устата ми думи, които не съм казал. Все пак ти би трябвало да погледнеш в по-далечна перспектива, да постъпиш някъде на половин работно време.

– Защо на половин работно време?

– Ана, нали нямаш намерение, когато ни се родят деца, по цели дни да бъдеш далеч от тях?

Родителите на Марк се бяха грижили предимно за кариерата си и през детството му почти не му бяха обръщали внимание. В душата му това бе оставило рана, която той се опитваше да излекува, като работеше усилено с надеждата сам да осигури семейството си и да даде възможност на жена си да си остане у дома.

– Марк, нямам никакво намерение да ставам домакиня. Това също ти беше известно, когато се ожени за мен.

– Но вече изобщо не е нужно да работиш. Аз печеля достатъчно!

– Харесвам професията си. Съжалявам, че това до такава степен не ти харесва.

– Обещай ми да размислиш.

– Не, Марк! Но не се притеснявай, ние няма да бъдем като родителите ти.

– Не намесвай моите родители!

Той обаче намеси моя баща, като му се довери. За моя изненада веднъж, когато бяхме само двамата, баща ми заговори на тази тема. Беше прословутият петък, 21 септември. Спомням си този ден: яркото слънце на циганското лято озаряваше Ню Йорк, а термометърът надвишаваше двайсет градуса. Не бях на работа и отидох да обядвам заедно с баща ми на терасата на малък италиански ресторант, който и двамата харесвахме. Заведението се намираше доста далеч от неговата кантора и аз веднага си помислих, че щом ме кани там през седмицата, значи има намерение да води с мен сериозен разговор.

И наистина, когато седнахме на масата, той веднага ми каза:

– Ана, скъпа, известно ми е, че имаш семейни проблеми.

В този момент тъкмо отпивах от чашата вода и едва не се задавих.

– Тате, мога ли да знам кой ти е казал подобно нещо? – запитах го.

– Твоят съпруг. Сама знаеш колко се тревожи за теб.

– Вече бях на тази работа, когато се запознахме с него.

– Значи, си готова да пожертваш всичко в името на полицейската професия?

– Обожавам работата си. Мога ли да разчитам все пак на известно уважение към моя избор?

– Всеки ден рискуваш живота си!

– Тате, та нали може да ме блъсне автобус на излизане от този ресторант?

– Не си играй с думите, Ана. Марк е страхотно момче, не се подигравай с чувствата му.

Същата вечер между мен и Марк избухна страшен скандал.

– Не мога да повярвам, че си отишъл да плачеш на рамото на баща ми! – скарах му се аз. – Нашите отношения трябва да си останат между нас!

– Надявах се все пак баща ти да те вразуми. Той единствен има известно влияние върху теб. Но всъщност излиза, че ти мислиш само за себе си. Ана, не бъди такава егоистка.

– Обичам професията си, Марк! И съм добра полицайка! Толкова ли е трудно да го разбереш?

– А ти би ли могла да разбереш, че вече не издържам да се боя за теб всеки божи ден? Да треперя, когато телефонът ти звънне през нощта и ти излезеш по спешност?

– Бъди честен: това изобщо не се случва толкова често.

– Но все пак се случва. Трябва да признаеш, че тази професия е опасна и не е за теб?

– Откъде знаеш, че не е за мен?

– Зная го и толкова.

– Питам се как можеш да бъдеш толкова глупав…

– Баща ти е съгласен с мен!

– Само че аз не съм омъжена за баща си, Марк! Изобщо не ми пука какво мисли той!

В този момент телефонът ми започна да звъни. Видях върху екрана лицето на моя шеф. Толкова късно очевидно случаят беше спешен и Марк моментално го разбра.

– Ана, моля те, не отговаряй на това обаждане.

– Търси ме моят началник.

– В отпуск си.

– Именно. Щом ме търси, значи е нещо важно.

– Мамка му, нима ти си единственият полицай в този град?

Поколебах се за момент. Сетне отговорих.

– Ана – чух в слушалката гласа на шефа, – взети са заложници в една бижутерия на ъгъла на Медисън Авеню и Петдесет и седма улица. Кварталът е блокиран. Нуждаем се от парламентьор.

– Добре – отвърнах аз, докато записвах адреса върху лист хартия. – Как се нарича бижутерията?

– Бижутерия „Сабар“.

Затворих и грабнах чантата с моите вещи, която държах винаги готова до вратата. Исках да целуна Марк, но той беше отишъл в кухнята. Въздъхнах и излязох. Отвън зърнах съседите през прозореца на тяхната трапезария, които тъкмо приключваха вечерята. Изглеждаха щастливи. За пръв път си помислих, че другите семейства без съмнение са по-честити от нашето.

Качих се в колата без отличителни знаци, включих сигналните лампи и потеглих в нощта.

ДЕРЕК СКОТ

Четвъртък, 13 октомври 1994 година. Денят, когато всичко пропадна.

За броени минути стигнахме до бензиностанцията. Тененбаум не биваше в никакъв случай да ни се изплъзне.

До такава степен бяхме улисани в преследването, че съвсем бях забравил за Наташа, която се беше сгушила на задната седалка. Джеси следеше ситуацията по радиостанцията и ми даваше указания.

Отначало поехме по шосе 101, сетне по 107. Две патрулни коли следваха Тененбаум, който правеше всичко възможно да се измъкне.

– Продължавай направо, след това завий по шосе 94 – напътстваше ме Джеси. – Ще го пресрещнем и ще му преградим пътя.

Увеличих още повече скоростта, за да взема преднина, и излязох на шосе 94. Ала тъкмо когато стигнахме до разклона за шосе 107, черната камионетка на Тененбаум с логото на задното стъкло мина пред нас. Едва успях да го мярна на волана.

Подкарах след него. Бях успял да изпреваря патрулите. Решен бях да не го изпусна. Не след дълго видяхме пред нас очертанията на големия мост над река Сърпънт. Сега вече карахме едва ли не броня до броня. Натиснах газта и почти се изравних с него. Отсреща не се виждаше нищо.

– Ще се опитам да го притисна до парапета на моста.

– Отлично – каза Джеси. – Давай!

В момента, когато тръгнахме по моста, завих рязко и ударих задницата на камионетката на Тененбаум, който загуби управление и се блъсна в мантинелата. Тя обаче не го спря, а поддаде и той полетя в бездната. Така и не успях да ударя спирачки.

Камионетката на Тед Тененбаум падна в реката. Нашата кола също.

ТРЕТА ЧАСТ - Извисяване

1

НАТАША

Четвъртък, 13 октомври 1994 година

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Четвъртък, 13 октомври 1994 г.

Този ден, докато преследваме Тед Тененбаум, Дерек губи управление, парапетът на моста поддава и виждам на забавен каданс как летим към реката. Все едно за миг времето спря. Гледам как повърхността на водата приближава към предното стъкло. Струва ми се, че падането продължава десетки минути, докато всъщност всичко става за секунди.

В момента, когато докосваме водата, откривам, че не съм сложил предпазния колан. От удара главата ми се блъсва в жабката. Изпадам в черна дупка. Пред очите ми преминава целият ми живот. Връщам се в миналите години.

Ето ме през седемдесетте, когато бях деветгодишен и след смъртта на баща ми двамата с мама се преместихме в Риго Парк, за да бъдем по-близо до баба и дядо. Наложи се мама да работи повече, за да свързваме двата края, и понеже не искаше да оставам дълго сам след училище, трябваше след часовете да отивам при баба и дядо, които живееха на същата улица, където се намираше началното училище. Оставах там, докато мама дойде да ме прибере.

Обективно погледнато баба и дядо бяха ужасни, но аз бях привързан към тях и много ги обичах. Не бяха нито нежни, нито любезни и преди всичко не бяха в състояние да се държат нормално при каквито и да било обстоятелства. Любимата фраза на дядо беше „Банда тъпаци!“. Баба пък казваше „Лайняна работа!“. По цял ден те ругаеха като двойка съсухрени папагали.

На улицата навикваха децата и сипеха обиди срещу минувачите. Отначало се чуваше: „Банда тъпаци!“. След това идваше ред на баба ми: „Лайняна работа!“.

В магазините постоянно тормозеха продавачите. „Банда тъпаци“, издаваше своята присъда дядо. „Лайняна работа!“, пригласяше му баба.

В супермаркета безцеремонно пререждаха всички. Когато клиентите протестираха, дядо им отвръщаше: „Банда тъпаци!“. Ако пък им отстъпваха заради възрастта им, дядо все пак не забравяше да ги възнагради с „Банда тъпаци!“. След като касиерът сканираше баркодовете на покупките и съобщеше колко струват, баба му казваше: „Лайняна работа!“.

На Хелоуин, когато децата допуснеха фаталната грешка да позвънят на тяхната врата, за да си поискат бонбони, дядо отваряше с трясък и крясваше: „Банда тъпаци!“, а след това баба плисваше в лицата им кофа ледена вода и ги възнаграждаваше с „Лайняна работа!“. Мъниците се разбягваха, измокрени до кости по скованите от зимата нюйоркски улици, обречени в най-добрия случай на настинка, а в най-лошия на пневмония.

Баба и дядо притежаваха навиците на хора, познали глада. В ресторанта баба не пропускаше да изпразни съдържанието на панерчето за хляб в чантата си. Дядо веднага караше сервитьора отново да го напълни, след което баба продължаваше да попълва запасите. Виждали ли сте някога старци, на които сервитьорът заявява: „Ако поискате още хляб, ще ви го включим в сметката“? Аз съм виждал. Следваше доста смущаваща сцена. „Лайняна работа!“, просъскваше му баба с беззъбата си уста. „Банда тъпаци!“, добавяше дядо и му хвърляше филиите хляб в лицето.

Разговорите на майка ми с нейните родители се свеждаха до забележки от рода на „Престанете най-сетне!“, „Дръжте се прилично!“ или „Моля ви, срам ме е от вас!“ и „Недейте поне пред Джеси!“. Често, когато си тръгвахме от тях, мама споделяше, че се срамува от своите родители. Аз обаче не виждах в какво мога да ги упрекна.

Преместването ни в Риго Парк предполагаше и смяна на училището. Няколко седмици след появата ми в новия клас един съученик ми заяви: „Ти се казваш Джеси… като Джесика!“. Достатъчен беше четвърт час новото ми прозвище да получи широко разпространение. По цял ден бях принуден да слушам подмятания от рода на „Момичето Джеси!“ или „Мацката Джесика!“.

Същия ден, съсипан от унижение, се върнах от училище разплакан.

– Защо плачеш? – запита ме грубо дядо още от прага. – Мъжете не плачат, правят го само момичетата.

– Децата в училище ме наричат Джесика – оплаках се аз.

– Ето на, сам виждаш, че имат право.

После той ме отведе в кухнята, където баба ми приготвяше закуската.

– Тоя пък защо циври? – запита го тя.

– Защото съучениците му го наричали момиче.

– Пфу! Мъжете, които плачат, са момичета – отсъди баба.

– Видя ли! – каза дядо. – Всички сме на едно мнение.

Понеже бях все така омърлушен, баба и дядо ми дадоха няколко уместни предложения.

– Вземи ги набий! – посъветва ме баба. – Не им се оставяй!

– Ами да, набий ги! – подкрепи я дядо, докато ровеше в хладилника.

– Мама не ми разрешава да се бия – отвърнах аз, за да им покажа, че възражението ми е основателно. – Може вие да поговорите с учителката?

– Говоренето е лайняна работа! – отсече баба.

– Банда тъпаци! – добави дядо, който най-сетне беше открил парчето шунка в хладилника.

– Удари дядо си в търбуха – заповяда ми баба.

– Да, ела да ме удариш в търбуха! – въодушеви се дядо, докато от устата му хвърчаха парченца от шунката, която лакомо дъвчеше.

Аз решително отказах.

– Ако не го направиш, значи наистина си момиченце! – предупреди ме дядо.

– Какво предпочиташ, да удариш дядо или да бъдеш момиченце? – запита ме баба.

Изправен пред подобен избор, аз казах, че предпочитам да бъда момиченце, но не да причиня болка на дядо, и тогава двамата цял следобед ме наричаха „момиченце“.

На другия ден, когато отново отидох у тях, на масата в кухнята ме очакваше подарък. Върху лепенката отгоре пишеше За Джесика. Отворих пакета и намерих вътре руса момичешка перука.

– Отсега нататък ще носиш тази перука и ще те наричаме Джесика – обясни ми ухилено дядо.

– Не искам да бъда момиченце – възпротивих се аз, докато той ми нахлупваше перуката върху главата.

– Ами че докажи обратното – обади се предизвикателно баба. – Ако не си момиченце, значи ще можеш да извадиш покупките от багажника на колата и да ги подредиш в хладилника.

Побързах да изпълня задачата. Само че след като приключих и поисках да си сваля перуката, за да си върна достойнството на момче, баба ми заяви, че свършеното от мен не е достатъчно. Нужно било друго доказателство. Едва след два дни, през които подредих гаража, подготвих за седмица напред лекарствата, които приемаше дядо, взех дрехите от химическото чистене, като платих с джобните си пари, измих купчината мръсни чинии и лъснах всички обувки в къщата, осъзнах, че всъщност Джесика е невръстна пленница и робиня на своята баба.

Избавлението дойде след една случка в супермаркета, където отидохме с колата на дядо. Когато пристигнахме на паркинга, той, който бездруго беше некадърен шофьор, удари леко бронята на една кола, докато тя даваше заден ход. Двамата с баба излязоха да видят пораженията, а аз останах на задната седалка.

– Банда тъпаци! – кресна дядо на жената зад волана и на нейния съпруг, който оглеждаше каросерията.

– Внимавайте какво говорите, инак ще се обадя на полицията – разсърди се жената.

– Лайняна работа! – намеси се съвсем на място баба.

Разярена, жената се обърна към мъжа си, който мълчаливо търкаше с пръст бронята, за да разбере дали е одраскана, или само изцапана.

– Боже мой, Робърт, няма ли кажеш нещо? – подкани го тя.

Около двете коли започнаха да се събират любопитни, а през това време Робърт гледаше жена си, но все така не беше обелил дума.

– Госпожо – обърна се дядо към водачката, – я погледнете в жабката дали няма да намерите там топките на мъжа си.

Тогава въпросният Робърт се изправи и вдигна юмрук.

– Моите топки ли? Значи съм нямал топки? – възкликна той.

Видях, че се готви да удари дядо, и излязох, все така с перуката на главата. „Не докосвайте дядо!“, предупредих аз Робърт, който в суматохата видя русите ми кичури и възкликна:

– Това момиченце пък какво иска?

Наистина беше прекалено. Крайно време беше всички да разберат, че не съм момиченце.

– Ето ти топките! – креснах аз с детското си гласче, ударих го с юмрук на съответното място и той рухна на земята.

Баба ме грабна, хвърли ме на задната седалка, на свой ред се вмъкна в колата и дядо потегли с мръсна газ. „Банда тъпаци!“, „Лайняна работа!“, дочуха свидетелите на случилото се, след което записаха номера на нашата кола и се обадиха в полицията.

Това произшествие имаше няколко положителни последици. Една от тях бе появата в живота ми на Ефрам и Беки Дженсън. Те бяха съседи на баба и дядо, които бях виждал от време на време. Знаех, че понякога Беки пазарува за баба, а Ефрам прави малки услуги на дядо, когато например смяната на изгоряла крушка предполагаше уменията на еквилибрист. Знаех също така, че нямат деца, защото бях чул веднъж баба да пита:

– Нямате ли деца?

– Не – бе отвърнала Беки.

– Лайняна работа! – бе изпълненият със съчувствие коментар на баба.

Ала аз наистина се сближих с тях едва след инцидента с топките на Робърт и нашето спешно завръщане от супермаркета, когато у баба и дядо пристигна полиция.

– Да не би някой да е умрял? – запита от вратата дядо двамата полицаи.

– Не, господине. Ала изглежда вие и някакво момиченце сте замесени в произшествие на паркинга на търговския център в Риго.

– На паркинга на търговския център ли? – повтори възмутено дядо. – Кракът ми никога не е стъпвал там!

– Господине, кола, регистрирана на ваше име, идентична с тази, която е паркирана пред дома ви, по категорични свидетелства на неколцина очевидци е станала причина един мъж да бъде нападнат от русо момиченце.

– Тук няма руси момиченца – увери ги дядо.

Тъй като не бях в течение на случващото се, излязох да видя с кого разговаря дядо както си бях с перуката на главата.

– Ето го русото момиченце! – възкликна другият полицай.

– Аз не съм момиченце! – отвърнах му, като се постарах да удебеля гласа си.

– Не докосвайте моята Джесика! – кресна дядо и прегради с тяло вратата.

Тъкмо в този момент съседът Ефрам Дженсън се появи на сцената. Привлечен от глъчката, той приближи и извади полицейска значка. Така и не разбрах какво точно каза на двамата полицейски служители, но веднага ми стана ясно, че Ефрам е важен полицай. Достатъчно беше да размени няколко думи със своите колеги и те си тръгнаха, след като предварително поднесоха извиненията си на дядо.

От този ден нататък баба, която донякъде се страхуваше от властите и особено от униформи – резултат от преживяното в Одеса, – провъзгласи Ефрам за Праведник на света. В знак на благодарност тя всеки петък приготвяше чудесен сладкиш със сирене, чиято рецепта пазеше в тайна. След като се върнех от училище, аз веднага долавях уханието, което изпълваше кухнята, но предварително знаех, че не ми се полага нито едно парченце. След като опаковаше сладкиша, баба казваше: „Джеси, бягай да му го занесеш. Този човек е нашият Раул Валенберг!“. Отивах у семейство Дженсън, поднасях им сладкиша и както ми беше заръчано, обявявах: „Баба и дядо ви благодарят, че им спасихте живота“.

Тъй като ходех у тях всяка седмица, те започнаха да ме канят да остана за малко. Беки казваше, че сладкишът е огромен, а те са само двама, и въпреки протестите ми, отрязваше и ми поднасяше голямо парче, което изяждах в тяхната кухня с чаша мляко. Много харесвах и двамата: искрено се възхищавах от Ефрам, а у Беки откривах майчинската любов, която толкова ми липсваше, тъй като рядко виждах мама. Не след дълго Беки и Ефрам започнаха да ме канят на разходка през уикендите в Манхатън или да разглеждаме изложби. Това ми даваше възможност да прекарвам поне известно време далеч от баба и дядо. Всеки път когато чуех, че звънят на вратата и питат баба дали има нещо против да отида с тях, радостта ми нямаше граници.

Що се отнася до русото момиченце, което удря с юмрук разни чичковци по топките, то така и не беше открито. Ето как Джесика изчезна веднъж завинаги и вече не се налагаше да си слагам отвратителната перука. Понякога баба се объркваше и Джесика ненадейно изплуваше в съзнанието ѝ. По време на семейна вечеря, когато на масата имаше двайсетина души, тя, ни в клин, ни в ръкав, заявяваше:

– Джесика умря на паркинга пред един супермаркет.

Всички млъкваха. Сетне някой братовчед се осмеляваше да запита:

– Коя е Джесика?

– Вероятно някаква история от войната – обаждаше се друг.

Тогава всички изведнъж ставаха сериозни и в стаята се възцаряваше продължителна тишина, защото във фамилията не беше прието да се споменава за Одеса.

След случая с топките на Робърт дядо най-сетне реши, че наистина съм момче и дори храбро момче. За награда веднъж той ме заведе в задното помещение на една месарница кашер, където някакъв старец от Братислава даваше уроци по бокс. С магазина вече се занимаваше синът му, а той запълваше времето си, като учеше безплатно внуците на приятелите си да се бият с юмруци. Уроците всъщност се свеждаха до това да удряме късове разфасовано за продажба месо, докато той ни описваше с едва доловим акцент финала на шампионат по бокс в Чехословакия през 1931 година.

Така открих, че в Риго Парк живеят неколцина старци, които, под претекст че искат да бъдат заедно с внуците си, всеки следобед се измъкваха от семейното огнище и идваха в месарницата. Те сядаха на пластмасовите столове и без да свалят палтата си, пиеха горещо кафе без захар, а през това време сюрия подплашени деца биеха с юмруци увисналите от тавана късове месо. Когато останехме без сили, сядахме на пода и слушахме историите, които разказваше старецът от Братислава.

В продължение на месеци всеки следобед, при пълна тайна, аз ходех да тренирам бокс в месарницата. Постепенно за мен започна да се говори, че имам дарба на боксьор, и това накара шайката дядовци редовно да идват и да ме гледат в студеното помещение, като използваха случая да отворят някоя и друга доставена от Изток консерва пастет, който мажеха върху филии черен хляб. Чувах ги как ме насърчават: „Давай момче!“, „Удряй още по-силно!“. Дядо щеше да се пръсне от гордост и час по час повтаряше: „Това е моят внук“.

Бях получил заръка от дядо да не казвам нищо на мама за нашите нови занимания и знаех, че има право. Беше ме накарал да заменя русата перука с чисто нов спортен екип, който криех у тях, а баба всяка вечер го переше, за да бъде готов за следващия ден.

В продължение на месеци мама не научи нищо. До един априлски следобед, когато, след поредица хранителни отравяния, градските санитарни власти и полицията нахлуха в потъналата в мръсотия месарница. Спомням си как инспекторите влязоха в задното помещение и не повярваха на очите си, когато видяха група хлапета в боксьорски екипи, а до тях шайка старци, които пушеха и кашляха сред вонята на пот и на фасове.

– И вие продавате това месо, след като хлапетата са удряли по него? – запита недоверчиво един от полицаите.

– Разбира се! – отвърна невъзмутимо старецът от Братислава. – Така става по-крехко и лесносмилаемо. Имайте предвид, че преди това те си мият ръцете.

– Не е вярно – проплака едно от момченцата, – не си мием ръцете!

– Ти нямаш повече място в клуба по бокс – кресна му старецът от Братислава.

– Това боксов клуб ли е, или месарница? – учуди се друг полицай, който все още не можеше да асимилира видяното.

– По малко от двете – отвърна старецът от Братислава.

– Тук дори не е включена хладилната инсталация – възмути се инспекторът от санитарния контрол, който си водеше бележки.

– Навън бездруго е студено и държим прозорците отворени – беше отговорът.

Полицията се обади на мама. Тя обаче не можеше да напусне работното си място и затова се свърза със съседа Ефрам, който веднага дойде и ме прибра у тях.

– Ще остана с теб, докато дойде майка ти – каза ми той.

– Ти какъв полицай си? – запитах го аз.

– Инспектор съм в Криминалния отдел.

– Значи си важен инспектор?

– Да. Капитан съм.

Бях силно впечатлен. Сетне споделих с него тревогата си:

– Надявам се дядо да си няма неприятности с полицията.

– С полицията не – успокои ме той и се усмихна. – Но виж, с майка ти…

Предчувствието на Ефрам се оказа вярно. Мама дни наред се кара на дядо по телефона: „Тате, ти си се побъркал!“. Повтаряше му, че съм можел да се нараня, да получа отравяне или да ми се случи какво ли още не. Аз обаче бях страшно доволен: дядо, нека бъде светла паметта му, ми посочи пътя в живота. И не само що се отнася до бокса, защото благодарение на него, като по чудо, в живота ми се появи Наташа.

Това стана по-късно, когато бях навършил седемнайсет години. По онова време бях превърнал сутерена в дома на дядо и баба във физкултурен салон, пълен с гири, а от тавана висеше натъпкан с пясък боксов чувал. Тренирах там всеки ден. Веднъж баба ми каза: „Да махаш онези лайна от сутерена. Помещението ни трябва“. Когато я попитах за причините, тя ми обясни, че като добри хора щели да приютят някаква далечна братовчедка от Канада. Добри хора, друг път! Сигурно щяха да ѝ искат наем. Като компенсация ми предложиха да се преместя в гаража, където можех да продължа тренировките сред миризмата на масло и прахоляк. Дни наред проклинах тази дебела и воняща дърта братовчедка, като си я представях с космясала брадичка, гъсти вежди, жълти зъби, лош дъх в устата и облечена в дрипи от съветско време. На всичко отгоре в деня на нейното пристигане трябваше да отида да я посрещна на гара „Джамайка“ в Куинс, където спираше влакът от Торонто.

Дядо ме накара да взема със себе си табела с нейното име, написана на кирилица.

– Не съм ѝ личен шофьор! – възмущавах се аз. – Остава да ме накараш да си сложа и фуражка!

– Без табела никога няма да я откриеш!

Тръгнах ядосан, като все пак взех табелата, но се зарекох да не прибягвам до нея.

Когато влязох в претъпканата с пътници чакалня на гара „Джамайка“ и заговорих няколко залутали се в блъсканицата старици, никоя от които не се оказа отвратителната братовчедка, се видях принуден да вдигна нелепото парче картон.

Спомням си мига, в който я видях. Двайсетина годишно момиче със засмени очи, разкошни къдрици и блестящи зъби застана пред мен и погледна табелата.

– Обърнал си надписа наопаки – каза ми тя.

– Теб пък какво ти влиза в работата? Да не би да си полицайка, която следи за табелите?

– Не говориш ли руски?

– Не – отвърнах аз, като все пак обърнах табелата.

– Красавчик – подхвърли ми закачливо момичето.

– Какво каза? – запитах я сърдито аз.

– Аз съм Наташа – усмихна се тя. – Името ми е написано на твоята табела.

Така в моя живот се появи Наташа.

* * *

В деня, когато Наташа пристигна у дядо и баба, нашето битие коренно се преобрази. Онази, която си бях представял като отвратителна дъртачка, се оказа прелестна и очарователна девойка, пристигнала да изучава готварско изкуство в Ню Йорк.

Покрай нея навиците ни бързо се промениха. Тя окупира всекидневната, където никой не влизаше, и след лекциите се настаняваше там да учи. Сгушваше се на канапето с чаша чай и запалваше ароматни свещи, които изпълваха въздуха с вълшебно ухание. Стаята, която дотогава изглеждаше унила, се превърна в желано място за всички ни. Когато се върнех от училище, заварвах там Наташа, забила нос в папките със записки, а срещу нея, настанили се във фотьойлите, баба и дядо пиеха чай и с благоговение я съзерцаваха.

Когато не беше във всекидневната, тя готвеше. Нямаше значение дали е ден, или нощ. Къщата се изпълваше с напълно непознати за мен миризми. В кухнята непрекъснато се приготвяха някакви ястия, а хладилникът пращеше от продукти. Когато Наташа готвеше, баба и дядо сядаха на малката маса, лапаха от пълните чинии, които тя поставяше пред тях, без да снемат от нея пълни с възхита погледи.

Помещението в сутерена, който стана нейна стая, тя превърна в малък дворец, обзаведен в топли цветове, където постоянно димеше тамян. Прекарваше там уикендите, поглъщайки цели планини от книги. Често слизах пред нейната врата, любопитен да разбера какво се случва отвъд, но все не смеех да почукам. Накрая баба ме виждаше да се мотая из къщи и ми се скарваше: „Престани да безделничиш – казваше ми тя и пъхваше в ръцете ми поднос с димящ самовар и току-що извадени от фурната бисквити. – Прояви малко любезност и занеси това на нашата гостенка!“.

Бързах да сляза долу с ценния товар, а през това време баба ме гледаше усмихната и разнежена, защото не забелязвах, че е поставила върху подноса две чаши.

Почуквах на вратата и когато Наташа ме канеше да вляза, сърцето ми се разтуптяваше.

– Баба ти е приготвила чай – казвах плахо през едва открехнатата врата.

– Благодаря, Красавчик – усмихваше ми се тя.

Най-често я заварвах на леглото, зачетена в някоя книга. След като положех внимателно подноса на ниската масичка пред канапето, най-често заставах прав и порядъчно скован.

– Ще си вървиш ли, или ще останеш? – питаше ме тя.

Сърцето ми сякаш щеше да изхвръкне от гърдите.

– Ще остана.

Сядах до нея. Тя наливаше чай в двете чаши, сетне си свиваше джойнт, а аз гледах захласнато как пръстите ѝ с червен лак на ноктите ловко въртят цигарената хартия, която сетне тя близваше с върха на езика, за да я залепи.

Красотата ѝ ме заслепяваше, нежността ѝ ме разтапяше, интелигентността ѝ ме покоряваше. Нямаше тема, по която тя да не може да говори, нямаше книга, която да не е чела. Знаеше всичко за всичко. А най-голямото ми щастие беше, че противно на онова, което разправяха дядо и баба, тя не ми беше истинска братовчедка или в най-лошия случай, за да се стигне до роднинската ни връзка, човек би трябвало да се върне поне един век назад във времето.

Седмица след седмица, месец след месец присъствието на Наташа породи небивало преди оживление в къщата. Тя играеше шах с дядо, водеше с него безкрайни разговори за политика и се превърна в талисман за старците, отдавна прокудени от месарницата и намерили убежище в едно кафене на Куинс Булевард, с които разговаряше на руски. Ходеше да пазарува заедно с баба, помагаше ѝ в къщната работа. Двете готвеха заедно и Наташа се прояви като необикновена готвачка.

У дома Наташа често говореше по телефона със свои братовчедки – истински, пръснати навсякъде по земното кълбо. Понякога ми казваше: „Ние сме като перушинки от прекрасно заоблено глухарче, които вятърът е издухал във всички посоки“. Постоянно висеше на телефона в нейната стая, във всекидневната или в кухнята, където апаратът имаше дълъг кабел. Бъбреше с часове в слушалката на всякакви езици и по всяко време на деня и нощта поради часовата разлика. Имаше братовчедка в Париж, в Цюрих, в Тел Авив, в Буенос Айрес. Говореше ту на английски, ту на иврит или на немски, но преобладаваше руският.

Вероятно разговорите струваха астрономически суми, но дядо не казваше нищо. Напротив. Често, без тя да знае, вдигаше слушалката в съседната стая и увлечено подслушваше разговора. Аз сядах до него, а той тихичко ми превеждаше. Така разбрах, че тя често говори на братовчедките си за мен, казваше им, че съм красив и чудесен и имам блестящи очи. Веднъж дядо я чу да ме нарича Красавчик и ми обясни, че това означавало хубаво момче.

Сетне настъпи Хелоуин.

Вечерта, когато първата група деца позвъни на вратата за бонбони, баба се завтече към вратата с кофата студена вода в ръце, но Наташа ѝ извика:

– Бабо, какво правиш?

– Нищо – смотолеви баба, замръзна на място и побърза да занесе кофата обратно в кухнята.

Наташа беше приготвила няколко купи с разноцветни бонбони, връчи по една на баба и на дядо, а след това ги изпрати да отворят вратата. Децата нададоха радостни викове, гребнаха пълни шепи от бонбоните и изчезнаха в нощта. Баба и дядо послушно извикаха след тях: „Честит Хелоуин, деца!“.

В Риго Парк Наташа се появи като същинско торнадо от положителна и творческа енергия. Когато не беше на лекции или заета с готвене, правеше снимки на квартала или посещаваше общинската библиотека. Всеки път оставяше бележка, за да знаят баба и дядо с какво се занимава в момента. Понякога оставяше бележка просто така, за поздрав.

Един ден, на връщане от гимназията баба ме посрещна на вратата, посочи ме заплашително с пръст и запита:

– Джесика, къде беше?

Когато беше сърдита, понякога ме наричаше Джесика.

– На училище, бабо – отвърнах. – Както всеки ден.

– Не си оставил бележка!

– Че защо да оставям?

– Наташа винаги оставя бележка.

– Та нали вие знаете, че през седмицата съм на училище? Къде искате да бъда?

– Банда тъпаци! – обади се дядо, който се зададе откъм кухнята, носейки буркан кисели краставички.

– Лайняна работа! – отвърна му баба.

Една от важните промени, настъпили след пристигането на Наташа, бе, че двамата бяха престанали да ругаят, поне в нейно присъствие. Дядо беше спрял също така да пуши след ядене отвратителните цигари, които сам си свиваше, освен това открих, че двамата с баба могат да се държат съвсем прилично на масата и да водят интересни разговори. За пръв път видях дядо да носи нови ризи. („Наташа ми ги купи. Каза, че моите били скъсани.“) Дори видях баба с шноли в косите. („Наташа ми направи прическата. Каза ми, че съм красива.“)

Що се отнася до мен, Наташа ми откри неща, които преди изобщо не познавах: книгите, изкуството. Отвори ми очите за света. Когато излизахме заедно, неизменно стигахме до книжарници, музеи, галерии. В неделя често вземахме метрото до Манхатън: посещавахме музея „Метрополитън“, Музея на модерното изкуство, Музея за естествена история, музея „Уитни“. Или пък ходехме на кино в полупразни, запуснати салони и гледахме филми на неразбираеми езици. На мен обаче никак не ми пукаше: изобщо не обръщах внимание какво става на екрана, защото гледах нея. Изпивах с очи тази малка жена, съвършено ексцентрична, съвършено магнетична, съвършено еротична. Тя се вживяваше във филмите, сърдеше се на актьорите, плачеше, гневеше се и пак плачеше. След прожекцията ми казваше: „Беше прекрасно, нали?“, а аз отвръщах, че нищо не съм разбрал. Тя се засмиваше и обещаваше да ми обясни всичко. Водеше ме в най-близкото кафене, твърдо решена, че не бива да ме остави в неведение, и ми разказваше филма от самото начало. Общо взето, не я слушах. Само следях движението на устните ѝ. Бях напълно омаян от нея.

След това тръгвахме по книжарниците – това бе период на разцвет за нюйоркските книжарници – и Наташа купуваше цял куп книги, които отнасяхме в нейната стая у дядо и баба. Караше ме да чета, излягаше се до мен, свиваше джойнт и пушеше спокойно.

През една декемврийска вечер, когато Наташа бе облегнала глава на гърдите ми, а аз трябваше да чета някакво есе върху историята на Русия, тъй като съвсем непредпазливо я бях запитал за отделянето на бившите съветски републики, по едно време тя опипа коремните ми мускули.

– Как е възможно да имаш толкова кораво тяло? – запита ме и се надигна.

– Не зная – отвърнах аз. – Обичам спорта.

Тя си дръпна здравата от джойнта, след което смачка угарката в пепелника.

– Вдигни си тениската! – нареди ми тя. – Искам да те видя както трябва.

Подчиних се, без да се замислям. Чувствах как сърцето ми пулсира в гърлото. Застанах пред нея гол до кръста, тя огледа изваяното ми тяло, постави длан върху гръдните ми мускули и плъзна пръсти по кожата.

– Струва ми се, че никога не съм виждала по-красив от теб младеж – заключи Наташа.

– Аз? Красив ли съм?

Тя избухна в смях.

– Разбира се, глупчо!

– Не смятам, че съм кой знае колко красив – осмелих се да възразя.

Тя ме дари с разкошната си усмивка и с онази фраза, която до ден днешен се е запечатала в паметта ми:

– Красивите никога не се смятат за красиви, Джеси.

Сетне отново ме погледна с усмивка. Стоях пред нея очарован, скован от нерешителност. Все пак, с опънати докрай нерви, се осмелих да наруша мълчанието и смотолевих:

– Имаш ли си приятел?

Тя сви дяволито вежди и отвърна:

– Смятах, че ти си моят приятел…

Приближи лице до моето и леко докосна с устни моите устни, сетне ме целуна така, както никога преди не бях се целувал. Езикът ѝ се уви около моя тъй еротично, че изпаднах в непознато до този момент състояние.

Това бе началото на нашата история. След онази вечер, през последвалите години предстоеше да станем неразделни.

Наташа се превърна в център на моя живот, център на мислите, на вниманието ми, на грижите ми и на абсолютната ми любов. При нея беше същото по отношение на мен. Щях да обичам и да бъда обичан, както на малцина се е случвало. Когато на кино, в метрото, в театъра, в библиотеката, на масата у баба и дядо бях до нея, се чувствах в рая. Нощите се превърнаха в наше царство.

Редом с учението, за да изкара малко пари, Наташа започна работа като сервитьорка в ресторант „Кац“, който баба и дядо обичаха да посещават. Там тя се запозна с момиче на нейната възраст, също сервитьорка, на име Дарла.

Самият аз, след гимназията, благодарение на отличния си успех, бях приет в Нюйоркския университет. Харесваше ми да уча и дълго време имах намерение да стана преподавател или адвокат. Ала едва на студентската скамейка осъзнах истински смисъла на фразата, която баба и дядо често повтаряха: „Трябва да станеш значима личност.“ Какво означаваше значим? Единственият, за когото се сещах, беше съседът Ефрам Дженсън, гордият капитан от полицията. Борецът срещу злото. Защитникът на доброто. Никой друг не се радваше на такова уважение и почит от страна на баба и дядо. Исках да стана полицай. Като него.

След четири години следване и с диплом в джоба бях приет в академията на щатската полиция. Завърших пръв от випуска, доказах се на терен и скоро бях повишен в инспектор в регионалния център на щатската полиция, където ми предстоеше да градя кариера. Спомням си първия ден там, когато се озовах в кабинета на майор Маккена, седнал до млад мъж, малко по-възрастен от мен.

– Инспектор Джеси Розенбърг, първенец на випуска, ти да не смяташ, че ще ме впечатлиш с препоръки? – викна ми Маккена.

– Съвсем не, господин майор – отвърнах аз.

Тогава той се обърна към другия мъж.

– Ами ти, Дерек Скот, най-младият сержант в историята на щатската полиция, нали нямаш намерение да ме шашнеш?

– Не, господин майор.

Маккена ни огледа от глава до пети.

– Знаете ли какво разправят за вас в щаба? Казват, че сте били асове. Затова ще ви събера двамата да видя дали ще пуснете искри.

Кимнахме едновременно.

– Добре – каза Маккена. – Ще ви намерим два кабинета един срещу друг и ще ви възлагаме да разследвате случаи на бабки, които са изгубили своите котки. Ще видим как ще се справите.

Наташа и Дарла, които си бяха станали много близки след запознанството си в „Кац“, все не можеха да напреднат. След няколко неуспешни опита двете започнаха работа в „Блу Лагун“ като помощник-готвачки, но собственикът не след дълго ги изпрати в салона, под предлог че липсвал персонал.

– Трябва да се махнете оттам – казах една вечер на Наташа. – Той няма право да постъпва така с вас.

– Е, нали ни плаща добре – отвърна ми тя. – Парите ми стигат за разходите и дори мога да отделям по нещо настрана. Между другото, двете с Дарла имаме идея: ще открием наш ресторант.

– Гениално! – възкликнах. – Ще имате страхотен успех! Какъв ресторант по-точно? Намерихте ли помещение?

Наташа избухна в смях.

– Не се увличай, Джеси. Още не сме стигнали дотам. Трябва да спестим достатъчно пари. Да разработим проекта. Но идеята си я бива, нали?

– Фантастична е.

– Това ще бъде моята мечта – усмихна се тя. – Джеси, обещай ми, че един ден ще си имаме наш ресторант.

– Обещавам ти.

– Обещай ми истински. Кажи ми, че един ден ще имаме ресторант в някое тихо кътче. Никаква полиция, никакъв Ню Йорк, само и единствено спокоен живот.

– Обещавам ти.

2

ОПУСТОШЕНИЕ

Неделя, 27 юли – сряда, 30 юли 2014 година

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Неделя, 27 юли 2014 г.

Часът беше седем сутринта. Над Орфия се разсъмваше. През нощта никой не беше спал.

В центъра на града цареше пълно опустошение. Главната улица все още беше напълно блокирана, задръстена от патрулни коли и линейки, полицаи бродеха по нея, прескачайки всевъзможни предмети, захвърлени от зрителите, изпаднали в паника след изстрелите в Големия театър.

Първоначално бяха предприети енергични мерки. До среднощ полицейски екипи претърсваха района в опит да открият стрелеца. Усилията им останаха напразни. След това се наложи да се обезпечи сигурността в града, за да се избегне плячкосването на магазини в суматохата. Извън периметъра за охрана бяха опънати палатки на спешната помощ за леко ранените, в повечето случаи пострадали в блъсканицата, и на изпадналите в шок. Що се отнася до Дакота Идън, тя бе откарана с хеликоптер в безнадеждно състояние до болница в Манхатън.

Раждащият се нов ден обещаваше да бъде по-спокоен. Трябваше да се изясни случилото се в Големия театър. Кой беше стрелецът и как бе успял да вкара оръжие, въпреки всички взети мерки?

В управлението на градската полиция, където напрежението не спадаше, Ана, Дерек и аз се готвехме да разпитаме всички членове на трупата, преки очевидци на събитията. В паниката те се бяха пръснали из града, така че никак не беше лесно да ги открием и да ги доведем. Сега те се намираха в заседателната зала, като едни спяха на пода, други клюмаха на голямата маса, в очакване да бъдат изслушани. Липсваха единствено Джери Идън, придружил Дакота на хеликоптера, и Алис Филмор, която засега оставаше неоткриваема.

Пръв влезе за разпит Кърк Харви, разговорът с когото щеше да приеме неочаквана за нас насока. Кърк вече не се ползваше с ничия закрила, така че подходихме към него без много церемонии.

– Казвайте какво знаете, по дяволите! – крещеше му Дерек и го разтърсваше като парцалена кукла. – Искам веднага име, инак ще ви разбия зъбите. Искам име! Незабавно!

– Но аз нищо не знам – хленчеше Харви. – Кълна ви се.

Дерек яростно го блъсна в стената. Харви се строполи на пода, но аз го вдигнах и го поставих обратно на стола.

– Сега вече трябва да говорите – заповядах му аз. – Трябва да ни кажете всичко. Нещата стигнаха твърде далече.

Кърк се сви, готов да се разплаче.

– Как е Дакота? – запита едва чуто той.

– Зле! – кресна му Дерек. – По ваша вина!

Харви се хвана за главата. Вече по-спокойно го подканих:

– Трябва да ни разкажете всичко от самото начало. За какво ви беше тази пиеса? Какво всъщност ви е известно?

– Пиесата беше уловка – промълви той. – Никога не съм имал и най-малка представа за самоличността на извършителя на четворното убийство.

– Но сте знаели, че вечерта на 30 юли 1994 година истинската му цел е била Меган Падалин, а не кметът Гордън?

Харви кимна.

– През октомври 1994 година – започна той, – когато щатската полиция обяви Тед Тененбаум за извършител на четворното убийство, аз все още имах известни съмнения. Знаех от Островски, че на волана на камионетката е била Шарлот, което не можех да си обясня. Въпреки това едва ли щях да продължа да разследвам, ако няколко дни по-късно не ми се бяха обадили съседите на Гордънови. Бяха открили два куршума, забити в рамката на вратата на техния гараж. Следите не бяха особено видими и затова те ги бяха забелязали само защото имаха намерение да пребоядисват вратата. Отидох на място, извадих куршумите и ги изпратих в лабораторията на щатската полиция за сравнение с куршумите, извадени от жертвите. Оказа се, че са от същото оръжие. Траекторията сочеше, че са били изстреляни откъм парка. Тогава разбрах, че целта е била Меган. Убиецът не я беше улучил в парка, тя е побягнала към къщата на кмета, по всяка вероятност да подири помощ, но е била застигната и убита. Едва след това са били застреляни Гордънови, защото са станали свидетели на случилото се.

Дадох си сметка, че всъщност Харви е дяволски прозорлив полицай.

– А защо ние не научихме за това? – запита го Дерек.

– Навремето аз отчаяно опитвах да се свържа с вас – оправда се Харви. – Напразно търсих теб и Розенбърг в центъра на щатската полиция. Оттам ми казаха, че сте претърпели злополука и известно време сте извън строя. Когато споменах, че става въпрос за четворното убийство, ми беше обяснено, че разследването е приключило. Тогава потърсих всеки от вас. Когато отидох при теб, Дерек, бях отпратен от някаква млада жена, която ми заяви повече да не идвам, да те оставя на мира и в никакъв случай да не споменавам пред теб за този случай. След това няколко пъти звъних у Джеси, но никой не ми отвори!

Двамата с Дерек се спогледахме, съзнавайки до каква степен навремето се бяхме разминали с истината.

– И какво направихте после? – запита Дерек.

– Пфу! Настана същински бардак! – въздъхна Кърк Харви. – Накратко: Шарлот Браун бе забелязана да кара камионетката на Тед Тененбаум по време на убийствата, но според щатската полиция официалният извършител бе Тед Тененбаум, а аз бях сигурен, че е налице заблуждение по отношение на основната цел на убиеца. На всичко отгоре не можех да споделя с никого: откакто ги бях излъгал, че баща ми е болен от рак, колегите ми от градската полиция отказваха да разговарят с мен, а двамата щатски полицаи, разследващи случая – тоест вие, – се оказаха неоткриваеми. Бардакът наистина беше пълен. Опитах се да продължа сам, като се заех да проуча други наскоро извършени убийства в района, но такива нямаше. Единствената съмнителна смърт бе на някакъв тип, претърпял злополука с мотоциклет на прав участък, недалеч от Бриджпорт. Реших, че си струва да проверя как стоят нещата. Свързах се с пътната полиция и от полицая, съставил протокола за произшествието, научих, че някакъв агент от ATF му е задавал въпроси. Обадих се на въпросния агент и той ми каза, че загиналият е местен главатар от престъпния свят и че според него някой му е помогнал да умре. Това ме притесни и реших да не си пъхам носа в делата на мафията. Опитах да разговарям с един колега, Луис Ирбън, но той така и не дойде на уговорената среща. Бях останал съвсем сам в решаването на случай, за който не ми стигаха силите. Ето защо реших да се махна.

– Изплашили сте се от онова, което сте били напът да откриете?

– Не, защото бях съвсем сам! Съвсем сам, разбирате ли? Не можех да издържам повече тази самота. Казах си, че хората ще се разтревожат от изчезването ми. Ще искат да научат защо ненадейно съм подал оставка от полицията. Знаете ли къде прекарах първите две седмици след моето „изчезване“? Бях си у дома! На моя адрес. Очаквах някой да дойде и да позвъни на вратата, за да разбере как съм. Никой не дойде. Дори съседите. Ни-кой. Не излизах от къщи, не ходех да пазарувам, не прекрачвах прага. Никой не се обади дори по телефона. Единствено баща ми дойде да ми донесе някои покупки. Седя няколко часа до мен на канапето във всекидневната. Двамата мълчахме. Накрая той ме запита: „Какво чакаме?“. Отвърнах му: „Чакам някого, но не зная точно кого“. Накрая реших да се махна и да се установя в другия край на страната, където да започна живота си отначало. Казах си, че това е удобен случай да посветя изцяло времето си на моята театрална пиеса. Какъв по-добър сюжет от този случай, който за мен си остана неразкрит? Една нощ, малко преди да замина окончателно, се промъкнах тайно в управлението, закъдето все още имах ключове, и прибрах досието за четворното убийство.

– А защо оставихте на негово място бележка: Тук започва „Черната нощ“? – запита Ана.

– Защото си отивах с намерението един ден да се завърна в Орфия, след като съм решил случая, и да оглася истината. Да разкажа всичко под формата на театрална пиеса, която да пожъне небивал успех. Напусках Орфия като последния несретник, но бях решен да се завърна като герой и да представя „Черната нощ“.

– Защо избрахте същото заглавие? – отново запита Ана.

– Защото чрез него исках да покажа среден пръст на всички, които ме бяха унижили. В оригиналния си вид „Черната нощ“ вече не съществуваше: колегите унищожиха черновите и ръкописите, които грижливо съхранявах в управлението, като отмъщение за болестта на баща ми, а единственият оцелял екземпляр, който бях оставил в книжарницата, се намираше в ръцете на кмета Гордън.

– Откъде знаехте това? – запитах аз.

– Научих го от същата Меган Падалин, която работеше в книжарницата. Тя ми предложи да депозирам екземпляр в отдела за местни автори. Понякога тук идваха холивудски знаменитости и кой знае, възможно беше някой от тях да я прочете и оцени. Ала ето че в средата на юли 1994 година, след гадната постъпка на колегите, когато се опитах да прибера моята пиеса от книжарницата, Меган ми съобщи, че тя е била купена от кмета Гордън. Ето защо отидох при него да си я поискам, но той ми заяви, че тя вече не била у него. Помислих си, че просто иска да ми навреди: беше прочел текста и твърдеше, че не става за нищо! Дори го скъса пред очите ми! Защо ще купува друг екземпляр, освен с цел да ми стори зло? Ето защо, на тръгване от Орфия, желанието ми бе да докажа, че нищо не може да ми попречи да се занимавам с изкуство. Можете да горите, да освирквате, да забранявате, да цензурирате, но изкуството остава. Смятахте, че можете да ме унищожите? Ето ме, по-силен от всякога. Ето какво съм сътворил. Възложих на баща ми продажбата на къщата, а аз се установих в Калифорния. С парите от продажбата можех да преживявам известно време. Отново се заех с досието от разследването, но се оказах в задънена улица: въртях се в кръг. И колкото по-трудно напредвах, толкова по-обсебен се чувствах от този случай.

– Значи, се занимавате с това вече двайсет години? – зачуди се Дерек.

– Да.

– И какви са заключенията ви?

– Нямам такива. От една страна – злополуката с мотоциклета, от друга – Меган. Това е всичко, с което разполагах.

– Смятате ли, че Меган е била убита, защото се е интересувала от произшествието, на което е станал жертва Джеремая Фолд?

– Нямам представа. Затова измислих пиесата. Смятах, че първата сцена си я бива. А в действителност има ли някаква връзка между Меган и злополуката?

– Тъкмо това е въпросът – отвърнах аз. – И ние като вас сме убедени, че е налице връзка между смъртта на Меган и смъртта на Джеремая Фолд, но не можем да открием нищо общо между двамата.

– Ето, виждате ли – въздъхна Кърк, – има все пак нещо странно.

Човекът, който седеше пред нас, нямаше нищо общо с откачения и непоносим режисьор от последните две седмици. Защо беше влязъл в подобна роля? За какво му е била тази нескопосана пиеса? И всички екстравагантни изпълнения? Когато му зададох въпроса, той ми отвърна, сякаш отговорът се разбираше от само себе си:

– За да съществувам, Розенбърг! За да съществувам! За да привлека вниманието! За да обърнат най-сетне погледи към мен! Казах си, че никога не ще мога да разреша този случай. Намирах се в безизходица. Живеех в каравана, сам, без семейство, без приятели. Впечатлявах единствено неуспелите актьори, като им обещавах слава, която никога нямаше да ги споходи. Какво щеше да стане с мен? Когато Стефани Мейлър дойде през юни в Лос Анджелис, се изпълних с надежда, че ще мога да завърша пиесата. Разказах ѝ всичко, което знам, с мисълта, че тя ще направи същото.

– Стефани знаеше ли, че целта е била Меган Падалин?

– Да. Научи го от мен.

– А самата тя какво знаеше?

– Нямам представа. Когато разбра, че не ми е известна самоличността на извършителя, веднага поиска да си тръгне. Каза ми: „Нямам време за губене“. Помолих я поне да сподели с мен информацията, с която разполага, но тя отказа. Дори се спречкахме в „Белуга Бар“. Опитах се да я задържа и съдържанието на чантата ѝ се изсипа на пода. Документите, свързани с разследването, запалката, ключодържателят със смешна жълта топка. Помогнах ѝ да ги събере, като използвах случая да хвърля око на нейните бележки, но така и не успях. Сетне пристигна ти, любезният във всяко отношение капитан Розенбърг. Отначало нямах никакво намерение да споделям с теб каквото и да било: не исках да бъда измамен за втори път. После си казах, че това може би е последният ми шанс да се завърна в Орфия и да представя пиесата при откриването на фестивала.

– Без да разполагаш с каквато и да било пиеса?

– Нужна ми беше само четвърт час слава. Останалото нямаше значение. И я получих. Цели две седмици се говори само за мен. Бях център на вниманието, вестниците пишеха за мен, ръководех актьорите и правех с тях каквото си искам. Накарах да излезе на сцената по слипове и да крещи на латински великия критик Островски, който през 1994 година оплю моето изпълнение. Направих същото и с онази отрепка Гъливър, който така ме унижи през същата година. Появи се полугол, прегърнал препарирана росомаха. Отмъстих си и си спечелих уважение. Почувствах, че съм жив.

– Обяснете ми, Кърк, защо нататък, до края на пиесата имаше само бели страници?

– Това изобщо не ме тревожеше. Предполагах, че ще откриете извършителя още преди премиерата. Разчитах на вас. Щях просто да обявя самоличността му и да се оплача, че вие сте развалили ефекта от представлението.

– Само че ние не успяхме да го открием.

– Бях предвидил Дакота да направи пауза и да повторя Мъртвешкия танц. Намерението ми беше да подложа на унижение Островски и Гъливър в продължение на часове. Би се получила пиеса без край, която да трае до среднощ. Готов бях на всичко.

– Само че в очите на публиката щяхте да минете за пълен идиот – отбеляза Ана.

– Не толкова, колкото кметът Браун. Неговият фестивал щеше да се провали и зрителите щяха да си искат обратно парите за билетите. Той щеше да се изложи и да загуби всякакви шансове за преизбиране.

– Излиза, че целта ви е била да му навредите?

– Целта ми беше вече да не съм сам. Всъщност „Черната нощ“ е моята бездънна самота. За съжаление, онова, което успях да направя, е да навредя на някои хора. Сега заради мен младата Дакота се намира между живота и смъртта.

Настъпи мълчание. Накрая се обърнах към Кърк:

– Имали сте право във всяко отношение. Ние открихме вашата пиеса. Кметът Гордън я е съхранявал в банков сейф. В нейния текст беше кодирано името на Джеремая Фолд, загиналият в злополуката с мотоциклет. Оказва се, че има връзка между Джеремая, кмета Гордън и Меган Падалин. Успели сте да разкриете всичко това и сега разполагате с всички парченца от пъзела. Остава ни само да ги подредим.

– Позволете ми да ви помогна – помоли Кърк. – Така поне отчасти ще поправя стореното.

Кимнах в знак на съгласие.

– Само при условие, че се държите прилично.

– Имаш думата ми, Джеси.

Искахме преди всичко да разберем какво се бе случило предишната вечер в Големия театър.

– Бях до сцената и гледах Дакота – каза ни Кърк. – До мен бяха Алис Филмор и Джери Идън. Неочаквано се разнесоха изстрелите. Дакота падна. Двамата с Джери се втурнахме към нея, а почти веднага пристигна и Шарлот.

– Видяхте ли откъде дойдоха изстрелите? – запита го Дерек. – От първия ред? Откъм сцената?

– Така и не разбрах. В залата беше тъмно, а прожекторите биеха право в очите ни. Във всеки случай стрелецът със сигурност е бил сред публиката, защото Дакота беше улучена в гърдите и се намираше с лице към залата. Онова, което не мога да си обясня, е как е било внесено оръжието. Мерките за сигурност бяха изключително строги.

В опит да отговорим на този въпрос, преди да разпитаме останалите членове на трупата, се събрахме в една заседателна зала с майор Маккена, Монтейн и кмета Браун, за да обобщим ситуацията.

На този етап не разполагахме с никакви данни за самоличността на стрелеца. Никакви улики. В Големия театър нямаше камери, а разпитаните свидетели не бяха видели нищо. Всички до един повтаряха едно и също: по време на стрелбата в залата било тъмно. „Цареше пълен мрак – казваха те. – Чуха се гърмежи, момичето падна, а след това настана пълна бъркотия. Как е горката актриса?“

Ние самите не знаехме нищо за състоянието ѝ.

Маккена ни осведоми, че оръжието не е било открито нито в залата, нито в околните улици.

– Стрелецът се е възползвал от настъпилата паника, за да се измъкне от Големия театър и да се отърве от оръжието – завърши Маккена.

– Не можехме да попречим на хората да излязат – добави Монтейн, сякаш просеше извинение. – В противен случай щяха да се изпотъпчат един друг и щеше да има убити. Никой не е предполагал, че опасността ще дойде отвътре, залата беше напълно обезопасена.

Именно в това отношение и въпреки наличието на каквито и да било улики, ни предстоеше да осъществим значителен напредък.

– Как е било възможно въоръжено лице да проникне във вътрешността на Големия театър? – запитах аз.

– Не мога да си го обясня – призна Маккена. – момчетата, заети с достъпа до залата, имат опит в подобни операции. Обезпечавали са международни конференции, паради, посещения на държавния глава в Ню Йорк. Следват стриктно строга процедура: залата беше предварително претърсена с помощта на кучета за експлозиви и огнестрелни оръжия, а след това беше поставена под строго наблюдение. Никой не би могъл да се промъкне през нощта. После, при влизането зрителите и актьорите минаха пред детектори за метал.

И все пак нещо ни убягваше. На всяка цена трябваше да разберем как в залата се бе появило оръжие. За изясняване на обстоятелствата Маккена извика служителя от щатската полиция, който отговаряше за обезопасяването на залата. Той ни повтори дума по дума процедурата такава, каквато ни я беше описал майорът.

– След претърсването залата беше обезопасена във всяко отношение и остана такава до началото на представлението – увери ни служителят. – Спокойно бих допуснал в нея дори президента на Съединените щати.

– А след това всички минаха през съответния контрол? – запита Дерек.

– Всички без изключение.

– Ние обаче не бяхме проверени – отбеляза Ана.

– Полицаите, които показваха служебна значка, не бяха претърсвани – призна служителят.

– А много ли такива влязоха в залата? – поинтересувах се аз.

– Не, капитане, само няколко цивилни полицаи, все наши момчета. Те на няколко пъти излизаха и влизаха, за да проверят дали всичко е наред.

– Джеси – обади се майор Маккена, – само не ми казвай, че подозираш полицай.

– Просто искам да разбера и нищо повече – отвърнах му, а след това помолих служителя да опише по-подробно процедурата по претърсването.

За да даде възможно най-изчерпателен отговор, той повика отговорника на водачите на кучета, който ни обясни следното:

– Бяхме определили три участъка: фоайето, залата и кулисите, включително гримьорните. За да не си пречим, ги проверихме последователно. През това време някои актьори репетираха, затова започнахме от кулисите и гримьорните. Този участък беше най-труден, защото сутеренът е доста обширен. След като приключихме, преди да претърсим залата, помолихме актьорите да спрат за известно време, за да не бъдат разсейвани кучетата.

– Къде бяха актьорите през това време? – запитах аз.

– Зад кулисите. После можаха да се завърнат в залата, но трябваше преди това да минат през детектора за метал, за да сме сигурни, че зоната е обезопасена. По този начин вече можеха да преминават без проблем от един участък в друг.

Дерек се плесна по челото.

– А през този ден бяха ли претърсени актьорите, преди да влязат в Големия театър? – запита той.

– Не. Но дадохме на кучетата да подушат чантите им в гримьорните, а след това те минаха през детектора за метал.

– Излиза, че ако някой актьор е пристигнал в Големия театър с оръжие и го е държал у себе си по време на репетициите, докато през това време вие сте претърсвали гримьорните, той след това е могъл да отиде до вече проверената гримьорна, докато вие сте се занимавали със залата, да остави оръжието в гримьорната, която вече се е смятала за проверена. След това се е върнал в залата и безпрепятствено е минал през детектора за метал.

– В такъв случай, да, защото не сме проверявали актьорите с кучета.

– Ето как е било внесено оръжието – заключих аз. – Всичко е било подготвено от предния ден. На медиите бе съобщено за предвидените мерки за сигурност и стрелецът е имал време да се подготви. Оръжието вече се е намирало в Големия театър. Така че на стрелеца е оставало само да го вземе от гримьорната преди началото на представлението.

– Това означава, че е някой от актьорите? – обади се изплашено кметът Браун.

– В това вече няма никакво съмнение – съгласи се Дерек.

Стрелецът е бил досами нас, в съседното помещение. Направо пред очите ни.

Първата ни работа беше да изследваме всеки от актьорите за барутен нагар, но върху нито един от тях не открихме следи, нито по ръцете, нито по дрехите. Проверихме също така сценичните костюми, изпратихме екипи да претърсят гримьорните, хотелските стаи и жилищата на всеки от тях. Резултатът също беше отрицателен. Същевременно използването на ръкавици или дори на дълго палто в момента на стрелбата също можеше да обясни защо не открихме нищо. Освен това стрелецът бе имал достатъчно време да се отърве от оръжието, да се преоблече, да си вземе душ.

Кърк твърдеше, че в момента на стрелбата се намирал между Алис и Джери. Успяхме да се свържем с Джери по телефона: Дакота все още била в интензивното отделение и той не знаел какво е състоянието ѝ. Все пак потвърди, че Алис и Кърк са били с него, когато дъщеря му е била застреляна. Можехме напълно да се доверим на неговите показания: той нямаше нищо общо със събитията от 1994 година, а и трудно бихме могли да си представим, че ще посегне на живота на дъщеря си. Това ни позволи веднага да изключим Кърк и Алис Филмор от кръга на заподозрените.

След това прекарахме деня в разпити на останалите актьори. Без какъвто и да било успех. Никой нищо не беше видял. Що се отнася до мястото, където се е намирал всеки от тях по време на изстрелите, те до един са били някъде зад кулисите, недалеч от Кърк Харви. Поне такива бяха твърденията им. Никой нямаше спомен да е видял някого да върши нещо нередно. Натъкнахме се на същинска главоблъсканица.

В късния следобед все още не бяхме напреднали нито на крачка.

– Как така не сте стигнали доникъде? – ядоса се майор Маккена, когато го информирахме за ситуацията.

– По никого няма следи от барут. И никой нищо не е видял – обясних аз.

– Все пак знаем, че по всяка вероятност някой от тях е произвел изстрелите!

– Наясно съм, шефе. Ала липсват каквито и да било улики срещу когото и да било. Все едно се прикриват взаимно.

– Всички ли разпитахте? – настоя майорът.

– Всички, с изключение на Алис Филмор.

– Тя пък къде се е дянала?

– Все още не можем да я открием – отвърна Дерек. – Телефонът ѝ е изключен. Стивън Бергдорф твърди, че напуснали театъра заедно и тя била страшно изплашена. Изглежда, споменала, че има намерение да се завърне в Ню Йорк. Ала според показанията на Джери Идън тя е извън подозрение. Били са заедно с Харви в момента на стрелбата. Искате ли все пак да се свържем с нюйоркската полиция?

– Не – отвърна майорът. – Не е необходимо, след като е извън подозрение. Достатъчно работа си имаме със заподозрените.

– Какво да правим с останалите членове на трупата? – запитах го. – Държим ги тук вече дванайсет часа.

– Ако не разполагате с никакви улики срещу тях, можете да ги освободите. Нямаме избор. Напомнете им все пак да не напускат щата Ню Йорк.

– Имате ли новини за Дакота, господин майор? – обади се Ана.

– Операцията е приключила. Хирурзите са извадили от тялото ѝ два куршума и са направили опит да стабилизират засегнатите органи. За съжаление, е загубила много кръв и сега е в състояние на изкуствена кома. Лекарите се боят дали ще оживее до сутринта.

– Можете ли да изискате анализ на куршумите? – намесих се аз.

– Ще го направя, щом искате. Защо?

– Питам се дали не са изстреляни от полицейско оръжие?

Настъпи продължително мълчание. Сетне майорът се надигна от стола и закри съвещанието.

– Вървете да отдъхнете – каза той. – Приличате на извадени от гроба.

Когато Ана се прибра, я очакваше неприятна изненада. На стъпалата пред входа седеше бившият ѝ съпруг.

– Марк? Какво правиш тук?

– Всички сме ужасно притеснени. По телевизията непрекъснато говорят за престрелката в Големия театър. Ти не отговаряше нито на повикванията, нито на есемесите.

– Само ти ми липсваше. Благодаря, добре съм. Можеш да си вървиш.

– Когато разбрах какво се е случило тук, си спомних за бижутерията „Сабар“.

– О, моля те, не започвай отново!

– Майка ти ми каза същото!

– Би трябвало да се ожениш за нея. Изглежда, двамата чудесно се разбирате.

Марк не стана, в знак, че няма намерение да си ходи. Останала без сили, Ана приседна до него.

– Мислех си, че дойде в Орфия, за да намериш щастието в градче, където нищо не се случва – каза той.

– Вярно – отвърна Ана.

Марк изглеждаше огорчен.

– Човек би казал, че навремето се включи в онзи екип на нюйоркската полиция само за да ми направиш напук.

– Марк, престани да се правиш на жертва. Трябва ли да ти напомням, че когато се запознахме, вече работех в полицията?

– Вярно – съгласи се Марк. – Дори бих казал, че това беше едно от нещата, които харесвах у теб. Само че опитвала ли си се поне за момент да се поставиш на моето място? Срещам една необикновена жена: блестяща, красива като зората, забавна. Дори имам щастието да стана неин съпруг. Ала ето че тази възхитителна жена започва всяка сутрин да навлича бронежилетка, за да отиде на работа. А когато излиза с автоматичен пистолет в кобура, аз се питам дали ще се завърне жива. При всяка сирена, при всеки сигнал за тревога, всеки път когато по телевизията съобщят за престрелка или за извънредна ситуация, гадая дали тя не е на място. Когато се позвъни на вратата, все се надявам, че някой идва да помоли за малко сол? Дали пък тя не е забравила ключовете си? Или е някой полицейски служител в униформа, който е дошъл да ми съобщи, че жена ми е загинала при изпълнение на служебните си задължения? Колко се притеснявам, когато се забави вечер! Колко се тревожа, когато не отговаря, след като съм ѝ изпратил няколко съобщения! А неопределеното работно време, заради което тя си ляга, когато аз ставам от сън, и обръща живота ми наопаки! Ами нощните обаждания, след които тя излиза! Ами извънредните часове! Ами уикендите, когато е заета! Ето, такъв беше животът ми с теб, Ана.

– Марк, престани!

Той обаче нямаше намерение да млъкне.

– Искам да те питам, Ана. Преди да ме напуснеш, постави ли се поне за малко на мое място? Опита ли се да разбереш какво съм преживял? Когато трябваше да се срещнем след работа в ресторанта, но госпожата в последния момент е получила спешно обаждане, а аз чакам часове наред и накрая се прибирам, без да съм вечерял. Колко пъти си ми казвала „Идвам веднага“, а в края на краищата изобщо не се появяваш, защото са те задържали заради разследване. За бога, как не можа нито веднъж по изключение да помолиш да те замести някой измежду хилядите ти колеги от гадната нюйоркска полиция? Защото, докато нейна милост Ана спасяваше всичките осем милиона жители на този град, аз се чувствах като осем милиона и първият, за когото тя изобщо не се сеща! Полицията ме лиши от съпруга!

– Не, Марк – възрази Ана, – ти сам ме загуби. Ти не съумя да ме задържиш!

– Дай ми още един шанс, моля те.

Ана се поколеба за момент, преди да отговори:

– Запознах се с един човек. Много приятен мъж. Струва ми се, че съм влюбена. Съжалявам.

Настъпи ледено мълчание, през което Марк не снемаше поглед от нея. Изглеждаше съсипан. Накрая отбеляза с горчивина в гласа:

– Може би си права. Само не забравяй, че след случилото се в бижутерия „Сабар“ ти вече не беше същата. А това можеше да бъде избягнато! Онази вечер те молих да не отиваш! Молих те да не отговаряш на проклетия телефон. Спомняш ли си?

– Спомням си.

– Ако не беше отишла в онази бижутерия, ако поне веднъж ме беше послушала, днес все още щяхме да сме заедно.

АНА КЕНЪР

Вечерта на 21 септември 2012 година.

Вечерта, когато всичко пропадна.

Вечерта на обира в бижутерия „Сабар“.

Прекосих с пълна скорост Манхатън с колата без отличителни знаци до 57-а улица, където се намираше бижутерията. Кварталът беше напълно блокиран.

Моят началник ме повика в камиона, където се намираше командният пункт.

– Крадецът е сам – обясни ми той. – Освен това съвсем се е развилнял.

– Сам ли? – учудих се. – Рядко се случва.

– Да. Но е крайно изнервен. Изглежда, преди това е взел принудително със себе си бижутера и двете му дъщери на десет и дванайсет години от техния апартамент, който е в същата сграда. Отвел ги е в магазина, разчитайки, че там няма да бъдат открити до сутринта. Ала патрулна кола е минала по улицата, полицаите са се учудили, че вътре свети, и са обявили тревога. Явно са имали нюх.

– Значи е налице отвличане с трима заложници?

– Да – потвърди моят началник. – Самоличността на нападателя не ни е известна. Знаем само, че е мъж.

– Колко време продължава това? – запитах аз.

– Вече три часа. Ситуацията е на път да стане критична. Той иска да стоим настрани, така че нямаме визуален контакт, а парламентьорът, когото повикахме, засега не е постигнал нищо. Липсва връзка дори по телефона. Мислех си, че ти можеш да постигнеш някакъв напредък. Съжалявам, че прекъснах отпуска ти.

– Не се тревожете, шефе, нали такава ми е работата.

– Мъжът ти сигурно ще ме намрази.

– Е, ще му мине. Как според вас би трябвало да постъпя?

Изборът не беше голям: при липса на връзка по телефона, би трябвало да вляза в контакт с извършителя, като се приближа до бижутерията. Досега не бях имала подобен случай.

– Ана, зная, че ти е за първи път – каза шефът. – Ако смяташ, че няма да се справиш, ще те разбера.

– Ще се справя – уверих го аз.

– Ти ще си нашите очи. Всички ще са включени на твоята честота. По етажите на отсрещната сграда има снайперисти. Ако забележиш нещо, съобщи го, за да могат те при нужда да променят позицията си.

– Отлично – отвърнах и пристегнах бронежилетката.

Шефът ме караше да си сложа балистична каска, но аз отказах. Трудно бих установила контакт с каска на главата. Чувствах как от адреналина пулсът ми се ускорява. Страхувах се. Понечих да се обадя на Марк, но се отказах. Искаше ми се да чуя само гласа му, а не обидните му коментари.

Минах отвъд предупредителната лента и продължих напред сама по безлюдната улица, с мегафон в ръка. Не се чуваше никакъв шум. Спрях на десетина крачки от бижутерията и съобщих по високоговорителя за присъствието си.

След малко на вратата се показа мъж в черно кожено яке и качулка на главата, насочил револвер към едно от момичетата. То беше със завързани очи и лепенка на устата.

Поиска всички да се оттеглят и да го оставят да си отиде. Прикриваше се зад тялото на заложничката и непрекъснато се местеше, за да попречи на снайперистите. Чух в слушалката как шефът им даде разрешение да стрелят, но явно никой от тях не успя да го улови на мушка. Нападателят огледа набързо улицата и околностите, явно за да прецени шансовете си за бягство, след което изчезна обратно в магазина.

Нещо не беше наред, но първоначално това не ми направи впечатление. Защо изобщо се показа? Беше сам, защо ще поема риска да бъде застрелян, вместо да предяви исканията си по телефона?

Бяха минали двайсетина минути, когато неочаквано вратата на бижутерията отново се отвори и излезе същото момиче със завързани очи и запушена уста. Тя тръгна слепешком няколко крачки, опипвайки с крак пред себе си, а аз чувах стенанията ѝ. Исках да се приближа до нея, но в този момент в рамката на вратата се появи мъжът с коженото яке и качулката, държейки пистолет във всяка ръка.

Пуснах мегафона, извадих револвера и се прицелих в него.

– Хвърлете оръжията! – заповядах му аз.

Той все още се намираше в нишата на входа и беше извън зрителното поле на снайперистите.

– Ана, какво става? – запита ме началникът по радиостанцията.

– Кани се да излезе – отвърнах аз. – Ако имате видимост, застреляйте го.

Снайперистите съобщиха, че все още нямат видимост. Продължавах да държа оръжието си насочено към него, като се целех в областта на главата. Момичето се намираше на няколко метра от него. Не разбирах какво всъщност прави. Ненадейно той раздвижи ръце, без да изпуска пистолетите, и понечи да ги вдигне към мен. Натиснах спусъка. Куршумът го улучи в главата и той падна.

Изстрелът кънтеше в ушите ми. Зрителното ми поле се стесни. Радиостанцията запращя. Полицейските екипи се втурнаха напред. Постепенно идвах на себе си. Момичето незабавно беше отведено зад прикритието, а аз последвах тежковъоръжените полицаи с каски на главите и влязох в бижутерията. Намерихме другото момиче, завързано, с лепенка върху устата и очите, да лежи на пода, но здраво и читаво. Изведохме и нея, след което предприехме претърсване на помещенията, за да намерим бижутера. Открихме го в неговия кабинет, след като се наложи да разбием вратата. Беше проснат на земята, с ръце пристегнати с пластмасова скоба тип „свинска опашка“, също с лепенка върху устата и очите. Освободих го, но той продължи да се гърчи и да придържа лявата си ръка. Отначало помислих, че е ранен, но после разбрах, че има сърдечна криза. Незабавно повиках помощ и след няколко минути бижутерът беше откаран в болница, а през това време лекари се грижеха за двете му дъщери.

Пред бижутерията полицаи бяха надвесени над проснатото върху асфалта тяло. Присъединих се към тях. Ненадейно чух един от колегите ми да казва:

– Сънувам ли, или пистолетите са залепени със скоч към дланите му?

– Само че това са оръжия играчки – обади се друг.

Свалихме качулката и видяхме, че устата на убития е залепена със скоч.

– Това пък какво означава? – възкликнах аз.

Обзе ме страшно съмнение, извадих телефона и набрах името на бижутера в търсачката. Снимката, която се появи върху екрана, ме накара да изтръпна.

– Мамка му! – обади се друг колега, загледан в моя телефон. – Този тип дяволски прилича на бижутера.

– Ами че това е самият той! – изохках аз.

– Ако това е бижутерът, къде е нападателят? – запита ме един от полицаите.

Ето защо нападателят се бе осмелил да излезе на открито. Трябвало е да видя, че е с кожено яке и качулка. След това бе принудил бижутера Сабар да ги облече, залепил бе върху дланите му пистолетите играчки и го бе накарал да излезе, уж заплашвайки едно от момичетата. След това веднага се бе върнал в кабинета, заключил вратата, пристегнал ръцете си със скобата и залепил скоч върху устата и очите си, за да решим, че той е бижутерът. Така бе заминал за болницата с джобове, натъпкани с бижута.

Планът му се бе оказал безпогрешен: когато пристигнахме с пълна скорост в болницата и потърсихме изпадналия в сърдечна криза, се оказа, че той мистериозно е изчезнал от залата за прегледи. Двамата полицаи, които го бяха придружили, чакаха в коридора и безгрижно бъбреха, без да имат и най-малка представа какво се е случило.

Крадецът така и не бе открит, а не успяхме да установим и самоличността му. Аз бях застреляла невинен човек. Допуснала бях възможно най-сериозната грешка за член на специален екип: убила бях заложник.

Всички ме убеждаваха, че съм действала по правилата и че всеки друг на мое място би постъпил по същия начин. Въпреки това случилото се не излизаше от главата ми.

– Той не е можел да говори – повтаряше ми началникът, – не е можел и да направи знак, без да вдигне заплашително оръжията. Бил е напълно безпомощен и обречен.

– Мисля си, че в момента, когато се раздвижи, е искал да легне на земята, в знак, че се предава. Ако бях изчакала една секунда, преди да стрелям, вероятно е можел да успее и сега щеше да е жив.

– Ана, ако пред теб се намираше истинският нападател и ти беше изчакала една секунда, със сигурност щеше да получиш куршум в главата.

Особено зле ми действаше неразбирането и липсата на съчувствие от страна на Марк. Той не знаеше как да облекчи състоянието ми и непрекъснато ми натякваше: „Боже мой, Ана, ако онази вечер не беше излязла… Беше в отпуск! Можеше дори да не отговориш на обаждането! Но ти непрекъснато се престараваш…“. Струва ми се, че упрекваше самия себе си, задето не ме е задържал. Аз бях тъжна и объркана, а той се гневеше. Имах право на служебен отпуск, но не знаех как да го използвам. Стоях си у дома, изпълнена с мрачни мисли. Като гледаше колко съм потисната, Марк правеше опити да ме разведри, предлагаше ми да излезем на разходка, да направим заедно крос, да посетим някой музей. За съжаление, така и не успяваше да ме откъсне от разяждащите ме угризения. Докато пиехме капучино в кафенето на музея „Метрополитън“, който бяхме разгледали, аз му казах:

– Всеки път когато затворя очи, виждам пред себе си онзи мъж с пистолети в ръце. Не забелязвам, че те са прикрепени към дланите му със скоч, гледам го право в очите. Струва ми се, че е изплашен, но не се подчинява. Пред него е момиченцето със завързани очи…

– Ана, поне тук недей. Нали дойдохме, за да не мислиш за това? Как би могла да се съсредоточиш върху нещо различно, след като непрекъснато предъвкваш едно и също?

– Мамка му, Марк! – възкликнах аз. – Та нали то наистина се случи!

Не само повиших глас, но и махнах с ръка и съборих чашата с кафе. Клиентите от съседните маси ни изгледаха. Чувствах се напълно отпаднала.

– Ще ти поръчам друго – опита се да ме успокои Марк.

– Недей, няма нужда… Иска ми се да повървя, да остана за малко сама. Ще се разходя в парка и ще се видим у дома.

Със задна дата съзнавам какъв беше проблемът на Марк: той не искаше да разговаряме за случилото се. Аз обаче изобщо не се интересувах от мнението му, нито търсех одобрението му: просто исках някой да ме изслуша, докато той се стараеше да се държи така, все едно нищо не се е случило или че всичко е забравено.

Желанието ми бе да мога да говоря свободно. По съвета на психоложката към отдела разговарях с колегите. Те се отнасяха към мен с изключително внимание: с някои отивах да пийна по чашка, други ме канеха на вечеря у тях. Това общуване ми подейства добре, но за нещастие, Марк си втълпи, че имам връзка с един мъж от екипа.

– Много странно – подхвърли ми той, – вечер винаги се връщаш в добро настроение. А с мен си съвсем различна.

– Марк, не говориш сериозно. Просто останах на кафе с един колега. Той е женен и има две деца.

– Е, това, че е женен, все пак е твърде утешително! Известно е, че женените мъже никога не изневеряват на жените си.

– Само не ми казвай, че ревнуваш?

– Ана, с мен по цял ден си мрачна. Развеселяваш се само когато излизаш сама. Да не ти напомням кога за последен път сме спали заедно!

Така и не успях да убедя Марк, че си въобразява. Или може би не му напомнях достатъчно често, че го обичам? Във всеки случай бях виновна, че съм твърде заета с мислите си и не му обръщам достатъчно внимание. Накрая той потърси онова, което му лисваше, у своя колежка, която само това чакаше. Цялата кантора разбра, включително и аз. В деня, когато научих, се преместих да живея у Лорийн.

Сетне настъпи период, през който Марк съжаляваше, оправдаваше се и ме молеше да му простя. Направих си самокритика пред моите родители и след като той им изплака мъката си, те застанаха на негова страна.

– Ана, как е възможно? – смъмри ме майка ми. – Четири месеца без сексуален живот.

– Марк ли ти каза това? – стъписах се аз.

– Да, и плака.

Мисля си, че най-тежко преживях не изневярата на Марк, а това, че привлекателният мъж, на когото можех винаги да разчитам, който спасяваше пострадали в ресторанта и очароваше компанията, се бе превърнал в хленчещо същество, което се оплаква пред мама, че твърде рядко правим секс. Съзнавах, че нещо между нас се бе пречупило, и накрая, през юни 2013 година, той склони да се разведем.

Бях твърде изморена от Ню Йорк, от жегата, от смазващите му размери, от непрестанния шум и от светлините, които никога не загасваха. Имах желание да отида другаде, нуждаех се от промяна и за мой късмет тъкмо тогава в „Нюйоркско списание за литература“, за което бях абонирана, попаднах на статия, посветена на Орфия.

Най-големият от малките театрални фестивали

Стивън Бергдорф

Познавате ли прелестното градче Орфия, сгушено в пазвите на Хемптънс? Райското кътче, където въздухът изглежда по-чист, а животът по-безметежен откъдето и да било другаде. Там всяка година се провежда театрален фестивал, чиято основна постановка е винаги стойностна и на високо професионално равнище. [… ]

Сам по себе си градът си струва да бъде видян. Главната улица е обиталище на спокойствието. Кафенетата и ресторантите са уютни и привлекателни, а в магазините ще ви посрещнат с усмивка. Същевременно тук кипи живот и се предлагат всякакви развлечения. [… ] Ако имате възможност, изберете хотел „Езерен Палас“, разположен недалеч от града, на брега на величествено езеро и гора, от която лъха омая. Гледката напомня декор от филм. Персоналът е изцяло на ваше разположение, стаите са просторни и обзаведени с вкус, а ресторантът предлага изискано меню. Веднъж опитал от тази наслада, човек трудно се разделя с нея.

Взех си няколко дни отпуск, който да съвпадне с фестивала, запазих стая в „Езерен Палас“ и заминах за Орфия. Статията не преувеличаваше: на две крачки от Ню Йорк открих един чуден свят, съхранил първичната си свежест. С удоволствие бих живяла там. Бях очарована от малките улички, от киното, от книжарницата. Орфия ми се стори идеално място, където бих могла да променя обстановката и живота си.

Една сутрин, докато седях на пейка до крайбрежния булевард и съзерцавах океана, за момент ми се стори, че в далечината съзирам фонтана на кит, излязъл на повърхността. Почувствах нужда да споделя с някого този миг и спрях излязъл на джогинг мъж, който минаваше оттам.

– Какво има? – запита ме той.

– Кит, в далечината се вижда кит!

Беше приятен мъж на петдесетина години.

– Тук често се мяркат китове – отвърна ми той, видимо развеселен от моята възбуда.

– За пръв път съм в този град – обясних му аз.

– Откъде сте?

– От Ню Йорк.

– Не е много далеч.

– Толкова близо и същевременно толкова далеч – отвърнах му.

Той ми се усмихна и побъбрихме известно време. Името му беше Алън Браун и се оказа кмет на градчето. Описах му накратко колко деликатно е моето положение и споделих желанието си да започна отначало.

– Ана – каза ми тогава Алън, – не разбирайте погрешно предложението, което ще ви направя, защото съм женен и нямам никакво намерение да ви свалям. Имате ли нещо против да вечеряме заедно? Бих искал да обсъдя нещо с вас.

Така отидох на вечеря с кмета Браун и неговата съпруга Шарлот в тяхната кокетна къща. Бяха красива двойка. Тя изглеждаше малко по-млада от него. Беше ветеринарна лекарка и клиниката ѝ се развиваше добре. Нямаха деца и аз не зачекнах тази тема.

Кметът ми разкри причината за своята покана едва на десерта:

– Ана, моят началник на полицията след година излиза в пенсия. Заместникът му е доста глупав и не ми харесва особено. Имам планове за този град и ми се ще постът да заеме човек, на когото мога да имам доверие. Струва ми се, че вие сте идеалната кандидатка.

Като ме видя, че размишлявам, той добави:

– Трябва да ви предупредя, че градът е спокоен и няма нищо общо с Ню Йорк…

– Толкова по-добре – отвърнах му. – Нуждая се тъкмо от спокойствие.

На следващия ден приех предложението на кмета Браун. Така през един септемврийски ден на 2013 година се преместих да живея в Орфия с надеждата да стъпя на краката си. И отново да бъда себе си.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Понеделник, 28 юли 2014 г.

2 дни след премиерата

Трийсет и шест часа след провала на премиерата фестивалът в Орфия беше окончателно отменен и медиите в цялата страна се нахвърлиха на полицията с обвинения, че не е могла да предпази населението. След убийството на Стефани Мейлър и на Коди Илиной, стрелбата в Големия театър се оказа капката, която преля чашата: налице беше убиец, който тероризира Хемптънс, и хората сериозно се тревожеха. Навсякъде в района хотели се изпразваха, резервации се анулираха една след друга, туристите отказваха да идват на почивка. Паниката беше всеобща.

Губернаторът на щата Ню Йорк беше силно разгневен и изрази публично недоволството си. Кметът Браун бе лишен от подкрепата на гражданите, а майор Маккена и прокурорът получиха мъмрене от висшестоящото началство. Подложени на яростна критика, те решиха да вземат инициативата в свои ръце и на сутринта свикаха пресконференция в кметството. Според мен това беше възможно най-лошата идея: в момента ние не бяхме в състояние да дадем на медиите какъвто и да било отговор. Защо сами трябваше да привличаме огъня върху себе си?

До последната минута в кулоарите на кметството тримата с Дерек и Ана напразно се опитвахме да ги убедим, че публични изявления на този етап са неуместни.

– Проблемът е, че засега не можете да съобщите на журналистите нищо конкретно – обясних им аз.

– Защото вие така и не успяхте да откриете каквото и да било! – възкликна негодуващо заместник-прокурорът. – От самото начало на това разследване не сте стигнали доникъде!

– Нужно ни е още малко време – защитих се аз.

– Време имахте повече от достатъчно! – възрази заместник-прокурорът, – а онова, което виждам, е провал след провал, трупове и изпаднало в ужас население. Вие сте некадърници, ето какво ще кажем на пресата!

Обърнах се към майор Маккена, за да подиря от него някаква подкрепа.

– Шефе, не можете да стоварвате цялата отговорност върху нас. За сигурността на театъра и на града отговаряхте вие и заместник-началникът Монтейн.

Забележката ми беше крайно неуместна и накара майорът да се изчерви от гняв.

– Не бъди толкова нагъл, Джеси! – викна ми той. – Не забравяй, че аз те покривах от самото начало на това разследване. Снощи губернаторът така ми крещя по телефона, че още ми пищят ушите! Той иска пресконференция и ще я получи.

– Съжалявам, шефе.

– Пука ми дали съжаляваш. Двамата с Дерек отворихте тази кутия на Пандора и вие трябва да я затворите.

– Нима предпочитахте да потулим случая и да си останем с лъжата?

Майорът въздъхна:

– Не зная дали си даваш сметка какъв пожар запали, като възобнови това разследване. Сега цялата страна говори за случая. Джеси, ще хвърчат глави и сред тях няма да бъде моята! Защо не излезе в оставка, както имаше намерение? Защо не замина да си живееш живота, след като получи всички почести от професионалната гилдия?

– Защото съм ченге, шефе.

– Или кръгъл глупак, Джеси. Оставям ви с Дерек да приключите случая до края на седмицата. Ако в понеделник сутринта убиецът не седи срещу мен в кабинета ми, ще те изхвърля от полицията без пенсия. И теб също, Дерек. Сега заминавайте да си вършите работата и ни оставете ние да вършим нашата. Журналистите ни очакват.

Майорът и заместник-прокурорът се отправиха към залата за пресконференции. Преди да ги последва, кметът Браун се обърна към Ана:

– Искам да го чуеш още сега, Ана: ще обявя официално номинацията на Джаспър Монтейн за бъдещ началник на полицията в Орфия.

Ана пребледня.

– Какво говорите? – задави се от възмущение тя. – Нали казахте, че това е само временно, до приключването на разследването.

– В Орфия цари такова вълнение, че се налага официално да отстраня Гъливър. И изборът ми падна на Монтейн.

Ана едва не се разплака.

– Не можете да постъпите така с мен, Алън!

– Разбира се, че мога и ще го направя.

– Но нали бяхте обещали, че аз ще заместя Гъливър, нали затова дойдох на работа в Орфия?

– Много неща се случиха оттогава. Съжалявам, Ана.

Намесих се в опит да я защитя.

– Господин кмете, напът сте да допуснете сериозна грешка. Заместник-началник Кенър е един от най-добрите полицаи, които някога съм срещал.

– Не се месете, капитан Розенбърг! – отвърна рязко кметът. – Посветете се по-скоро на вашето разследване, вместо да се бъркате в неща, които не ви засягат.

При тези думи той ни обърна гръб и се отправи към заседателната зала.

* * *

Също както във всички хотели из околността, в „Езерен Палас“ цареше пълен безпорядък. Клиентите напускаха един след друг, а управителят, в опит да прекрати обезкървяването, ги молеше да останат, обещавайки им сензационни намаления на цените. Никой обаче не желаеше да остане в Орфия с изключение на Кърк Харви, решен да поеме отговорността и да допринесе за успешния край на разследването. Той, разбира се, използва случая и срещу нищожна цена остана в апартамента, сметката за който вече не се поемаше от кметството. Островски постъпи по същия начин, като се разположи срещу смешна сума в президентския апартамент.

Шарлот Браун, Самюъл Падалин и Рон Гъливър още предишната вечер се бяха прибрали у дома.

В стая 312 Стивън Бергдорф събираше багажа си под погледа на жена си Трейси, пристигнала ден преди това. Бе поверила децата на приятелка и взела автобуса за Хемптънс, за да подкрепи мъжа си. Готова беше да му прости забежките и нямаше друго желание, освен нещата да бъдат както преди.

– Сигурен ли си, че можеш да си тръгнеш? – запита го тя.

– Да, да. Полицията иска от мен да не напускам щата Ню Йорк. А град Ню Йорк се намира в щата Ню Йорк, нали?

– Така е – съгласи се Трейси.

– Значи, всичко е наред. Напът. Нямам търпение отново да си бъда у дома.

Стивън хвана куфара и го затътри към вратата.

– Куфарът ти изглежда доста тежък – отбеляза Трейси. – Ще се обадя на рецепцията, ще го вземат и ще го поставят направо в багажника.

– В никакъв случай! – възкликна Стивън.

– Защо не?

– Мога сам да пренеса куфара си.

– Както желаеш.

Когато излязоха от стаята, в коридора Трейси неочаквано прегърна мъжа си.

– Толкова се боях – промълви тя. – Обичам те.

– И аз те обичам, Трейси, скъпа. Ужасно ми липсваше.

– Прощавам ти всичко! – каза тя.

– Какво имаш предвид? – запита Стивън.

– Момичето, което беше с теб. Онази, за която пише в статията на „Ню Йорк Таймс“.

– О, боже мой, нима наистина си повярвала? Трейси, никакво момиче не е имало, това са празни приказки.

– Наистина ли?

– Разбира се! Както знаеш, трябваше да уволня Островски. За да си отмъсти, той е наговорил пред журналиста от „Ню Йорк Таймс“ всякакви небивалици.

– Отвратителен човек! – възмути се Трейси.

– На кого го казваш? Понякога хората са толкова жалки.

Трейси отново прегърна мъжа си. Чувстваше безкрайно облекчение, че написаното във вестника не е вярно.

– Бихме могли да прекараме тук една нощ – намекна му тя. – Да използваме намаленията.

– Искам да се прибера у дома – възрази Стивън. – Да видя децата, миличките.

– Прав си. Искаш ли преди това да обядваме?

Двамата влязоха в асансьора и прекосиха фоайето на хотела, пълно с тълпа заминаващи. Стивън се насочи с решителна крачка към изхода, отбягвайки погледите на служителите от рецепцията. Тръгваше си, без да е уредил сметката. Трябваше да се измъкне възможно най-бързо, за да не му задават въпроси за Алис. Особено пред жена му.

Колата ги очакваше на паркинга. Стивън бе отказал да даде ключовете на младежа, който се грижеше за колите на гостите.

– Мога ли да ви помогна? – запита един служител.

– Няма нужда – отвърна Стивън и ускори крачка, последван от Трейси.

Той отключи колата и хвърли куфара на задната седалка.

– Защо не го оставиш в багажника? – учуди се жена му.

– Желаете ли да оставя куфара ви в багажника? – на свой ред запита служителят, който ги беше последвал.

– Няма нужда – повтори Стивън, сядайки зад волана. – Довиждане и благодаря за всичко.

Жена му се настани до него, той подкара колата и се отдалечи от хотела. Когато напуснаха чертите на града, Стивън въздъхна с облекчение. До този момент никой не бе забелязал каквото и да било. А трупът в багажника не издаваше никаква миризма. Той старателно го бе увил в хранително фолио и сега се поздравяваше за досетливостта.

Трейси пусна радиото. Беше ведра, щастлива. Не след дълго заспа.

Навън горещината беше ужасна. Надявам се да не се опече вътре, помисли си Стивън, стискайки волана. Всичко се бе случило толкова бързо, че не му бе останало време да обмисли нещата. След като уби Алис и скри трупа ѝ в храстите, той отиде до хотела, взе колата и се завърна на местопрестъплението. С мъка вдигна трупа на Алис и го натъпка в багажника. Ризата му беше цялата в кръв, но това нямаше значение, тъй като никой не го видя. В Орфия цареше суматоха и всички полицаи бяха заети в центъра на града. След това той спря пред супермаркета, който работеше денонощно, и купи промишлено количество хранително фолио, закара колата до безлюдно място на края на гората. Там уви старателно вече изстиналото и вкочанено тяло. Знаеше, че няма да може да се отърве от него в Орфия. Трябваше да го откара другаде, преди да се е разнесла издайническа миризма. Надяваше се тази мярка да му позволи да спечели време.

На връщане в „Езерен Палас“ той бе облякъл стар пуловер, който откри в колата, за да прикрие зацапаната с кръв риза, и се добра до стаята си, без никой да заподозре каквото и да било. Дълго стоя под душа и облече чисти дрехи, идентични на онези, с които беше вечерта. Успя да подремне. Ненадейно се стресна и се събуди. Трябваше да се отърве от вещите на Алис. Бързо извади нейния куфар, натъпка вътре нещата ѝ, след което излезе от хотела, надявайки се, че никой няма да забележи сноването му напред-назад. Там обаче цареше такава възбуда, че никой не му обърна внимание. Взе колата и разпръсна вещите на Алис, включително дрехите, в различни контейнери за смет из съседните градове, а накрая захвърли куфара ѝ край пътя. През цялото време сърцето му биеше до пръсване, а стомахът му беше свит на топка от страх: ако някой полицай, забелязал подозрителните му действия, го спреше за проверка и го накараше да отвори багажника, с него беше свършено!

Накрая, към пет часа сутринта той отново се озова в хотелската стая, където нямаше никаква следа от присъствието на Алис. Беше спал половин час, когато го събуди чукане на вратата. Полицията! Искаше му се да се хвърли през прозореца. Бяха го открили! Разтреперан, той отвори, както беше по бельо. Пред него стояха двама униформени полицаи.

– Господин Стивън Бергдорф? – запита единият от тях.

– Аз съм.

– Съжаляваме, че ви притесняваме по това време, но капитан Розенбърг ни е възложил да съберем всички членове на театралната трупа. Иска да ви зададе някои въпроси за случилото се снощи в Големия театър.

– Нямам нищо против да дойда с вас – отвърна Стивън, опитвайки се да запази спокойствие.

Когато полицаите го запитаха дали не е виждал Алис, той отвърна, че на излизане от театъра я е загубил от поглед. След това не му задаваха повече въпроси.

През целия път до Ню Йорк той обмисля какво да направи с тялото на Алис. Когато в далечината изникнаха силуетите на небостъргачите в Манхатън, вече имаше готов план. Никой никога нямаше да открие Алис. За тази цел бе достатъчно да стигне до парка Йелоустоун.

На няколко мили оттам, срещу Сентръл Парк, в болница „Маунт Синай“ Джери и Синтия Идън бдяха край своята дъщеря в интензивното отделение. Лекарят дойде да ги успокои.

– Господин и госпожо Идън, трябва да отидете и да си отдъхнете малко. Засега я поддържаме в изкуствена кома.

– Как е тя? – запита смазаната от тревога Синтия.

– Засега е трудно да се каже. Издържа операцията, което е добър знак. Все още не знаем обаче какви ще са физическите и неврологични последствия. Куршумите са причинили сериозни увреждания. Единият бял дроб е пробит, засегнат е далакът.

– Докторе – обади се Джери, – кога ще се събуди дъщеря ни?

– Все още не зная. Наистина съжалявам. Налице е вероятност и да не оживее.

* * *

Ана, Дерек и аз минахме с колата по все още затворената за движение главна улица. Въпреки яркото слънце наоколо беше пусто. Нямаше жива душа по тротоарите, по крайбрежната алея. Орфия напомняше призрачен град.

Пред Големия театър стояха на пост няколко полицаи, а общинските служители събираха пръснатите навсякъде отпадъци, сред които и сувенири от щандовете на пътуващите търговци, които свидетелстваха за блъсканицата тук предишната вечер.

Ана вдигна една тениска с надпис Бях в Орфия на 26 юли 2014 година.

– Бих предпочела да не съм била тук – каза тя.

– Аз също – въздъхна Дерек.

Влязохме в сградата и стигнахме до празната и изпълнена с гробна тишина театрална зала. На сцената се виждаше голямо петно засъхнала кръв, превръзки и стерилни опаковки, захвърлени там от парамедиците. В главата ми се въртеше само една дума: опустошение.

Според доклада на лекаря, оперирал Дакота, куршумите я бяха поразили от горе надолу, под ъгъл от 60 градуса. Тази подробност щеше да ни позволи да определим местоположението на стрелеца в залата. Направихме бърза възстановка.

– Дакота се е намирала в средата на сцената – напомни Дерек. – Кърк е вляво от нея, заедно с Джери и Алис.

Аз застанах по средата на сцената, все едно бях Дакота. Тогава Ана каза:

– Не виждам как от креслата и дори от дъното на залата, което е най-високо, куршумите биха могли да я засегнат под ъгъл от шейсет градуса от горе надолу.

Тя започна да се разхожда замислено между редовете. Тогава аз вдигнах очи и видях над себе си рампата, по която техниците стигат до прожекторите.

– Стрелецът е бил там, горе! – възкликнах изненадано.

Дерек и Ана потърсиха достъпа до рампата и откриха тясна стълба, която започваше от дъното на кулисите, в съседство с гримьорните. Самата рампа за осветлението обикаляше цялата сцена. Застанал на нея, Дерек се прицели в мен с пръсти. Ъгълът на стрелбата напълно съвпадаше. От това разстояние не беше нужно да си кой знае какъв стрелец, за да улучиш.

– Залата беше затъмнена, а прожекторите са светели в очите на Дакота. Тя не е виждала нищо, а стрелецът е имал чудесна видимост. Горе е нямало нито един доброволец, нито един техник с изключение на осветителя. Ето защо той е могъл спокойно да се качи незабелязано и в подходящ момент да стреля в Дакота, а след това да избяга през аварийния изход.

За да се стигне до рампата, трябва да се мине през кулисите. Достъп са имали само упълномощени за това лица. Заради контрола никой друг не би могъл да проникне там.

– Излиза, че извършителят е човек от трупата – заключи Дерек. – Значи, имаме петима заподозрени: Стивън Бергдорф, Мета Островски, Рон Гъливър, Самюъл Падалин и Шарлот Браун.

– По време на изстрелите Шарлот беше до Дакота – напомних му аз.

– Това не я изключва от списъка на заподозрените – възрази Дерек. – Тя стреля от рампата и слиза по стълбата, за да се притече на помощ на Дакота. Чудесен сценарий!

В този момент получих повикване по мобилния телефон.

– Мамка му! – въздъхнах аз. – Какво още искат?

Включих:

– Добър ден, майоре. Ние сме в Големия театър. Открихме мястото, откъдето е стреляно. Рампа, до която може да се достигне само откъм кулисите, което означава, че…

– Джеси – прекъсна ме майорът, – тъкмо затова ти се обаждам. Получих балистичната експертиза. Оръжието, с което е стреляно по Дакота, е пистолет „Берета“.

– „Берета“ ли? Та нали тъкмо с такъв пистолет са убити Меган Падалин и Гордънови! – възкликнах аз.

– И аз това си помислих – съгласи се майорът. – Затова поисках сравнение. Джеси, дръж се: това е същото оръжие, използвано през 1994 година.

Дерек видя, че пребледнявам, и запита какво става. Отвърнах му:

– Той е тук, сред нас. Убиецът на Гордънови и на Меган снощи е стрелял срещу Дакота. Убиецът е на свобода от двайсет години.

Дерек на свой ред стана блед като платно.

– Сякаш над всичко тегне някакво проклятие – промълви той.

ДЕРЕК СКОТ

12 ноември 1994 година. Един месец след ужасната катастрофа с полицейския автомобил получих медал за проявена храброст. В гимнастическия салон на регионалния център на полицията, в присъствието на много колеги, официални лица, журналисти и гости ми го връчи лично началникът на щатската полиция, пристигнал специално за случая.

Стоях прав на естрадата, с превързана ръка и наведена глава. Не ми беше притрябвал нито този медал, нито церемонията, но майор Маккена ми заяви, че един отказ от моя страна ще бъде приет много зле от началството.

Джеси стоеше в дъното на залата, за да не привлича вниманието. Не пожела да заеме отреденото му място на първия ред. Изглеждаше разстроен. Дори не смеех да го погледна.

След продължила дълго реч началникът на полицията пристъпи към мен, окачи тържествено медала на врата ми и заяви: „Сержант Дерек Скот, за проявена храброст при изпълнение на служебните задължения и затова че спасихте живота на колега, рискувайки своя, ви присъждам това отличие. Вие сте пример за всеки полицай“.

След тези думи той ми отдаде чест и музиката подхвана победен марш.

Стоях безразличен към всичко, вперил поглед в пространството. Ненадейно зърнах Джеси да плаче и усетих как се просълзявам. Слязох от естрадата и се втурнах към малката врата, водеща към съблекалните. Свалих медала и гневно го захвърлих на земята. Сетне приседнах на една пейка и на свой ред се разплаках.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Вторник, 29 юли 2014 г.

3 дни след премиерата

Това беше последният обрат в разследването.

Ето че оръжието на престъплението от 1994 година, което навремето така и не беше открито, отново се появяваше. Пистолетът, с който бяха убити Гордънови и Меган Падалин, сега беше използван да затвори устата на Дакота. Това означаваше, че Стефани е била права от самото начало: Тед Тененбаум нямаше нищо общо с четворното убийство.

Сутринта майорът привика мен и Дерек в регионалния център на щатската полиция в присъствието на заместник-прокурора.

– Длъжен съм да съобщя на Силвия Тененбаум – каза ни той. – Прокуратурата започва нова проверка по случая. Исках да го имате предвид.

– Благодаря, шефе – отвърнах аз. – Наясно сме.

– Възможно е Силвия Тененбаум да подаде жалба не само срещу полицията, но и срещу самите вас.

– Независимо дали е бил виновен, или не, за четворното убийство, Тед Тененбаум не се подчини на полицейско разпореждане и се опита да избяга. Ако ни беше послушал, нищо нямаше да му се случи.

– Само че Дерек нарочно е блъснал колата му и я е съборил от моста – отбеляза заместник-прокурорът.

– Опитвахме се да го спрем! – обади се възмутено Дерек.

– Имало е и други начини – възрази заместник-прокурорът.

– Така ли? – разсърди се Дерек. – И какви по-точно? Изглежда, сте специалист по преследванията на заподозрени?

– Нямаме намерение да ви обвиняваме в нищо – каза помирително майорът. – Отново прегледах материалите по делото: всичко сочи към Тед Тененбаум. Неговата камионетка е забелязана в близост до мястото, където малко след това е извършено престъплението, мотивът е изнудване от страна на кмета, налице са банковите извлечения, Тененбаум е притежавал пистолет от същата марка като този на извършителя, а освен това е бил и добър стрелец. Кой друг би могъл да бъде освен него?

– И все пак впоследствие всички тези улики отпаднаха една по една – въздъхнах аз.

– Известно ми е – каза печално майорът. – Само че всеки друг на ваше място би се заблудил. Нямате никаква вина. Боя се обаче, че Силвия Тененбаум няма да се задоволи с това обяснение и ще предприеме всякакви действия, за да получи възмездие.

От друга страна, при нашето разследване кръгът се бе затворил. През 1994 година убиецът на Меган Падалин беше премахнал Гордънови, станали неволни свидетели. Двамата с Дерек бяхме следвали грешната следа, тръгваща от кмета Гордън и водеща към Тед Тененбаум, и това бе дало възможност на убиеца да спи спокойно в продължение на двайсет години. До момента, когато Стефани бе започнала свое собствено разследване, насърчавана от Островски, който от самото начало се бе съмнявал във вината на Тененбаум, тъй като е знаел, че не той е бил на волана на камионетката. Сега вече всички следи водеха към истинския убиец, премахнал един по един онези, които биха могли да го разобличат. Бе започнал с Гордънови, след това бе убил последователно Стефани, Коди и накрая се бе опитал да затвори устата на Дакота. Убиецът беше тук, сред нас, пред очите ни. Трябваше да действаме умно и бързо.

След разговора с майор Маккена използвахме, че сме в регионалния център на щатската полиция, и минахме през кабинета на съдебния лекар Ранджит Сингх, който беше също така експерт по профилите на престъпници. Беше се запознал с досието по случая, за да ни помогне и очертае характеристиката на убиеца.

– Внимателно прегледах материалите от разследването – каза ни той. – Най-напред смятам, че имате работа с лице от мъжки пол. Статистиката сочи, че вероятността жена да бъде убита от друга жена е само 2%. В нашия случай имаме и по-конкретни данни: той е импулсивен, имаме разбитата врата у Гордънови и убийството на цяло едно семейство. Освен това Стефани Мейлър, удавена в езерото, и Коди, чийто череп е зверски разбит. Това говори за насилие от страна на мъж. Впрочем колегите ми навремето са били на същото мнение.

– Значи, изключвате вероятността да е жена? – запитах аз.

– Нищо не мога да изключа напълно, капитане – отвърна доктор Сингх. – Имало е профили от мъжки тип, а се е оказвало, че престъпникът е жена. Но досието ме навежда на мисълта, че си имаме работа с мъж. Впрочем случаят е доста интересен. Като цяло, профилът е необичаен. По принцип извършителят на толкова убийства е или психопат, или закоравял убиец. Само че ако беше психопат, то не би имал рационални причини. Докато вашият човек има съвършено ясен мотив: прикриване на истината. Освен това не е закоравял престъпник, защото отначало не успява да улучи Меган Падалин. Значи е бил нервен. В крайна сметка я поваля с няколко куршума и накрая стреля в главата ѝ. Очевидно е загубил контрол. А когато разбира, че вероятно е бил забелязан от Гордънови, избива цялото семейство. Изкъртва вратата, макар че тя не е заключена, и ги застрелва от упор.

– Все пак е добър стрелец – отбеляза Дерек.

– Да, определено има опит. Според мен е някой, който специално е тренирал за случая. Старателен е при подготовката, но проявява нервност, когато трябва да премине към действие. Следователно не е хладнокръвен убиец, а по-скоро убиец по неволя.

– По неволя ли? – учудих се аз.

– Да, някой, който никога не е предполагал, че ще му се налага да убива, който от социална гледна точка осъжда убийството, но в случая е принуден да прибегне до него, може би за да съхрани своята репутация, статут или да избегне затвора.

– Все пак е налице предварителна подготовка – намеси се Ана. – Трябвало е да си набави оръжие, да тренира стрелба…

– Не твърдя, че няма предумишленост – уточни доктор Сингх. – Казвам, че е бил длъжен на всяка цена да убие Меган. Мотивът му не е кражба. Може би тя е знаела нещо за него и той е искал да ѝ затвори устата. Що се отнася до избора на оръжие, в случая пистолетът е най-подходящ за някой, който няма опит в убийствата. Един изстрел и всичко е приключено. Нож не би могъл да направи същото, освен ако не бъде прерязано гърлото на жертвата, но въпросният убиец определено не би бил в състояние да направи това. Същото се наблюдава при самоубийствата: мнозина решават, че е далеч по лесно да използват огнестрелно оръжие, вместо да си режат вените, да скачат от покрив и дори да гълтат хапчета, за които не е известно как ще подействат.

Тогава Дерек запита:

– След като един и същи човек е убил Гордънови, Меган Падалин, Стефани и Коди, а след това се опита да убие и Дакота Идън, защо при Стефани и Коди не е използвал същото оръжие?

– Защото до този момент убиецът се опитва да заличи следите си – заяви уверено докторът. – Искал е да прикрие връзката с убийствата от 1994 година. Особено след като е успял да държи в заблуда всички в продължение на двайсет години. Повтарям ви: според мен имате работа с някой, който мрази да убива. Прибягнал е до това шест пъти само защото е бил хванат в порочен кръг, но в никакъв случай не е хладнокръвен, нито пък сериен убиец. Някакъв тип просто се опитва да спаси кожата си с цената на чужд живот. Убиец по неволя.

– Но след като убива по неволя, защо просто не е избягал от Орфия?

– Вероятно ще стигне и дотам веднага щом му се удаде случай. Живял е тук двайсет години, уверен, че никой няма да разкрие тайната му. Постепенно е свалил гарда и сигурно това е причината сега да поема всякакви рискове, за да прикрие своята самоличност. Не би могъл да избяга току-така: неизбежно би се издал. Ще се опитва да печели време, а сетне ще намери основание да замине окончателно оттук, без да предизвика подозрения. Нова работа или болен близък. Трябва да действате бързо. Човекът, с когото имате работа, е умен и предпазлив. Единствената следа, която би могла да ви отведе до него, е да откриете какво го е накарало да убие Меган Падалин през 1994 година.

Кой е имал основателна причина да убие Меган Падалин?, написа Дерек върху магнитната дъска, поставена в залата с архива на „Орфия Кроникъл“, единственото място, където се чувствахме достатъчно спокойни, за да продължим преследването на престъпника. Към нас се присъедини Ана. Тук бяха Кърк Харви, чиито заключения през 1994 година ни убедиха, че притежава забележителен нюх, както и Майкъл Бърд, който изцяло се беше посветил на нашата работа и ни оказваше неоценима помощ.

Всички заедно още веднъж прегледахме материалите по разследването.

– Значи, убиецът не е Тед Тененбаум – каза Ана, – а аз смятах, че разполагате с достатъчно доказателства, че през 1994 година си е набавил оръжието на престъплението?

– Пистолетът идваше от таен склад с откраднати от армията оръжия, доставени от корумпиран военен и продавани от собственика на един бар в Риджпорт – обясни Дерек. – На теория е твърде възможно Тед Тененбаум и убиецът да са се снабдили с оръжие оттам по едно и също време. Вероятно тогава мнозина са знаели, че могат да си купят пистолет от този бар.

– Би било наистина дяволско съвпадение – каза Ана. – Първо, камионетката на Тененбаум се оказва в близост до местопрестъплението, но не я кара той. След това оръжието на убийството е купено от същото място, откъдето Тененбаум се е снабдил с „Берета“. Не ви ли се струва, че тук има нещо съмнително?

– Прощавайте за въпроса – намеси се Майкъл, – но защо Тед Тененбаум ще купува оръжие, след като няма намерение да го използва?

– Тененбаум е бил изнудван от местен бандит на име Джеремая Фолд, който е опожарил неговия ресторант. Твърде възможно е да иска оръжие за самозащита.

– Същият Джеремая Фолд, чието име е било кодирано в текста на моята пиеса, открит у кмета Гордън? – запита Харви.

– Същият – отвърнах аз. – Освен това смятаме, че той не е загинал случайно, а вероятно нарочно е бил блъснат.

– Нека се съсредоточим върху Меган – предложи Дерек, като потупа с ръка изречението, което беше написал върху дъската: Кой е имал основателна причина да убие Меган Падалин?

– Правилно – съгласих се аз. – Бихме ли могли да предположим, че Джеремая Фолд е бил блъснат от Меган? А след това някой близък на Джеремая, например Костико, е решил да си отмъсти?

– Нали установихме вече, че няма никаква връзка между Меган Падалин и Джеремая Фолд? – припомни ни Дерек. – Освен това профилът на Меган по никакъв начин не навежда на мисълта, че тя би могла да прегази бандит на мотоциклет.

– Между другото, къде са резултатите от анализа на парчетата от предна броня и фарове, намерени на мястото на катастрофата от Грейс, бившият агент от ATF?

– Все още не са пристигнали – обясни със съжаление Дерек. – Надявам се да разполагаме с тях утре.

Ана, която през това време ровеше в папката с материалите, извади един протокол от разпит и каза:

– Струва ми се, че открих нещо. Когато миналата седмица разпитвахме кмета Браун, той ни съобщи, че през 1994 година е получил анонимно обаждане по телефона. В началото на 1994 година разбрах, че Гордън е корумпиран. – Как разбрахте? – Получих анонимно обаждане към края на февруари. Беше женски глас.

– Женски глас – повтори Дерек. – Дали не е била Меган Падалин?

– Защо не? – съгласих се аз. – Това е следа, по която бихме могли да тръгнем.

– Значи, възможно е кметът Браун да е убиецът на Меган и на Гордънови?

– Не – възразих аз. – През 1994 година, по време на четворното убийство Алън Браун е посрещал гости във фоайето на Големия театър. Той е извън подозрение.

– Само че именно това обаждане е принудило кмета Гордън да бяга от Орфия – отбеляза Ана. – Започнал е да превежда парични суми в Монтана, а след това е ходил до Боузман да търси къща.

– Излиза, че кметът Гордън е имал основателен мотив да убие Меган Падалин, а профилът му съответства на онова, което преди малко чухме от експерта: мъж, който не е склонен към убийства, но е бил принуден да ги извърши, за да защити честта си. Гордън доста добре приляга на този портрет.

– Само не забравяй, че самият Гордън е сред жертвите – припомних аз на Дерек. – Именно в това има нещо съмнително.

Кърк на свой ред взе думата:

– Спомням си какво ми направи впечатление навремето: убиецът е бил добре запознат с навиците на Меган Падалин. Знаел е, че тя излиза на джогинг по едно и също време, че спира в малкия парк на „Пенфийлд Кресчънт“. Може би ще кажете, че я е наблюдавал продължително време. Само че има една подробност, която той не би могъл да научи чрез наблюдение: Меган е нямало да присъства на откриването на театралния фестивал. На някого е било известно, че по това време кварталът ще е безлюден и че Меган ще се озове сама в парка. Без свидетели. Сгоден случай, който не е бил за изпускане.

– Значи, според вас е някой от нейното обкръжение? – учуди се Майкъл.

Както преди това се бяхме запитали кой знае, че кметът Гордън няма да участва в откриването на фестивала, сега си зададохме въпроса на кого е било известно, че по това време Меган ще бъде в парка.

Едно по едно записахме върху дъската имената на заподозрените:

Мета Островски,

Рон Гъливър,

Стивън Бергдорф,

Шарлот Браун,

Самюъл Падалин.

– Нека видим кой ще отпадне – предложи Дерек. – Ако приемем по принцип, че извършителят е мъж, това засега изключва Шарлот Браун. Впрочем тогава тя не е живеела в Орфия и не е била свързана по никой начин с Меган Падалин, а още по-малко е имала възможност да проследи навиците ѝ.

– Ако се съгласим с твърдението на профайлъра – добави Ана, – убиецът в никакъв случай не би искал да бъде възобновено разследването от 1994 година. Следователно бихме могли да изключим и Островски. Защо ще иска от Стефани да изяснява случая, а след това да я убива? Пък и той не живее в Орфия и няма връзка с Меган Падалин.

– В такъв случай остават Рон Гъливър, Стивън Бергдорф и Самюъл Падалин – заключих аз.

– Гъливър напуска полицията, макар че му остават само два месеца до пенсия – напомни Ана, а след това сподели с Кърк и Майкъл хипотезата на експерта, че убиецът ще намери благовиден предлог да избяга от Орфия. – Дали утре няма да научим, че смята да замине за страна, с която нямаме спогодба за екстрадиция?

– Ами Стивън Бергдорф? – запита Дерек. – През 1994 година, веднага след убийствата той се установява в Ню Йорк, а сега ненадейно се завръща в Орфия, за да играе в пиесата, за която се предполага, че ще разкрие името на убиеца.

– Какво всъщност знаем за Самюъл Падалин? – запитах аз. – Навремето той изигра чудесно ролята на опечален вдовец и на мен през ум не ми е минавало, че може да убие жена си. Ала преди да го изключим от списъка, би трябвало да научим повече за него и за причините, които са го накарали да се включи в трупата. Ако има човек, който чудесно познава навиците на Меган и на когото е известно, че вечерта тя няма да отиде на откриването на фестивала, то това е той.

Оказа се, че Майкъл Бърд е направил известни проучвания за Самюъл Падалин и ги сподели с нас:

– Бяха симпатична двойка, хората ги уважаваха и не са споменавали нищо лошо за тях. Разпитах неколцина от някогашните им съседи и в това отношение те бяха напълно единодушни. Никога не са чували викове и караници между двамата. Всички ги описват като очарователни и видимо щастливи млади хора. Почти няма съмнение, че за Самюъл Падалин смъртта на жена му е била жесток удар. Един съсед твърди дори, че по едно време се е опасявал да не би той да посегне на живота си. После постепенно се е съвзел и е създал ново семейство.

– Така е – потвърди Кърк. – И моето впечатление тогава беше същото.

– Във всеки случай – казах аз, – нито Рон Гъливър, нито Стивън Бергдорф, нито Самюъл Падалин са имали мотив да убият Меган. Ето как се връщаме към първоначалния въпрос. Кой би искал да посегне на живота ѝ? Ако отговорим на него, ще открием и убиеца.

Трябваше да съберем допълнителни сведения за Меган. Решихме да посетим Самюъл Падалин с надеждата той да ни разкаже нещо повече за първата си съпруга.

* * *

В Ню Йорк, в техния апартамент в Бруклин Стивън Бергдорф напразно се опитваше да убеди жена си колко хубаво ще бъде да посетят Йелоустоун.

– Как така не искаш да заминем? – ядосваше се той.

– Стивън, помисли малко, полицията ти нареди да не напускаш границите на щата Ню Йорк – напомни му Трейси. – Защо да не отидем до езерото Чамплейн, в къщата на моите родители?

– Защото решихме поне веднъж да изкараме почивката само ние с децата и държа да изпълня обещанието си.

– Трябва ли да ти напомням, че преди три седмици ти не искаше да чуеш за Йелоустоун?

– Така е, Трейси, но сега искам да доставя удоволствие на теб и на децата. Прости ми, че се вслушвам във вашите желания.

– Ще посетим Йелоустоун следващото лято. Най-добре ще е да изпълниш нареждането на полицията и да не напускаш щата.

– От какво се боиш? Може би ме смяташ за убиец, така ли?

– Разбира се, че не.

– Обясни ми тогава поради какви причини полицията отново би ме потърсила. Не може да те разбере човек. Веднъж искаш, а след това не искаш. Ако желаеш, можеш да отидеш при сестра си, а аз ще остана тук, след като не си съгласна да пътуваме семейно.

След известно колебание Трейси най-сетне се съгласи. Изпитваше нужда да бъде до своя съпруг и двамата да открият предишната близост.

– Добре, скъпи – каза тихо тя. – Нека заминем.

– Чудесно! – провикна се Стивън. – Приготвяй куфарите, а аз ще прескоча до редакцията да оставя статията и да уредя някои неща. После ще мина да взема от сестра ти кемпера. Още утре сутринта потегляме за Средния запад!

Трейси сви вежди:

– Защо усложняваш нещата? Можем да подредим багажа в колата, утре да отидем заедно у сестра ми и да потеглим оттам.

– Невъзможно – възрази Стивън, – децата ще са на задната седалка и няма да има място за куфарите.

– Че защо не ги сложим в багажника? Нали купихме тази кола тъкмо заради големия багажник?

– Блокиран е. Не може да се отвори.

– Така ли? Какво се е случило? – запита Трейси.

– Нямам представа. Изведнъж блокира.

– Ще отида да погледна.

– Няма време – спря я Стивън, – трябва да тръгвам за редакцията.

– С колата ли? Откога ходиш на работа с кола?

– Искам да проверя дали е в ред. Двигателят издава необичаен шум.

– Още една причина да не ходиш с кола – каза Трейси. – Аз ще я откарам в сервиза да я прегледат и да оправят багажника, който не иска да се отвори.

– Никакъв сервиз! – сопна ѝ се Стивън. – При всички случаи ще вземем колата и ще я прикачим към кемпера.

– Стивън, не ставай смешен! Няма да влачим нашата кола чак до Йелоустоун.

– Напротив! Много по-практично е. Ще оставим кемпера в къмпинга и ще разгледаме парка с колата. Няма да се мъкнем навсякъде с този мастодонт.

– Но, Стивън…

– Никакво но. Всички правят така.

– Е, добре – съгласи се най-сетне Трейси.

– Отивам в редакцията. Приготви куфарите и се обади на сестра си, че ще мина утре към седем и половина. В девет вече ще сме на път за Средния запад.

Стивън излезе и се качи в паркираната на улицата кола. Стори му се, че тялото на Алис в багажника вече започва да вони. Или си въобразяваше? Отиде в редакцията на списанието, където го посрещнаха като герой. Умът му обаче беше другаде. Дори не чуваше какво му говорят. Струваше му се, че около него всичко се върти. Повдигаше му се. Познатата обстановка в редакцията пробуди чувствата му. Беше убиец. Едва сега съзнаваше това.

След като дълго плиска лицето си с вода в тоалетната, Стивън се затвори в кабинета със своя заместник Скип Налън.

– Как си, Стивън? – запита го Скип. – Не изглеждаш добре. Потиш се и целият си пребледнял.

– От умората е. Имам нужда от почивка. Ще ти изпратя моята статия за фестивала по електронната поща. Обади ми се, ако имаш някакви бележки.

– Няма ли да останеш? – учуди се Скип.

– Не, утре заминавам за няколко дни с жената и децата. След всички тези събития искам да посъбера сили.

– Чудесно те разбирам – увери го Скип. – Алис ще дойде ли днес?

Бергдорф с мъка преглътна.

– Тъкмо за това искам да поговорим.

Стивън си придаде сериозен вид, който разтревожи Скип.

– Какво става?

– Оказа се, че Алис ми е откраднала кредитната карта. Нагласила е всичко. Призна си, след което избяга.

– Не може да бъде – възкликна Скип. – Главата ми не го побира. Вярно, че напоследък тя се държеше странно. Веднага ще подам жалба, няма повече да те притеснявам за това.

Стивън благодари на своя заместник, подписа няколко писма, които го чакаха на бюрото, и пусна статията по електронната поща. Използва, че се е включил в интернет, и бързо направи справка за разложението на труп. Боеше се миризмата да не го издаде. Трябваше да издържи три дни. Според неговите изчисления, ако потеглеха утре, в сряда, до събота щяха да бъдат в Йелоустоун. Тогава ще може да се отърве от тялото, така че никой никога да не го открие. Знаеше точно какво трябва да направи.

Той изтри сайтовете, в които беше влизал, изключи компютъра и си тръгна. На улицата извади телефона на Алис, който бе взел със себе си. Включи го и като провери списъка с контактите, изпрати съобщение на родителите ѝ и на някои нейни приятели, чиито имена знаеше. Имам нужда да остана сама. Заминавам за известно време, за да си отдъхна. Скоро ще ви се обадя. Алис. Така през следващите дни никой нямаше да я потърси. Сетне хвърли телефона в една кофа за смет.

Оставаше му да уреди още нещо. Отиде до апартамента на Алис, отвори с ключа, който беше задържал, и взе оттам всички бижута и ценни предмети, които ѝ беше подарил. Сетне влезе в една заложна къща и продаде всичко. Ето как щеше да възстанови поне част от дълга.

* * *

В Саутхемптън Ана, Дерек и аз седяхме във всекидневната на Самюъл Падалин. Тъкмо му бяхме разкрили, че през 1994 година целта е била жена му, а не Гордънови.

– Меган ли? – повтори недоверчиво той. – Какви ги говорите?

Опитвахме се да преценим реакцията му и до този момент Самюъл изглеждаше искрен. Наистина беше разстроен.

– Говорим истината, господин Падалин – увери го Дерек. – Навремето сме се заблудили. Вашата съпруга е била цел на покушението. Гордънови са били странични жертви.

– Но защо Меган?

– Именно това се опитваме да разберем – казах аз.

– Не виждам никакъв смисъл. Меган беше толкова мил човек. Клиентите в книжарницата я обожаваха, а и беше изключително внимателна към съседите.

– Въпреки това някой до такава степен е бил настроен срещу нея, че да посегне на живота ѝ.

Самюъл мълчеше изумено.

– Господин Падалин – продължи Дерек, – ще ви задам много важен въпрос: Някой заплашвал ли ви е? Или може би сте имали вземане-даване с опасни хора? Хора, които са били настроени зле към покойната ви съпруга.

– Няма такова нещо – засегна се Самюъл. – Личи си, че не сте я познавали.

– А името Джеремая Фолд говори ли ви нещо?

– Не, нищо. Вчера вече ми зададохте същия въпрос.

– А беше ли угрижена Меган през седмиците, преди да бъде убита? Може би е споделила с вас тревогата си?

– Не, не. Тя обичаше да чете, да пише и да прави кросове.

– Господин Падалин – обади се Ана, – кой би могъл да знае, че вие с Меган няма да присъствате на откриването на фестивала? На убиеца е било известно, че през онази вечер жена ви ще излезе на джогинг, както обикновено, докато повечето граждани са били на главната улица.

Самюъл Падалин се замисли за момент.

– Всички говореха за фестивала – отвърна накрая той. – Обсъждали сме със съседите, с познати, когато излизахме на покупки, с клиенти в книжарницата. Разговорите обикновено се въртяха около това кой има билети за премиерата и кой просто ще излезе на разходка по главната улица. Зная, че Меган споделяше с всички, които ни питаха, че не сме успели да се снабдим с билети, а и няма желание да се разхожда в центъра. Казваше го като човек, който не отбелязва Бъдни вечер и има намерение да си легне рано: „Ще чета на терасата, това ще бъде най-спокойната вечер от много време насам“. Сами виждате иронията.

Самюъл изглеждаше все по-разстроен.

– Споменахте, че Меган обичала да пише – каза Ан. – За какво пишеше?

– За всичко и за нищо. Открай време ѝ се искаше да напише роман, но повтаряше, че все не можела да намери подходящ сюжет. От друга страна, си водеше дневник, при това доста редовно.

– А вие запазихте ли го? – запита Ана.

– Запазих ги. Има най-малко петнайсет тома.

Самюъл Падалин излезе за момент и след малко се върна с прашен кашон, вероятно донесен от мазето. В него имаше поне двайсетина бележника от една и съща марка.

Ана отвори наслуки един от тях: беше изписан до последната страница с дребен сбит почерк. Нужни бяха часове, за да бъде прочетен.

– Можем ли да ги вземем с нас? – запита тя.

– Щом желаете. Но се съмнявам, че ще откриете нещо интересно.

– Вие чели ли сте ги?

– Само някои – призна Самюъл. – Отчасти. След смъртта ѝ разчитах така да имам усещането, че отново споделям мислите ѝ. Скоро обаче си дадох сметка, че тя е скучаела. Ще видите, описва всекидневието си: жена ми постоянно скучаеше, скучно ѝ беше с мен. Разказва за работата в книжарницата, кой каква книга е купил. Срам ме е, като ви казвам това, но открих у нея известна патетичност. Затова спрях да чета, стана ми неприятно.

Това обясняваше защо бележниците се намираха в мазето.

Преди да си тръгнем заедно с кашона, ние забелязахме оставен до входната врата куфар.

– Ще пътувате ли? – запита Дерек.

– Жена ми – отвърна Самюъл Падалин. – Ще заведе децата у родителите си в Кънектикът. Последните събития в Орфия я изплашиха. По-късно и аз ще отида при тях. Разбира се, когато отново имам право да напусна щата.

Двамата с Дерек трябваше да се върнем в регионалния център на щатската полиция, където ни очакваше майорът.

Маккена искаше да обсъди с нас ситуацията. Ана предложи тя да прочете бележниците на Меган Падалин.

– Не искаш ли да си поделим работата? – запитах я.

– Не, с удоволствие ще се заема с това, така няма да мисля за друго. Нуждаех се от подобно нещо.

– Съжалявам за длъжността началник на полицията.

– Случва се – отвърна Ана, която явно се стараеше да не издава пред нас огорчението си.

Дерек и аз се отправихме към регионалния център на щатската полиция.

На връщане в Орфия Ана се отби в управлението. Всички полицаи се бяха събрали в стаята за почивка, където Монтейн държеше импровизирано слово по случай встъпването в длъжност.

Ана не намери сили да остане, реши да се прибере у дома и да се заеме с бележниците на Меган. На излизане от управлението се натъкна на кмета Браун.

Тя го погледна мълчаливо право в очите, сетне запита:

– Алън, защо постъпихте така с мен?

– Виж само в какви лайна сме затънали, Ана. Трябва ли да ти напомням, че вината отчасти е и твоя? Толкова искаше да се захванеш с този случай, а сега трябва да понесеш последствията.

– Наказвате ме, защото си вършех работата, нали? Да, бях длъжна да ви разпитам, както и жена ви, защото разследването го изискваше. Нямате никакви привилегии, Алън, и именно това показва, че съм добро ченге. Що се отнася до пиесата на Харви, ако нея наричате лайна, нека ви напомня, че вие го поканихте тук. Вие самият не поемате отговорност за собствените си грешки. Не струвате повече от Гъливър или от Монтейн. Смятате себе си за просветен владетел, а всъщност сте един тесногръд деспот.

– Върви си у дома, Ана. Ако не си доволна, можеш да подадеш оставка.

Ана се прибра, кипяща от гняв. Едва прекрачила прага, тя се строполи в антрето и се разплака. Дълго седя на пода, облегната на шкафа. Сълзите ѝ не спираха. Не знаеше какво да прави, нито на кого да се обади. Може би на Лорийн? Тя ще ѝ каже, че я е предупреждавала, повтаряла ѝ е, че Орфия не е място за нея. На майка си? Ще ѝ изнесе поредното нравоучение.

Когато най-сетне успя да се успокои, погледът ѝ спря на кашона с бележниците на Меган Падалин, който беше взела със себе си. Реши незабавно да пристъпи към четене. Наля си чаша вино, настани се във фотьойла и разтвори първия бележник.

Започна направо от средата на 1993 година и проследи един след друг последните единайсет месеца от живота на Меган, до юли 1994 година.

Отначало изпита досада от скучните описания, които правеше Меган Падалин на своето всекидневие. Разбра какво и почувствал нейният съпруг, четейки тези редове.

Ала под датата 1 януари 1994 година Меган разказваше за новогодишната вечер в хотел „Северна роза“ в Бриджхемптън, където се запознала с „мъж, който не бил от този край“ и който ѝ направил силно впечатление.

Сетне Ана премина на февруари 1994 година и онова, което откри, я изуми.

МЕГАН ПАДАЛИН

Извадки от нейните бележници

1 януари 1994 година

Нова година. Тя наистина се оказа честита за мен. Вчера отидохме на празничната вечеря в хотел „Северна роза“ в Бриджхемптън. Запознах се с един мъж. Той не е от нашия край. Никога преди не съм изпитвала подобно нещо. От вчера насам чувствам тръпки в корема.

25 февруари 1994 година

Днес позвъних в кметството. Анонимно обаждане. Разговарях със заместник-кмета Алън Браун. Смятам, че той е порядъчен човек. Разказах му всичко, което зная за Гордън. Ще видим какво ще се случи.

След това съобщих на Фелисити какво съм направила. Тя кипна. Каза ми, че всичко щяло да се стовари на неин гръб. Но сама си била виновна, не трябвало да споделя с мен. Кметът Гордън е боклук и всички трябва да научат това.

8 март 1994 година

Отново бяхме заедно. Вече се срещаме всяка седмица. Той ме прави толкова щастлива.

1 април 1994 година

Днес кметът Гордън дойде в книжарницата. Бяхме сами и аз му заявих, че зная всичко и че той е престъпник. Просто не можах да се сдържа. От два месеца насам само за това мисля. Той, разбира се, отрече. Със сигурност знае какво се е случило по негова вина. Иска ми се да разкажа на пресата, но Фелисити ми забрани.

2 април 1994 година

От вчера насам се чувствам по-добре. Фелисити ми крещя по телефона. Сигурна съм, че бях в правото си да го сторя.

3 април 1994 година

Вчера, докато бях на джогинг, отидох до „Пенфийлд Кресчънт“. Попаднах на кмета, който се прибираше у дома. Казах му: „Трябва да се срамувате от онова, което сте направили“. Изобщо не ме беше страх. Той обаче изглеждаше силно притеснен. Чувствам се като окото, което преследва Каин. Всеки ден ще изчаквам там той да се завърне от работа и ще му напомням неговата вина.

7 април 1994 година

Прекарах чудесен ден с него в Спрингс. Той ме омайва. Влюбена съм. Самюъл не подозира нищо. Всичко е наред.

2 май 1994 година

Пихме кафе с Кейт. Единствено тя знае за него. Казва ми, че не бива да рискувам брака си, ако това е моментно увлечение. Или пък да се разделя със Самюъл. Не съм сигурна дали ще имам достатъчно смелост да го направя. Сегашното положение напълно ме устройва.

25 юни 1994 година

Няма нищо особено за разказване. Книжарницата върви добре. Скоро на главната улица ще бъде открит нов ресторант. „Кафе Атена“. Изглежда, ще бъде приятно заведение. Собственик е Тед Тененбаум. Той често идва в книжарницата. Харесва ми.

1 юли 1994 година

Откакто знае, че на мен всичко ми е известно, кметът Гордън вече не стъпва в книжарницата. Днес обаче дойде и остана доста време. Държа се много странно. Търсеше някоя книга от местен автор и дълго се задържа в отдела, посветен на тези автори. Нямам представа какво прави там. Имаше други клиенти и нямах възможност да го следя. Накрая купи пиесата на Кърк Харви „Черната нощ“. След като си отиде, проверих лавиците и забелязах, че мръсникът нарочно е прегънал страници от книгата на Бергдорф, посветена на фестивала. Сигурна съм, че по този начин иска да разбере дали екземплярите, които е депозирал при нас, се продават, за да получи своя дял от печалбата. Нима се бои, че ще го измамим? Та нали самият той е измамник.

18 юли 1994 година

Кърк Харви дойде в книжарницата да вземе обратно своята пиеса. Казах му, че вече е продадена. Помислих си, че ще бъде доволен, но той побесня. Поиска да разбере кой я е купил и аз му казах, че е кметът Гордън. Дори не си поиска десетте долара, които му се полагаха.

20 юли 1994 година

Кърк Харви дойде отново. Каза ми, че Гордън отричал да е купил пиесата. Аз зная, че беше той. Повторих го на Кърк. Бях си го отбелязала. Дори му показах какво съм записала на 1 юли 1994 година.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Сряда, 30 юли 2014 г.

4 дни след премиерата

Сутринта, когато заедно с Дерек влязохме в архива на „Орфия Кроникъл“, видяхме, че Ана е окачила на стената фотокопия от дневника на Меган Падалин.

– Анонимното обаждане до Алън Браун през 1994 година действително е дело на Меган – каза ни тя. – Меган му е съобщила, че кметът Гордън е корумпиран. Доколкото разбирам, самата тя е научила това от някоя си Фелисити. Не зная какво е разбрала от нея, но е била ужасно настроена срещу кмета Гордън. Приблизително два месеца след анонимното обаждане, на 1 април 1994 година, е била сама в книжарницата, когато кметът Гордън е дошъл да купи някаква книга. Използвала е случая и му е казала всичко в очите, като го е нарекла престъпник.

– Дали е имала предвид случаите на корупция? – запита се Дерек.

– И аз си зададох същия въпрос – отвърна Ана и премина на следващата страница. – Два дни по-късно, докато е на джогинг, Меган случайно се натъква на Гордън пред дома му и отново му отправя обвинения. Написала е в дневника си: Аз съм като окото, което преследва Каин.

– Окото преследва Каин, защото той е убиец – обадих се аз. – Да не би кметът да е убил някого?

– Тъкмо това се питам и аз – призна Ана. – През следващите месеци, чак до смъртта си Меган всеки ден е бягала привечер до дома на кмета Гордън. Дебнела е от парка неговото завръщане и щом го видела, отново и отново му напомняла за извършеното от него злодеяние.

– Значи, кметът е имал основателна причина да убие Меган – заключи Дерек.

– Пасва идеално за ролята на извършителя – съгласи се Ана. – Ако не беше застрелян на свой ред по същото време.

– Какво знаем за въпросната Фелисити? – запитах аз.

– Фелисити Даниелс – отвърна Ана с доволна усмивка. – Достатъчно беше да се обадя на Самюъл Падалин, за да разбера коя е. Сега живее в Коръм и ни очаква. Напът.

Фелисити Даниелс беше шейсетгодишна и работеше в магазин за електродомакински уреди, разположен в търговския център на Коръм. Тя ни очакваше там, взе си почивка и заедно седнахме в съседното кафене.

– Нали нямате нищо против да си поръчам сандвич? – запита ни тя. – Инак няма да имам време да обядвам.

– Моля ви – отвърна Ана от името на всички.

Тя предаде поръчката на сервитьора. Изглеждаше тъжна и изморена.

– Споменахте, че искате да поговорим за Меган? – напомни Фелисити.

– Да, госпожо – потвърди Ана. – Може би знаете, че възобновихме разследването за нейното убийство и за убийството на семейство Гордън. Меган е била ваша приятелка, нали?

– Да. Запознахме се в клуба по тенис и взаимно се харесахме. Тя беше по-млада от мен, разликата ни е десетина години. Въпреки това нивото на играта ни беше еднакво. Не бих казала, че сме били кой знае колко близки, но свикнахме да сядаме на по чашка след тренировките и така се опознахме една друга.

– Как бихте я описали?

– Беше романтичка. Мечтателна, донякъде наивна. Много сантиментална.

– Отдавна ли живеете в Коръм?

– Повече от двайсет години. Дойдох тук с децата след смъртта на мъжа ми. Той почина на 16 ноември 1993 година, точно на рождения си ден.

– Срещахте ли се с Меган, след като се преместихте и до смъртта ѝ?

– Да, тя идваше редовно в Коръм да се видим. Носеше ми приготвени от нея специалитети, от време на време някоя книга. Честно казано, аз не исках нищо от нея, но тя донякъде се налагаше. Правеше го от добри чувства, разбира се.

– Беше ли щастлива като жена?

– Да, и имаше защо. Мъжете много я харесваха, всички се прехласваха по нея. Злите езици биха казали, че навремето книжарницата в Орфия преуспяваше само благодарение на нейното присъствие.

– Значи, често е изневерявала на своя съпруг?

– Не съм казала такова нещо. Впрочем тя не си падаше по флиртовете.

– Защо?

Фелисити Даниелс се намуси.

– Не зная. Може би защото ѝ липсваше смелост. Не обичаше рисковете в живота.

– Въпреки това – възрази Ана – според интимния ѝ дневник през последните месеци от живота си Меган е имала връзка с някакъв мъж.

– Наистина ли? – зачуди се Фелисити.

– Да, мъж, с когото се е запознала вечерта на 31 декември 1993 година в хотел „Северна роза“, в Бриджхемптън. Меган пише за редовни срещи с него до юни 1994 година. След това – нищо. Никога ли не ви е споменавала?

– Никога – каза уверено Фелисити. – Кой е бил той?

– Не зная – отвърна Ана. – Надявах се да науча нещо повече от вас. Меган не се ли е оплаквала някога, че е била заплашвана?

– Заплашвана ли? Боже мой, не! Все пак може би има хора, които я познават по-добре от мен. Защо не зададете на тях тези въпроси?

– Защото според интимния дневник на Меган през февруари 1994 година вие сте ѝ доверили нещо по адрес на кмета на Орфия Джоузеф Гордън, което силно я е развълнувало.

– О, боже мой! – промълви Фелисити Даниелс и притисна с ръка устните си.

– За какво става въпрос? – запита Ана.

– За Люк, моя съпруг – едва чуто отвърна Фелисити. – Изобщо не трябваше да казвам на Меган.

– Какво се е случило на вашия съпруг?

– Люк беше затънал в дългове. Имаше фирма за климатични инсталации, но тя фалира. Наложи се да уволни всички свои работници. Беше притиснат от всички страни. В продължение на месеци не сподели с никого. Самата аз разбрах в навечерието на смъртта му. След това се наложи да продам къщата, за да изплатя дълговете. Напуснах Орфия с децата и си намерих работа като продавачка.

– Госпожо Даниелс, от какво почина вашият съпруг?

– Самоуби се. Обеси се в нашата спалня, вечерта на рождения си ден.

* * *

3 февруари 1994 година

Меган беше дошла на гости у Фелисити Даниелс, в нейния апартамент под наем в Коръм. Пристигна в късния следобед, за да си побъбрят, донесе ѝ лазаня, но я завари напълно отчаяна. Децата нещо се караха, не искаха да пишат домашните си, всекидневната беше разхвърляна, а Фелисити плачеше на канапето, без да има сили да се справи с положението.

Меган трябваше да се намеси: укроти децата, помогна им да довършат домашните, изпрати ги под душа, даде им да вечерят и ги сложи в леглата. Сетне отвори бутилката вино, която беше донесла, и наля пълна чаша на Фелисити.

Фелисити нямаше с кого да сподели болката си и се изповяда на Меган.

– Не издържам повече, Мег. Само да знаеш какви неща разправят хората за Люк. Обесил се бил като последния подлец в спалнята, докато жена му и децата се готвели да отпразнуват във всекидневната рождения му ден. Забелязвам как ме гледат другите родители. Не мога повече да търпя това тяхно съчувствие, зад което прозира укор.

– Съжалявам – каза Меган.

Фелисити сви рамене. Напълни отново чашата си и я изпи на един дъх. След мъчителна пауза алкохолът ѝ даде сили и накрая тя каза:

– Люк винаги е бил изключително почтен. Ето какво му струваше неговата почтеност.

– Какво имаш предвид? – запита Меган.

– Нищо.

– А, не, Фелисити! Щом си започнала веднъж, трябва да стигнеш докрай!

– Меган, ако ти кажа, трябва да ми обещаеш, че няма да споделяш с никого.

– Разбира се, можеш да ми имаш доверие.

– През последните години предприятието на Люк се развиваше добре. При нас всичко беше наред. До деня, когато кметът Гордън го покани на среща в своя кабинет. Това беше точно преди началото на ремонтните работи на общинските сгради. Гордън обещал на Люк, че ще му възложи всички вентилационни инсталации в замяна на известен процент от приходите.

– Имаш предвид подкуп? – запита Меган.

– Да – потвърди Фелисити. – А Люк не се съгласил. Казал, че това няма как да се прикрие и че може да загуби всичко. Гордън заплашил, че ще го унищожи. Заявил му, че такава е практиката, която важи за целия град. Люк обаче не отстъпил. Затова и не получи тези поръчки от общината. Нито пък следващите. За да го накаже, че му се е противопоставил, кметът Гордън го съсипа. Постоянно му пречеше, злословеше по адрес на фирмата му и успя да убеди мнозина да не работят с него. Не след дълго Люк загуби всички свои клиенти, но не сподели с мен, за да не ме тревожи. Научих едва преди смъртта му. Счетоводителят на фирмата дойде и ми съобщи за предстоящия фалит, за това, че работниците нямат работа, а аз, глупачката, изобщо не бях в течение. Вечерта разпитах Люк и той ми призна всичко. Казах му, че трябва да се бори, но той ми отвърна, че не може да направи нищо срещу кмета. Напомних му, че може да подаде жалба, а той ме погледна тъжно и каза: „Не разбираш, Фелисити, целят град е въвлечен в тази афера с подкупи. Всички наши приятели. Брат ти също. Защо и как според теб получи всички тези поръчки през последните две години? Ако разглася случая, те ще загубят всичко. Ще отидат в затвора. Никой нищо няма да признае, защото всички са с вързани ръце“. На следващата вечер той се обеси.

– О, боже мой, Фелисити! – възкликна ужасено Меган. – Всичко това по вина на Гордън?

– Нали обеща да не казваш на никого?

– Но всички трябва да научат, че кметът Гордън е престъпник.

– Закълни ми се, че ще си мълчиш! Предприятия ще затворят, собствениците ще отидат в затвора, служителите ще останат без работа…

– Значи, според теб трябва да оставим кмета да действа безнаказано?

– Гордън име много власт. Много повече, отколкото може да се предположи.

– Не се боя от него!

– Меган, обещай да не казваш на никого. Бездруго си имам достатъчно грижи.

* * *

– Но тя все пак е проговорила – каза Ана на Фелисити.

– Да, провела анонимен разговор със заместник-кмета Браун, за да го предупреди. Когато научих, направо побеснях.

– Защо?

– Едно полицейско разследване би поставило под сериозна заплаха хора, с които бях близка. Вече бях видяла какво означава да загубиш всичко. Не бих пожелала това и на най-големия си враг. На всичко отгоре два месеца по-късно тя ми се обади, за да ми каже, че се опълчила на кмета Гордън, когато той дошъл в книжарницата. Крещях ѝ по телефона така, както никога на никого не бях крещяла. Тогава за последен път се чухме с Меган. След това въобще не я потърсих. Много ѝ бях сърдита. Истинските приятелки не издават тайните ви.

– Смятам, че тя е искала да ви защити – отбеляза Ана. – Желанието ѝ е било престъпникът по някакъв начин да си получи заслуженото. Отивала е всеки ден пред дома на кмета, за да му припомни, че по негова вина съпругът ви се е обесил. Искала е мъжът ви да получи възмездие. Казахте, че на Меган липсвала смелост? Струва ми се, че, напротив, тя е била много смела жена. Не се е побояла да се опълчи на кмета Гордън. Единствено тя се е осмелила да го направи. Била е по-смела от всички граждани взети заедно. И е заплатила с живота си.

– Искате да кажете, че целта е била Меган, така ли? – запита смаяно Фелисити.

– Според нас, да – отвърна Дерек.

– Но кой би могъл да го извърши? – зачуди се Фелисити. – Кметът Гордън? Та той е бил убит заедно с нея. Не може да бъде.

– Именно това се опитваме да разберем – въздъхна Дерек.

– Госпожо Даниелс – обърна се към нея Ана, – познавате ли друга приятелка на Меган, от която бихме могли да научим нещо повече? В дневника ѝ срещнах името на някоя си Кейт.

– Да, Кейт Гранд. Тя също беше от клуба по тенис. Струва ми се, че бяха близки приятелки с Меган.

Преди да си тръгнем от търговския център в Коръм, Дерек получи телефонно обаждане. Търсеше го експертът от пътната полиция.

– Приключих с анализа на парчетата от броня и фарове, които ми остави – каза му той.

– И какви са заключенията ти?

– Беше прав. Върху парчето от предна дясна броня освен синия цвят на самата кола открих и следи от сива боя, която, поне според полицейския протокол, съответства на цвета на претърпелия смъртоносна злополука мотоциклет на 16 юли 1994 година.

– Значи, мотоциклетът е бил блъснат с пълна скорост и в резултат на това се е ударил в дървото? – запита за всеки случай Дерек.

– Точно така – потвърди експертът. – Блъснат е от кола със сив цвят.

* * *

През това време в Ню Йорк, пред сградата в Бруклин, където живееха, семейство Бергдорф тъкмо се качваха в кемпера.

– Ето че потегляме! – възкликна самодоволно Стивън и включи двигателя.

Жена му Трейси седеше до него и поставяше предпазния колан. Тя се обърна към децата, които се бяха настанили на задната седалка:

– Всичко наред ли е, милички?

– Да, мамо – отвърна момичето.

– Защо нашата кола е отзад?

– Защото така е по-практично! – отвърна Стивън.

– Практично ли? – възрази Трейси. – А багажникът не се отваря.

– Ще можем да обиколим най-прекрасния национален парк на света, а за това не се нуждаем от багажник. Освен ако не искаш да затвориш вътре децата – изкиска се Стивън.

– Нима тате иска да ни затвори в багажника? – разтревожи се момиченцето.

– Никой никого няма да затваря в багажника – успокои я майката.

Кемперът се отправи към Манхатън Бридж.

– Кога ще пристигнем в Йелоустоун? – запита момчето.

– Много бързо ще стигнем там – увери го Стивън.

– Все пак ще отделим време да разгледаме и местата, през които минаваме! – отбеляза сърдито Трейси.

Сетне се обърна към сина си:

– Като поспиш няколко пъти, миличък. Имай търпение.

– Намирате се на борда на „Америка Експрес“! – предупреди пътниците Стивън. – Никой никога не е изминавал по-бързо разстоянието от Ню Йорк до Йелоустоун!

– Ура, ще летим като стрела! – зарадва се момченцето.

– Не, няма да летим като стрела! – извика, изгубила търпение, Трейси.

Прекосиха Манхатън, минаха през тунела „Холанд“, навлязоха в Ню Джърси и поеха на запад по магистрала 78.

В болница „Маунт Синай“ Синтия Идън изхвърча от стаята на Дакота и извика сестрата.

– Доведете доктора! – крещеше Синтия. – Тя отвори очи! Дъщеря ми отвори очи!

* * *

В помещението на архива, заедно с Кърк и Майкъл, ние проучвахме различните сценарии за злополуката, на която бе станал жертва Джеремая.

– Според експерта – започна Дерек – и ако се съди по удара, колата по всяка вероятност се е изравнила с мотоциклета и го е блъснала извън пътя.

– Значи, Джеремая Фолд наистина е бил убит – каза Майкъл.

– Би могло да се каже – уточни Ана. – Така е сметнал нападателят, защото очевидно е бил абсолютен аматьор.

– Убиец по неволя! – възкликна Дерек. – Същият профил, който очерта доктор Сингх. Не желае да убива, но е принуден да го направи.

– Твърде много хора са имали желание да убият Джеремая Фолд – отбелязах аз.

– Ами ако името на Джеремая Фолд, кодирано в „Черната нощ“, е всъщност заповед за убийство? – предположи Дерек.

Той посочи снимката в полицейското досие, на която се виждаше вътрешността на гаража на Гордънови. В него имаше червена кола с отворен багажник, пълен с куфари.

– Колата на кмета Гордън е била червена – заключи Дерек.

– Странно – обади се Кърк Харви. – Доколкото си спомням, той караше точно син на цвят кабриолет.

Думите му ненадейно ме накараха да си спомня нещо и аз побързах да грабна досието от разследването през 1994 година.

– Навремето имаше такова нещо! – възкликнах аз. – Сещам се за една снимка на кмета с неговата кола.

Припряно разрових доклади, снимки, протоколи от разпити и банкови извлечения, докато накрая я открих. Моментна снимка, направена от брокера в Монтана, на която кметът Гордън разтоварваше кашони от багажника на син кабриолет пред къщата, която беше наел в Боузман.

– Брокерът в Монтана е нямал доверие на Гордън – припомни си Дерек. – Беше го снимал пред колата, за да има на разположение лицето му и регистрационния номер.

– Значи, кметът наистина е имал синя кола – каза Майкъл.

Кърк взе снимката от гаража на Гордънови, за да разгледа отблизо колата.

– Обърнете внимание на задното стъкло – прикани ни той, като сочеше с пръст. – Вижда се името на дистрибутора. Вероятно все още можем да го открием.

Проверихме и се оказа, че Кърк е прав. Гаражът на дистрибутора се намираше на пътя за Монтоук и съществуваше вече четиресет години. Незабавно отидохме и бяхме посрещнати от собственика в разхвърлян и отдавна непочистван кабинет.

– Какво иска от мен полицията? – запита ни любезно той.

– Търсим сведение за кола, купена от вас по всяка вероятност през 1994 година?

– Деветдесет и четвърта година ли? – изкиска се той. – Наистина не мога да ви помогна. Сами виждате какъв хаос е тук.

– Обърнете внимание все пак на модела – подкани го Дерек и му показа снимката.

Търговецът погледна небрежно и заяви:

– Продал съм цял куп от този модел. Може би разполагате с името на клиента?

– Става въпрос за Джоузеф Гордън, беше кмет на Орфия.

Човекът ненадейно пребледня.

– Тази продажба никога няма да забравя – каза мрачно той. – Само две седмици след като купи колата, клетникът беше убит заедно с цялото си семейство.

– Излиза, че я е купил в средата на юли? – запитах аз.

– Да, приблизително. През онзи ден, когато дойдох сутринта на работа, го заварих пред вратите на гаража. Изглеждаше така, сякаш не е спал цяла нощ. Вонеше на алкохол. Предницата отдясно на колата му беше напълно разбита. Каза ми, че блъснал елен и трябва да смени колата. На всяка цена искаше веднага друга кола. Имах на склад три червени доджа и той купи единия, без да се пазари. Плати в брой. Призна, че карал пиян, изкъртил стената на общинска сграда и това можело да му струва преизбирането през септември. Добави към цената пет хиляди долара в знак на благодарност и срещу обещанието, че веднага ще закарам старата кола на автоморгата. Замина с новата кола и така всички бяха доволни.

– А не ви ли се стори странна цялата тази история?

– Да и не. Подобни неща се случват непрекъснато. Знаете ли каква е тайната на моя дългогодишен търговски успех?

– Не.

– Умея да си държа устата затворена и всички наоколо го знаят.

Излизаше, че кметът Гордън има основателна причина да убие Меган, но всъщност бе убил Джеремая Фолд, с когото нямаше нищо общо. Защо?

На тръгване от Орфия същата вечер, двамата с Дерек си блъскахме главите над безброй въпроси. През целия път никой от нас не продума, бяхме потънали в мисли. Когато спрях пред тях, той не слезе веднага, а остана на седалката до мен.

– Какво има? – запитах го.

– Откакто захванах това разследване заедно с теб, Джеси, сякаш започнах нов живот. Отдавна не съм се чувствал толкова щастлив и пълноценен. Само да не изплуваха призраците от миналото. От две седмици насам, щом затворя очи, се виждам в онази кола с теб и Наташа.

– Аз също бих могъл да бъда на твое място и да карам колата. Нищо от онова, което се случи, не е по твоя вина.

– Въпросът беше ти или тя! Трябваше да избирам между теб и нея, Джеси!

– Дерек, ти ми спаси живота!

– Но в същото време прекърших нейния. Погледни се двайсет години по-късно, все още сам, все още в траур.

– Дерек, ти не си виновен за нищо.

– Кажи ми, Джеси, ти какво би направил на мое място? Това е въпросът, който непрекъснато си задавам.

Не казах нищо. Изпушихме мълчаливо по една цигара. После се прегърнахме като братя и Дерек излезе от колата.

Нямах желание да се прибирам веднага. Искаше ми се отново да се срещна с нея. Спрях пред гробището. По това време вратата беше затворена. Без мъка прескочих ниската ограда и тръгнах по смълчаните алеи. Минавах между гробовете, стъпките ми глъхнеха в гъстата морава. Край мен цареше спокойствие и красота. Отбих се да кажа две мили думи на баба и дядо, които почиваха в мир, сетне спрях пред нейния гроб. Приседнах. Не зная колко време съм останал там. По едно време чух зад гърба си нечии стъпки. Беше Дарла.

– Как разбра, че ще бъда тук? – запитах я.

Тя се усмихна:

– Не само ти прескачаш оградата, за да дойдеш при нея.

На свой ред се усмихнах. Сетне казах:

– Съжалявам за ресторанта, Дарла. Беше глупава идея.

– Не, Джеси, идеята ти беше чудесна. Самата аз съжалявам, че реагирах по този начин.

Тя приседна до мен.

– През онзи ден изобщо не трябваше да я вземам в нашата кола. За всичко съм виновен аз.

– Ами аз, Джеси? В никакъв случай не биваше да я оставям насред път. Не биваше двете да започваме онзи глупав спор.

– Излиза, че всички се чувстваме виновни – промълвих аз.

Дарла кимна. Добавих:

– Понякога имам чувството, че тя е тук, с мен. Когато вечер се прибирам у дома, се чудя, че нея я няма.

– О, Джеси… тя липсва на всички. Всеки божи ден. Но ти трябва да продължиш напред. Не бива да живееш с миналото.

– Не зная дали един ден бих могъл да запълня тази празнота вътре в мен.

– Само животът може да поправи стореното, Джеси.

Дарла облегна глава на рамото ми. Дълго седяхме така и гледахме надгробния камък пред нас.

Наташа Дарински

02.04.1968 – 13.10.1994

ДЕРЕК СКОТ

13 октомври 1994 година.

Нашата кола разбива мантинелата на моста и пада в реката. След удара всичко се случва много бързо. По рефлекс откачам предпазния колан и отварям прозореца, както са ни учили в полицейската школа. Наташа пищи ужасено на задната седалка. Джеси не си беше сложил колана и от удара в жабката беше изгубил съзнание.

Колата се пълни с вода само за няколко секунди. Викам на Наташа да се откопчае и да излезе през прозореца. Разбирам, че коланът ѝ е заял. Навеждам се назад в опит да ѝ помогна. Няма с какво да отрежа колана, трябва да го изтръгна от цокъла. Дърпам като обезумял. Напразно. Водата ни е до раменете.

– Погрижи се за Джеси! – вика ми тя. – Аз ще се справя.

Колебая се за секунда. Тя отново крещи:

– Дерек, измъкни Джеси!

Водата ни стига до брадичката. Измъквам се от купето през прозореца, сграбчвам Джеси и го повличам заедно с мен.

Вече сме изцяло под вода, колата потъва към дъното на реката, задържам дъха си, доколкото мога, и виждам през прозореца, че Наташа не е успяла да се освободи. Остава в плен на колата. въздухът ми свършва. Тялото на Джеси ме дърпа надолу. Двамата с Наташа разменяме последен поглед. Никога няма да забравя очите ѝ от другата страна на стъклото.

Останал без кислород, със силата на отчаянието успявам да изляза на повърхността заедно с Джеси. С мъка доплувам до брега. Задават се патрулни коли, виждам как полицаи се спускат по хлъзгавия склон към реката. Добирам се до тях, поверявам им Джеси, който все още е в безсъзнание. Връщам се да търся Наташа, плувам до средата на реката. Вече не си спомням къде точно потъна колата. В мътната вода не се вижда нищо. Обзема ме отчаяние. Чувам далечни сирени. Опитвам да се гмурна още веднъж. Все още виждам очите на Наташа, погледът ѝ ще ме преследва, докато съм жив.

И въпросът, който продължава да ме измъчва: ако бях опитал още веднъж да изтръгна онзи проклет колан, вместо да се занимавам с Джеси, както искаше тя, дали съм можел да я спася?

3

РАЗМЯНАТА

Четвъртък, 31 юли – петък, 1 август 2014 година

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Четвъртък, 31 юли 2014 г.

5 дни след премиерата

Разполагахме само с три дни, за да приключим това разследване. Оставаха ни броени часове и въпреки това Ана ни уговори среща в „Кафе Атена“.

– Сега не е моментът да си губим времето със закуски! – мърмореше Дерек, докато пътувахме към Орфия.

– Не зная какво има предвид – отвърнах аз.

– Нищо повече ли не каза?

– Нищо.

– На всичко отгоре в „Кафе Атена“? Предвид обстоятелствата, това е последното място, където бих отишъл.

Усмихнах се.

– Какво има? – запита Дерек.

– В лошо настроение си.

– Не, нищо му няма на настроението ми.

– Познавам ти и кътните зъби. Настроението ти е отвратително.

– Хайде, хайде, карай по-бързо – подкани ме той. – Искам да разбера какво си е наумила Ана.

Той включи сигналната лампа, за да ме накара да ускоря. Избухнах в смях.

Когато най-сетне пристигнахме в „Кафе Атена“, заварихме Ана на една голяма маса в дъното. Чашите кафе вече ни очакваха.

– А, ето ви и вас – възкликна нетърпеливо тя, когато ни видя, все едно се бяхме влачили по пътя.

– Какво се е случило? – запитах я.

– През цялото време съм мислила.

– За какво?

– За Меган. Ясно е, че кметът е искал да се отърве от нея. Прекалено много е знаела. Може би Гордън се е надявал, че ще може да остане в Орфия и че няма да му се наложи да бяга в Монтана. Опитах да се свържа с Кейт Гранд, приятелката на Меган. В момента е на почивка. Оставих съобщение в хотела, където е отседнала, и чакам да ми се обади. Това обаче няма значение: без съмнение кметът е искал да премахне Меган и го е направил.

– Само че е убил Джеремая Фолд, а не Меган – напомни ѝ Дерек, който не разбираше какво има предвид Ана.

– Направил е размяна – обясни Ана. – Той е убил Джеремая Фолд заради друг. Онзи пък е убил Меган вместо него. Разменили са си убийствата. А кой е имал мотив да убие Джеремая Фолд? Тед Тененбаум, който вече не е можел да търпи онзи да го изнудва.

– Но нали вече установихме, че Тед Тененбаум е невинен? – разсърди се Дерек. – В прокуратурата тече процедура по неговото оневиняване.

Ана изобщо не се смути.

– В своя дневник Меган пише, че на 1 юли 1994 година кметът Гордън, който престанал да идва в книжарницата, пристигнал, за да купи театрална пиеса, която, както ни е известно, вече бил чел и тя никак не му харесала. Значи, не той е избрал каква творба да купи, а поръчителят на убийството на Джеремая Фолд, който чрез прост шифър е вписал в текста името на жертвата.

– Че защо ще прави това, след като са можели просто да се срещнат?

– Може би защото не се познават. Или пък не желаят да ги виждат заедно. Напомням ви, че кметът и Тед Тененбаум са били жестоко скарани и това им осигурява чудесно алиби. Никой не би се сетил, че тъкмо те двамата биха могли да кроят нещо.

– Дори да си права, как кметът би могъл да познае тъкмо книгата, съдържаща кодираното име? – възрази Дерек.

– Той е прелистил различни книги – отвърна Ана, която явно бе мислила по този въпрос. – Или пък страниците на книгата са били прегънати.

– Искаш да кажеш прегънати, както самият кмет е прегънал страници от книгата на Стивън Бергдорф? – запитах аз, като си спомних какво бе споменала Меган в своя дневник.

– Точно така – потвърди Ана.

– Значи, на всяка цена трябва да открием тази книга – заключих аз.

Ана кимна:

– Тъкмо затова ви поканих на среща тук.

В този момент вратата на заведението се отвори. Появи се Силвия Тененбаум, която хвърли към мен и Дерек яростен поглед.

– Какво означава това? – запита тя Ана. – Ти не ми каза, че тези двамата ще бъдат тук.

– Силвия – отвърна предпазливо Ана, – трябва да поговорим.

– Няма какво повече да си кажем – сопна се Силвия Тененбаум. – Моят адвокат е на път да възбуди съдебно преследване срещу щатската полиция.

– Силвия – повтори Ана, – смятам, че брат ти е замесен в смъртта на Меган и на семейство Гордън. Струва ми се, че доказателството за това се намира у теб.

Силвия я изгледа смаяно, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

– Ана, и ти ли тръгваш по този път? – възкликна обидено тя.

– Нали бихме могли да поговорим спокойно? Искам да ти покажа нещо.

Смутена, Силвия все пак се съгласи да седне до нас. Ана ѝ описа накратко ситуацията, като ѝ показа откъси от дневника на Меган Падалин. След това каза:

– Зная, че ти се нанесе в къщата на брат ти. Ако Тед е замесен, въпросната книга сигурно е там и ние на всяка цена трябва да я открием.

– Правих доста преустройства – отвърна едва чуто Силвия. – Но библиотеката си е непокътната.

– Дали бихме могли да хвърлим едно око? – запита Ана. – Ако намерим тази книга, ще имаме отговора на въпроса, който измъчва всички ни.

Докато се колебаеше, Силвия изпуши една цигара, но накрая склони. Заедно отидохме у тях. Двамата с Дерек влизахме в къщата на Тененбаум за пръв път след обиска преди двайсет години. Навремето не открихме нищо уличаващо. При това доказателството е било пред очите ни, а ние не го бяхме видели. Книгата, посветена на фестивала. Ъгълът на корицата все още беше прегънат. Тя беше грижливо поставена на лавицата редом с американските класици. През цялото това време ни бе очаквала там.

Ана я взе, а ние се събрахме около нея. Тя бавно прелисти страниците, спирайки се на онези, където имаше подчертани с флумастер думи. Също както в пиесата на Кърк Харви, открита у кмета, първите букви на тези думи, поставени редом, оформяха име:

Меган Падалин

* * *

В нюйоркската болница „Маунт Синай“, откакто бе дошла в съзнание предишния ден, Дакота започваше да се възстановява удивително бързо. Лекарят, дошъл да провери състоянието ѝ, я завари да похапва хамбургера, който баща ѝ беше донесъл.

– Полека – каза ѝ с усмивка той, – дъвчете бавно.

– Много съм гладна – отвърна му Дакота с пълна уста.

– Радвам се за вас.

– Благодаря ви, докторе, изглежда на вас дължа, че съм още жива.

Лекарят сви рамене.

– Дължите го на самата себе си, Дакота. Вие сте боец. Борихте се за живота си.

Тя сведе очи. Лекарят провери превръзката на гърдите ѝ. Под нея имаше десетина шева.

– Не се тревожете – каза лекарят. – Със сигурност ще направим пластична операция и почти няма да остане белег.

– В никакъв случай – промълви Дакота. – Това е белег, че отново открих себе си.

На 2000 километра оттам кемперът на семейство Бергдорф се носеше по магистрала 94 и беше напът да напусне щата Уисконсин. Наближаваха Минеаполис, когато Стивън спря на една бензиностанция да зареди.

Децата излязоха да се разтъпчат наоколо. Трейси на свой ред слезе и отиде при мъжа си.

– Хайде да разгледаме Минеаполис – предложи тя.

– А, не – отвърна сърдито Стивън. – Няма заради теб да променяме програмата!

– Каква програма? Искам да използвам пътуването, за да покажа на децата някои градове. Вчера отказа да спрем в Чикаго, сега не искаш да се отбием в Минеаполис. Какъв смисъл има това пътуване, ако не спираме никъде?

– Отиваме в парка Йелоустоун, скъпа! Ако започнем да спираме непрекъснато, изобщо няма да стигнем.

– Толкова ли бързаш?

– Не, но веднъж сме казали Йелоустоун, а не Чикаго, Минеаполис или не знам си още кой град. Нямам търпение да видя уникалната природа. Децата ще бъдат разочаровани, ако се влачим по пътищата.

В този момент децата дотичаха при тях.

– Тате, мамо, колата мирише лошо! – извика им момиченцето, като стискаше носа си.

Стивън дотича до колата и с ужас установи, че от нея се носи непоносима воня.

– Скункс! – възкликна той. –Сгазили сме скункс! Мамка му!

– Стивън, не бъди груб!

– Мамка му! – повтори доволно момчето.

– А шамар искаш ли? – кресна му майката, чиито нерви бездруго бяха опънати.

– Хайде, всички по местата си! – изкомандва Стивън, окачайки пистолета за зареждане, макар че резервоарът още не се беше напълнил. – Деца, не се доближавайте до колата. Разбрахте ли? Може да има зараза. Миризмата може да трае дни наред. Ще вони ужасно. Направо мирише на мърша! Гаден скункс!

* * *

В Орфия отидохме до книжарницата на Коди, за да направим възстановка на онова, което се бе случило там на 1 юли 1994 година според дневника на Меган. Обадихме се на Майкъл и на Кърк да дойдат: биха могли да ни бъдат от полза.

Ана отиде зад щанда, все едно беше Меган. Ние с Кърк и Майкъл влязохме в ролята на клиенти, а Дерек застана пред лавиците с книги от местни автори, които се намираха в дъното. Ана носеше у себе си статията в „Орфия Кроникъл“ от юни 1994 година, която бе открила малко преди смъртта на Коди. Тя разгледа внимателно неговата снимка пред рафтовете и каза:

– Навремето отделът се е намирал в бивш склад, преграден със стена. Коди дори го е наричал „стая за местни автори“. Едва по-късно е съборил междинната стена, за да спечели пространство.

– Значи, тогава откъм щанда никой не е можел да види какво става там – заключи Дерек.

– Именно – потвърди Ана. – На 1 юли 1994 година никой не би могъл да забележи какво се върши в тази стая. Ала Меган е следяла всяко движение на кмета. За нея присъствието му в книжарницата е било подозрително, след като месеци наред той не е стъпвал там. Затова го е държала под око и е видяла какво прави.

– Излиза, че през онзи ден Тененбаум и кметът Гордън са използвали задното помещение, за да отбележат името на човека, от когото искат да се отърват – обади се на свой ред Кърк.

– Две заповеди за убийство – прошепна сякаш на себе си Майкъл.

– Ето защо самият Коди е бил убит – каза Ана. – Вероятно той е видял убиеца в книжарницата и би могъл да го разобличи. Престъпникът може би е имал опасения, че Меган е споделила със своя работодател странната случка, на която е станала свидетел.

Според мен тази хипотеза беше напълно правдоподобна. Ала Дерек все още имаше известни съмнения.

– Ана, какво следва от тази твоя теория? – запита я той.

– Размяната на имената е станала на 1 юли. Джеремая е убит на 16 юли. В продължение на две седмици Гордън е следил навиците му. Разбрал е, че той всяка вечер се прибира от „Риджс Клъб“ по един и същи път. След което е преминал към действие. Кметът обаче не е хладнокръвен убиец. Той блъска Джеремая и го оставя да лежи край пътя все още жив. Събира набързо отломките, панически бяга от местопрестъплението и още на другия ден продава колата, рискувайки да бъде издаден от търговеца. Пълна импровизация. Кметът Гордън убива Джеремая само защото иска да се избави от Меган, преди тя да го разкрие и да провали кариерата и живота му. Той е убиец по неволя.

Настъпи мълчание.

– Така да бъде – съгласи се най-сетне Дерек. – Нека приемем по принцип, че всичко това е вярно и че кметът Гордън е убил Джеремая Фолд. Какво се случва с Меган?

– Тед Тененбаум ходи да я шпионира в книжарницата. Тя е отбелязала посещенията му в своя дневник. За нея той е редовен клиент. Веднъж той дочува, че тя няма да присъства на откриването на фестивала и решава да я убие по време на джогинга. Тогава няма да има свидетели, защото целият град ще се е събрал на главната улица.

– Твоята хипотеза има слабо място – възрази Дерек. – Тед Тененбаум не е убиецът на Меган Падалин. Да не забравяме освен това, че в резултат от нашето преследване той се удави в реката и оръжието на престъплението така и не бе открито до миналата събота, когато отново беше използвано в Големия театър.

– Значи, има трети човек – заключи Ана. – Тед Тененбаум е предал поръчката за убийството на Джеремая Фолд, но е имало и друг поръчител. Същият, който сега се опитва да заличи следите си.

– Човекът със сълзотворния спрей и татуирания орел – добавих аз.

– Какъв би бил неговият мотив? – запита Кърк.

– Благодарение на оставения в стаята на мотела портфейл Костико го открива и жестоко си отмъщава за унижението на паркинга под погледа на всички проститутки. Освен това заплашва семейството му и го принуждава да стане изпълнител на поръчки. Оказва се обаче, че човекът с татуировката не е от онези, които ще се подчинят, и е наясно, че за да върне свободата си, трябва да премахне не Костико, а Джеремая Фолд.

Трябваше на всяка цена да открием Костико. Засега следите му се губеха. Издирванията не бяха дали резултат. Колегите от щатската полиция бяха разпитали хората от неговото обкръжение, но никой от тях не можеше да си обясни как така той ще изчезне и ще остави парите си, телефона и всичките си вещи.

– Според мен Костико е мъртъв – каза Кърк. – Също като Стефани, като Коди и като всички останали, които биха могли да разкрият името на убиеца.

– Значи, изчезването на Костико е доказателство, че е бил във връзка с убиеца. И че той е мъжът с татуирания орел, когото ние търсим.

– Това едва ли ще ни помогне да открием нашия човек – въздъхна Майкъл. – Какво още знаем за него?

– Бил е клиент на книжарницата – каза Дерек.

– Жител на Орфия – добавих аз – Поне по онова време.

– Свързан е с Тед Тененбаум – обади се на свой ред Ана.

– Ако е бил свързан с Тененбаум така, както Тененбаум е бил свързан с кмета – каза Кърк, – полето за търсене става прекалено широко. Навремето в Орфия всички се познаваха.

– Освен това се е намирал в Големия театър в събота вечерта – напомних аз. – Ето една подробност, която би ни дала възможност да го разобличим. Вече говорихме за актьорите, но може би е някой, който е разполагал с пропуск за достъп в цялата сграда.

– В такъв случай нека съставим нов списък със заподозрени – предложи Ана, като извади празен лист.

Най-напред написа върху него имената на участниците в трупата:

Шарлот Браун

Дакота Идън

Алис Филмор

Стивън Бергдорф

Джери Идън

Рон Гъливър

Мета Островски

Самюъл Падалин.

– Трябва да добавиш и мен, както и Кърк – обади се Майкъл. – Ние също се намирахме там. Макар че самият аз нямам татуировка на орел.

Той вдигна тениската си и ни показа гърба си.

– Аз също нямам татуировка – промърмори Харви и направо съблече ризата си.

– Вече решихме, че Шарлот отпада от списъка на заподозрените, защото издирваме мъж – продължи Дерек. – Също така Алис и Джери Идън.

Така списъкът беше сведен до четири имена:

Мета Островски

Рон Гъливър

Самюъл Падалин

Стивън Бергдорф.

– Бихме могли да изключим и Островски – подсказа Ана. – Той не е имал връзка с Орфия и е бил тук само за фестивала.

Аз кимнах:

– Особено след като видяхме по слипове него и Гъливър, а те нямаха татуировка на гърба.

– Значи остават двама – каза Дерек. – Самюъл Падалин и Стивън Бергдорф.

Примката неумолимо се затягаше. Същия следобед Ана получи обаждане от Кейт Гранд, приятелката на Меган, която ѝ позвъни от хотела в Северна Каролина, където беше отседнала.

– Докато четях дневника на Меган, открих, че в началото на 1994 година тя е имала връзка с някакъв мъж – обясни ѝ Ана. – Споменава, че е споделила това с вас. Какво си спомняте?

– Меган наистина преживя любовна авантюра. Така и не видях въпросния мъж, но добре си спомням колко зле приключи всичко.

– Тоест?

– Съпругът ѝ Самюъл разкри изневярата и направо я преби. Тогава тя пристигна у дома по нощница, със синини по бузите и разкървавена уста. Прекара нощта при мен.

– Самюъл Падалин е упражнявал насилие към Меган?

– Поне тогава – със сигурност. Тя ми каза, че се бои за живота си. Посъветвах я да подаде жалба, но тя така и не го направи. Раздели се с любовника си и се завърна при своя съпруг.

– Искате да кажете, че Самюъл я е принудил да скъса и да остане с него?

– Твърде възможно. След този случай тя започна да страни от мен. Казваше ми, че Самюъл не желаел да се виждаме повече.

– И тя се е подчинила?

– Да.

– Госпожо Гранд, простете ми за прекалено директния въпрос, но как мислите, възможно ли е Самюъл Падалин да е убил жена си?

Кейт Гранд направи пауза и накрая каза:

– Винаги съм се чудила защо полицията не обърна внимание на неговата застраховка „Живот“.

– Каква застраховка „Живот“? – запита Ана.

– Един месец преди смъртта на жена му Самюъл сключи застраховка „Живот“, която възлизаше на значителна сума. Струва ми се, един милион долара. Зная това, защото я направи моят съпруг. Той е застрахователен агент.

– И Самюъл Падалин е получил тази сума?

– Разбира се. Откъде според вас е намерил парите за къщата в Саутхемптън?

ДЕРЕК СКОТ

През първите дни на декември 1994 година се явих в кабинета на майор Маккена в регионалния център на щатската полиция и му представих моята молба.

– Дерек, искаш преместване в друг отдел? В кой отдел всъщност искаш да отидеш?

– Можете да ме назначите в администрацията – подсказах му аз.

– Искаш да работиш на бюро? – не повярва на ушите си майорът.

– Вече не желая кракът ми да стъпва на терен.

– Виж какво, Дерек, ти си сред най-добрите ченгета, които някога съм срещал! Не си проваляй кариерата заради една приумица.

– Моята кариера ли? – повиших глас аз. – За каква кариера говорите?

– Изслушай ме, Дерек – каза кротко майорът, – разбирам, че си разстроен. Защо не отидеш при психоложката? Или пък не си вземеш няколко седмици отпуск?

– Вече бях в отпуск, шефе, и през цялото време случилото се не излизаше от главата ми.

– Не мога да те преместя в Административния отдел, би било голям гаф от моя страна.

Двамата с майора се гледахме в очите известно време и накрая аз казах:

– Прав сте, шефе. Забравете за тази молба.

– Така е най-добре, Дерек, повярвай ми!

– Ще подам оставка.

– А, не! В никакъв случай! От мен да мине, съгласен съм да отидеш в администрацията. Но само за известно време. След това се връщаш в Криминалния отдел.

Майорът си въобразяваше, че за няколко седмици ще ми доскучае и сам ще поискам да се върна на предишната длъжност.

Преди да изляза от кабинета, майорът ме запита:

– Нещо ново около Джеси?

– Не иска да вижда никого, шефе.

У дома Джеси бе зает да подрежда вещите на Наташа.

Никога не бе си представял, че ще живее без нея, и застанал пред зейналата пред него бездна, която не бе в състояние да запълни, ту искаше да се отърве от нещата ѝ, ту решаваше да ги съхрани. Част от него желаеше незабавно да обърне страницата, да изхвърли всичко и всичко да забрави. В такива моменти започваше припряно да тъпче в кашони всички предмети, които по някакъв начин бяха свързани с нея, с намерение да ги занесе в контейнера за смет. Сетне някой предмет привличаше вниманието му, настроението му рязко се променяше и той започваше грижливо да прибира снимки в рамка, отдавна засъхнали химикалки, пожълтели листчета. Вземаше ги в ръка и дълго ги разглеждаше. Казваше си, че в никакъв случай не бива да изхвърля всичко, че трябва да запази някои вещи, и започваше да ги подрежда на някоя маса като сувенири. Вадеше обратно съдържанието на кашоните. В никакъв случай не бива да изхвърляш това, казваше си той. Нито пък това. Ето, непременно трябва да запазя тази чаша, купихме я заедно от Музея на модерното изкуство и тя пиеше чай от нея! Накрая Джеси изваждаше всичко от кашоните. Всекидневната, в която малко преди това не беше останал нито един предмет, свързан с Наташа, започваше да напомня посветен на нея музей. Баба му и дядо му присъстваха на тези сцени. Двамата старци седяха на канапето и просълзени шепнеха: „Лайняна работа“.

* * *

В средата на декември Дарла изнесе всичко от „Малката Русия“. Светещата реклама беше свалена и унищожена, мебелите продадени, за да се заплати наемът за последните месеци и да бъде разтрогнат договорът.

Когато носачите вдигаха последните останали столове, за да ги пренесат в ресторанта, чийто собственик ги бе купил, Дарла седеше на тротоара в студа и ги гледаше. Един от мъжете постави пред нея кашон.

– Открихме го в един ъгъл на кухнята. Помислихме си, че ще поискате да го запазите.

Дарла прегледа съдържанието. Вътре имаше листове с бележки на Наташа, идеи за меню на ресторанта, готварски рецепти и предмети, останали от техния минал живот. Имаше нейна снимка заедно с Джеси, Наташа и Дерек. Взе я в ръце и дълго я разглежда.

– Ще запазя снимката – каза тя на носача. – Благодаря. Другото можете да изхвърлите.

– Наистина ли?

– Да.

Човекът кимна и се отправи към камиона.

Съкрушена, Дарла избухна в ридания.

Всичко трябваше да бъде забравено.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Петък, 1 август 2014 г.

6 дни след премиерата

Дали Меган се бе опитала да напусне Самюъл Падалин? А той може би не бе понесъл това и я бе убил, прибирайки същевременно сумата от застраховката на жена си.

Когато сутринта отидохме у тях, Самюъл го нямаше. Решихме да го потърсим на работното му място. Предупреден от секретарката за нашето посещение, той мълчаливо ни отведе в кабинета си и едва след като затвори вратата, избухна:

– Да не сте се побъркали, че идвате тук без причина? Да не искате да загубя работата си?

Беше побеснял. Ана го запита:

– Сприхав ли сте по характер, Самюъл?

– Защо ме питате? – сопна ѝ се той.

– Защото сте биели жена си.

Самюъл Падалин остана като гръмнат.

– Какви ги разправяте?

– Не се правете на изненадан – повиши глас Ана, – известно ни е всичко!

– Бих искал да знам кой ви е наговорил подобни глупости?

– Няма значение – отвърна Ана.

– Вижте, вярно е, че един месец преди смъртта на Меган двамата имахме сериозна разправия. Зашлевих я, а не трябваше да го правя. Не бях на себе си. Няма извинение за мен, но се случи само веднъж. Никога не съм бил Меган!

– Каква беше причината за тази разправия?

– Открих, че Меган ми изневерява. Исках да я напусна.

* * *

Понеделник, 6 юни, 1994 година

Сутринта, докато пиеше кафето и се готвеше да замине на работа, Самюъл Падалин видя, че жена му е все още по домашен халат.

– Днес няма ли да ходиш в книжарницата? – запита я той.

– Не се чувствам добре, имам температура. Ще се обадя на Коди, за да го предупредя.

– Права си – каза Самюъл и на един дъх допи кафето. – Върви да си легнеш.

Той остави чашата на мивката, целуна жена си по челото и излезе.

Нищо нямаше да разбере, ако един час по-късно не се беше върнал обратно да вземе забравена на масата във всекидневната папка с документи, които бе проучвал през уикенда.

Тъкмо зави по тяхната улица, когато видя Меган да излиза от къщи. Беше с разкошна лятна рокля и елегантни леки обувки. Изглеждаше в добро настроение, направо сияеше. Нищо общо с жената, която бе оставил час преди това. Той спря и видя как тя се качва в колата. Не беше го забелязала и затова реши да я проследи.

Меган кара до Бриджхемптън, без да подозира, че съпругът ѝ я следва на дистанция от няколко коли. След като прекоси главната улица, тя пое към Саг Харбър, двеста метра по-нататък зави към разкошния хотел „Северна роза“. Самият хотел не беше голям, но дискретен и често посещаван от видни нюйоркчани. След като спря пред красивата колонада, тя повери колата на служителя и влезе. Самюъл я последва, но преди това изчака малко, да не би тя за го забележи. Вътре не я откри нито в бара, нито в ресторанта. Беше се качила направо към стаите. Явно някой я очакваше.

През този ден Самюъл Падалин не отиде на работа. Часове наред остана на паркинга в очакване жена му да излезе. Тъй като тя не се появи, той се върна у дома и прерови бележниците ѝ. За свой ужас откри, че от месеци тя редовно се среща с някакъв мъж в „Северна роза“. Кой беше той? Пишеше, че се запознала с него по време на празничната новогодишна вечер. Тогава бяха заедно и той сигурно също го бе видял. Може би дори го познаваше. Чувстваше, че му се повдига. Качи се в колата и дълго кара без посока, питайки се какво да предприеме.

Когато най-сетне се прибра, Меган вече се беше завърнала. Завари я в леглото, по нощница, преструвайки се на болна.

– Горкичката – каза ѝ той, опитвайки се да запази спокойствие, – не се ли чувстваш по-добре?

– Не – отвърна едва чуто тя, – цял ден не съм мърдала от леглото.

Самюъл не можа да се сдържи и избухна. Каза ѝ, че знае всичко, че тя е ходила в „Северна роза“ и е прекарала деня с някакъв мъж в неговата стая. Меган не посмя да отрече.

– Махай се – кресна ѝ Самюъл. – Отвращаваш ме!

Тя се разплака и пребледняла като платно промълви:

– Прости ми, Самюъл!

– Махай се оттук! Напусни къщата. Вземай си нещата и изчезвай, не искам повече да те виждам!

– Самюъл, не постъпвай така, моля те! Не искам да те загубя. Само теб обичам.

– Трябвало е да помислиш, преди да се хвърлиш в леглото на първия срещнат!

– Това е най-голямата грешка в живота ми! Не храня никакви чувства към него!

– Повръща ми се от теб. Прочетох дневника ти, видях как го описваш. Видях колко пъти си била с него в „Северна роза“!

Тогава тя възкликна:

– Теб не те е грижа за мен, Самюъл! Изобщо не ми обръщаш внимание! Не се чувствам харесвана. Затова ми стана приятно, когато този мъж започна да ме ухажва. Да, редовно се срещах с него! Да, двамата имахме флирт! Но никога не съм спала с него!

– Така, значи! Излиза, че вината е моя?

– Не, просто казвам, че с теб на моменти се чувствам самотна.

– Прочетох, че сте се запознали на новогодишната вечеря. Значи е станало пред очите ми! Излиза, че аз го познавам? Кой е той?

– Няма значение – хълцаше Меган, без да знае дали е по-добре да говори, или да мълчи.

– Нямало значение ли? Не вярвам на ушите си!

– Самюъл, не ме напускай! Моля те.

Постепенно напрежението нарастваше. Меган упрекна мъжа си, че му липсва романтика, че я лишава от внимание, а накрая той каза:

– Не съм те карал да мечтаеш? А нима смяташ, че ти ме караш да мечтая? В тебе няма живот, не си в състояние да кажеш нищо с изключение на дребните случки в книжарницата и измишльотините, с които е пълна главата ти.

При тези думи възмутената Меган се изплю в лицето на мъжа си, а той в отговор, без да се замисли, я зашлеви с все сила. От изненада Меган силно си прехапа езика. По устните ѝ изби кръв. Чувстваше се съвсем замаяна. Грабна ключовете от колата и избяга по нощница в нощта.

* * *

– Меган се завърна на другия ден – обясни ни Самюъл, след като изслушахме неговия разказ. – Молеше ме да не я напускам, закле ми се, че онзи мъж бил ужасна грешка и случилото се я накарало да разбере колко ме обича. Реших да дам втори шанс на нашия брак. И знаете ли какво? Това подейства страшно добре на отношенията между двама ни. Започнах да ѝ обръщам повече внимание и виждах, че тя се чувства щастлива. Животът ни изцяло се промени. Сближихме се, както никога преди. Преживяхме два чудни месеца, крояхме всевъзможни планове за бъдещето.

– А любовникът? – запита Ана. – Какво стана с него?

– Нямам представа. Меган ми се закле, че е скъсала веднъж завинаги с него.

– А той как прие това?

– Не зная – отвърна Самюъл.

– И вие така и не разбрахте кой е той?

– Не, изобщо. Дори нямам представа как изглежда.

Настъпи мълчание.

– Значи, заради това не сте искали повече да четете дневниците ѝ? – каза накрая Ана. – И сте ги смъкнали в мазето, защото са ви напомняли този болезнен за вас епизод.

Самюъл кимна, но явно повече не му се говореше. Гърлото му беше свито и не можеше да произнесе дори един звук.

– Последен въпрос, господин Падалин – обади се Дерек. – Имате ли татуировки по тялото?

– Не – тихо отвърна той.

– Мога ли да ви помоля да вдигнете ризата си? Просто рутинна проверка.

Самюъл мълчаливо се подчини и свали ризата си. Нямаше татуиран орел.

Ами ако Меган е била убита от отхвърления любовник?

Подобна вероятност не биваше да се изключва. След разговора със Самюъл Падалин ние се отправихме към Бриджхемптън и отидохме в хотел „Северна роза“. Естествено, когато обяснихме на дежурния на рецепцията, че се опитваме да установим самоличността на мъж, наел стая на 6 юни 1994 година, той ни се изсмя в лицето.

– Дайте ни извлечение за заетите стаи от 5 до 7 юни и ние сами ще проверим имената – казах му аз.

– Господине, вие не разбирате – отвърна ми той. – Говорите за 1994 година. По онова време все още формулярите се попълваха на ръка. Не разполагам с никакви компютърни данни, които биха могли да ви помогнат.

Докато разговарях със служителя, Дерек оглеждаше фоайето на хотела. Погледът му се спря върху почетната стена, където висяха портретите на видни клиенти: актьори, писатели, режисьори. Ненадейно той откачи един от тях.

– Господине, какво правите? – възмути се дежурният. – Нямате право…

– Джеси, Ана! – възкликна Дерек. – Елате да погледнете!

Побързахме да отидем при него и видяхме снимка на Мета Островски, двайсет години по-млад, в официално облекло, който с широка усмивка позираше редом с Меган Падалин.

– Къде е била направена тази снимка? – запитах аз служителя.

– На новогодишната вечеря през 1994 година – отвърна той. – Този мъж е известният критик Мета Островски и…

– Островски е бил любовникът на Меган Падалин! – възкликна Ана.

Незабавно отидохме в „Езерен Палас“. Още щом влязохме във фоайето на хотела, бяхме посрещнати от управителя.

– Вече? – зачуди се той, като ни видя. – Та аз току-що се обадих.

– На кого сте се обадили? – запита го Дерек.

– На полицията, разбира се – отвърна управителят. – Става въпрос за Мета Островски: преди малко той по спешност е заминал за Ню Йорк. Предупредиха ме камериерките…

– За какво са ви предупредили, дявол да го вземе? – изгубил търпение, го прекъсна Дерек.

– Елате и вижте сами.

Управителят ни отведе до апартамент 310, нает от Островски, и отвори вратата с помощта на шперца. Влязохме и видяхме върху стената множество статии относно четворното убийство, изчезването на Стефани, нашето разследване и навсякъде снимки на Меган Падалин.

4

ИЗЧЕЗВАНЕТО НА СТЕФАНИ МЕЙЛЪР

Събота, 2 август – понеделник, 4 август 2014 година

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Събота, 2 август 2014 г.

7 дни след премиерата

Дали Островски не беше въпросният трети човек?

От предишната вечер насам бяхме загубили следите му. Знаехме само, че се е завърнал в Ню Йорк: камерите на нюйоркската полиция го бяха заснели да минава с колата по Манхатън Бридж. След това обаче не се беше прибрал у дома. В апартамента му нямаше никого. Мобилният му телефон беше изключен, така че не можехме да засечем местонахождението му, а единствена роднина беше по-възрастна от него сестра, която също се оказа неоткриваема нито в дома си, нито по телефона. Ето защо двамата с Дерек почти от денонощие стояхме на пост пред сградата, където живееше той.

Всички следи водеха към него: бил е любовник на Меган Падалин от януари до юни 1994 година. От хотел „Северна роза“ потвърдиха, че в продължение на почти шест месеца редовно е отсядал при тях. През онази година явно е дошъл в Орфия не само заради театралния фестивал. Оказа се, че е бил тук месеци преди това. Без съмнение заради Меган. Не бе понесъл мисълта, че тя го е напуснала. Убил я бе вечерта на откриването, също както и семейство Гордън, злощастни свидетели на престъплението. Имал бе време да отиде и да се върне пеш до залата за началото на пиесата, за да напише след това статия за спектакъла и да я публикува като доказателство, че се е намирал в Големия театър. Разполагаше със съвършено алиби.

Малко по-рано през деня Ана отиде да покаже негова снимка на Миранда Бърд с надеждата тя да го разпознае, но последната бе доста неуверена:

– Възможно да е той, но ми е много трудно да потвърдя със сигурност. Минали са двайсет години.

– А сигурна ли сте, че имаше татуировка? – запита я Ана. – Защото Островски нямаше такава.

– Вече не зная – призна Миранда. – Дали пък не греша?

Докато ние преследвахме Островски в Ню Йорк, в Орфия Ана за пореден път се бе затворила в архива на „Орфия Кроникъл“ заедно с Кърк Харви и Майкъл Бърд и се бе заела да прегледа материалите по случая. Тримата искаха да се уверят, че нищо не сме пропуснали. Бяха изморени, гладни. Цял ден не бяха хапнали нищо с изключение на бонбоните и шоколадите, които Майкъл от време на време отиваше да вземе от чекмеджето на бюрото в неговия кабинет на горния етаж.

Кърк не снемаше поглед от стената, отрупана с бележки, снимки и изрезки от вестници. По едно време той се обърна към Ана:

– Защо липсва името на жената, която би могла да идентифицира убиеца? Откривам го само в списъка на свидетелите като „жената от мотела на шосе 16“. Имената на другите са налице.

– Вярно – обади се Майкъл. – Как се казва тя? Това може да се окаже важно.

– Джеси се бе заел с нейното издирване – отвърна Ана. – Трябва да го попитаме. Във всеки случай тя не си спомня нищо съществено. Нека не си губим времето с нея.

Кърк обаче упорстваше.

– Проверих в досието на щатската полиция от 1994 година. В него тази свидетелка липсва. Вероятно става въпрос за ново сведение?

– Трябва да попитаме Джеси – повтори Ана.

Понеже Кърк продължи да настоява, Ана помоли Майкъл да донесе по един шоколад. Когато той излезе, тя описа набързо положението на Кърк с надеждата, че той ще осъзнае колко важно е името на тази свидетелка да не бъде споменавано пред Майкъл.

– О, боже мой! – прошепна Кърк. – Не мога да повярвам. Жената на Майкъл е била от проститутките, работили за Джеремая Фолд?

– Млъквайте, Кърк! – сопна му се Ана. – Затваряйте си устата! Ако кажете само думичка по въпроса, кълна се, ще ви застрелям.

Тя вече съжаляваше, че е споделила с Кърк. Почти сигурна беше, че той ще направи гаф. Майкъл се завърна с пакет бонбони и веднага запита:

– Какво стана с онази свидетелка?

– Вече сме на следващата точка – отвърна му с усмивка Ана. – Говорехме за Островски.

– Някак не виждам Островски да избива цяло семейство – каза Майкъл.

– Знаеш ли, външният вид често заблуждава – напомни му Кърк. – Понякога си мислиш, че познаваш един човек, а се оказва, че той крие цял куп тайни.

– Няма значение – побърза да се намеси Ана, хвърляйки убийствен поглед към Кърк. – Ще видим какво ще правим с Островски, стига Джеси и Дерек да го открият.

– Има ли новини от тях? – запита Майкъл.

– Все още никакви.

* * *

В 20 и 30 часа в Ню Йорк ние с Дерек все още дебнехме пред дома на Островски.

Вече бяхме напът да се откажем, когато го зърнахме да се задава, крачейки спокойно по тротоара. Изскочихме от колата с револвери в ръце и се втурнахме да го заловим.

– Джеси, да не сте се побъркали? – изохка Островски, когато го притиснахме към стената, за да му сложим белезниците.

– Знаем всичко, Островски! – извиках му аз. – Дотук беше!

– Какво знаете?

– Вие сте убили Меган Падалин и Гордънови. А също Стефани Мейлър и Коди Илиной.

– Какво? – кресна Островски. – Вие не сте в ред!

Край нас започнаха да се трупат любопитни. Някои правеха снимки с телефоните си.

– Помощ! – провикна се към тях Островски. – Тези двамата не са полицаи! Някакви откачени!

Видяхме се принудени да покажем значките си на събралата се тълпа, след което вкарахме Островски във входа на сградата, за да бъдем на спокойствие.

– Бих искал да ми обясните от къде на къде ви е хрумнало, че аз съм убил всички тези клетници – заяви ни Островски.

– Видяхме стената на вашата стая в хотела, с изрезките от вестници и снимките на Меган.

– Тъкмо те са доказателството, че не съм убил никого! От двайсет години се опитвам да разбера какво се е случило.

– Или по-скоро от двайсет години се опитвате да заличите следите си – поправи го Дерек. – Нали затова сте се обърнали към Стефани? Искали сте да разберете дали разследването може да стигне до вас и понеже тя е била напът да го направи, сте я убили.

– Нищо подобно! Опитвах се да свърша онова, което вие не успяхте през 1994 година!

– Не ни правете на глупаци. Били сте човек за поръчки на Джеремая Фолд! Затова сте накарали кмета Гордън да ви отърве от него.

– Не съм бил човек за поръчки на никого! – възмути се Островски.

– Стига празни приказки – отвърна му Дерек. – След като не сте виновен за нищо, защо така ненадейно си тръгнахте от Орфия?

– Сестра ми вчера получи мозъчен инсулт. Налагаше се да бъде оперирана по спешност. Исках да бъда до нея. Прекарах нощта и целия ден в болницата. Тя е единственият ми близък човек.

– Коя болница?

– „Презбитериън“.

Дерек веднага се обади в болницата. Твърденията на Островски се оказаха верни. Явно не лъжеше. Свалих му белезниците и го запитах:

– Защо сте толкова обсебен от това престъпление?

– Защото обичах Меган, по дяволите! – възкликна Островски. – Толкова ли е трудно да проумеете? Обичах я, а ми беше отнета! Не знаете какво означава да ви лишат от любовта на живота ви!

Изгледах го. Очите му бяха пълни с печал. Накрая му казах:

– Много добре го знам.

Островски беше извън подозрение. Бяхме губили напразно време и усилия: оставаха ни двайсет и четири часа да разрешим този случай. Ако в понеделник сутринта не представехме престъпника на майор Маккена, с кариерата ни на полицаи беше свършено.

Оставаха ни две възможности: Рон Гъливър и Стивън Бергдорф. Тъй като бяхме в Ню Йорк, решихме да започнем със Стивън Бергдорф. Срещу него имаше немалко улики: бивш главен редактор на „Орфия Кроникъл“, бивш шеф на Стефани, освен това беше напуснал Орфия веднага след четворното убийство, а години след това се бе завърнал, за да вземе участие в пиесата, за която се предполагаше, че ще разкрие името на виновника. Отидохме до неговия апартамент в Бруклин. Дълго чукахме на вратата, но никой не ни отвори. Тъкмо се канехме да я разбием, когато на площадката излезе един съсед и ни каза:

– Няма смисъл да блъскате така. Семейство Бергдорф заминаха.

– Заминаха ли? – зачудих се аз. – Кога?

– Онзи ден. Видях ги от прозореца да се качват в един кемпер.

– Стивън Бергдорф беше ли с тях?

– Да. Стивън също. Цялото семейство.

– Но той няма право да напуска щата Ню Йорк – каза Дерек.

– Това не е мой проблем – отвърна съвсем на място съседът. – Може да са заминали за долината на Хъдсън.

* * *

Двайсет и един часът в националния парк Йелоустоун.

Семейство Бергдорф бяха пристигнали преди един час и се настаняваха в къмпинга, източно от парка. Мръкваше се. Времето беше приятно. Децата играеха навън, а в кемпера Трейси чакаше да заври водата за спагетите. Напразно търсеше пакета, който чудесно си спомняше, че бяха взели заедно с другите покупки.

– Нищо не разбирам – ядосано каза тя на Стивън. – Струва ми се, че вчера видях четири пакета.

– Е, няма значение, скъпа. Веднага отивам да купя. Видях магазин недалече край пътя.

– Нали няма да разместваме кемпера?

– Не, ще използвам колата. Видя ли колко добре направихме, че я взехме с нас? Освен това искам да намеря някакъв препарат, за да премахна вонята от прегазения скункс.

– О, да, моля те! – подкани го Трейси. – Миризмата е ужасна. Не знаех, че един скункс може до такава степен да смърди.

– Това са отвратителни животни! Човек се пита защо ги е създал Бог, освен ако не е искал да досажда на хората.

Стивън остави жена си и децата и отиде до паркираната встрани кола. Изкара я от къмпинга и пое по главния път към магазина за хранителни стоки. Само че не спря пред него, а продължи към серните извори „Баджър“.

Когато пристигна на паркинга, наоколо нямаше жива душа. Смрачаваше се, но все още беше достатъчно светло, за да вижда къде стъпва. Изворите се намираха на няколко десетки метра оттам, отвъд малък дървен мост.

Провери дали някой не се задава. На хоризонта не се виждаха фарове на коли. Отвори багажника на колата и оттам го лъхна ужасна миризма. Не се сдържа и повърна. Вонята беше непоносима. Опитвайки се да не диша през носа, той вдигна тениската и прикри устата си. Едва запази самообладание, когато пое увитото в пластмасово фолио тяло на Алис. С мъка го завлече до врящите извори. Последно усилие. Когато стигна до брега, хвърли трупа на земята и го бутна с крак в горещата разяждаща вода. Видя как то бавно потъна в извора и не след дълго изчезна в тъмните дълбини.

Сбогом, Алис, каза той. Ненадейно избухна в смях, сетне заплака и отново повърна. В този момент силен лъч светлина го заслепи.

– Хей, вие там! – чу се властен мъжки глас. – Какво правите?

Беше един от рейнджърите в парка. Стивън почувства как гърдите му се стягат. Опита се да обясни, че се е заблудил, но в паниката успя да произнесе само няколко несвързани срички.

– Приближете се – заповяда рейнджърът, без да отмести светлината на фенерчето от очите му. – Попитах ви какво правите тук.

– Нищо, господине – отвърна Бергдорф, успял поне отчасти да се съвземе. – Разхождам се.

Рейнджърът приближи и го изгледа с подозрение.

– По това време? Тук? Вечер достъпът е забранен. Не видяхте ли табелата?

– Не, господине, съжалявам – увери го Стивън, чувствайки, че губи самообладание.

– Сигурен ли сте, че всичко е наред? Изглеждате доста странно.

– Съвсем сигурен. Няма проблеми.

Рейнджърът реши, че си има работа със заблудил се турист, и се задоволи да смъмри Стивън:

– Тук никой не бива да се разхожда по тъмно. Имайте предвид, че ако паднете вътре, утре нищо няма да е останало от вас. Дори една кост.

– Наистина ли? – запита Стивън.

– Наистина. Не сте ли чували за ужасния случай от миналата година? Тогава всички говореха за него. Някакъв тип паднал в серен извор точно тук, в „Баджър“, пред очите на сестра си. Докато пристигнат спасителите, от него не останало нищо с изключение на сандалите.

* * *

Двамата с Дерек пуснахме за издирване Стивън Бергдорф и решихме да се завърнем в Орфия. Обадих се на Ана и потеглихме.

В залата на архива Ана затвори телефона.

– Беше Джеси – съобщи тя на Майкъл и на Кърк. – Оказва се, че Островски не е замесен в нищо.

– Така си и мислех – каза Майкъл. – Сега какво ще правим?

– Да отидем да хапнем нещо, очертава се дълга нощ.

– Хайде в „Кодиак Грил“! – предложи Майкъл.

– Гениална идея – зарадва се Кърк. – Умирам за един стек.

– Не, Кърк, вие няма да идвате с нас – спря го Ана, която продължаваше да се бои той да не направи някой гаф. – Тук трябва постоянно да има човек.

– Постоянно ли? – зачуди се Кърк. – Че защо?

– Оставате тук и точка! – нареди му Ана.

Тя и Майкъл напуснаха редакцията от задния вход, минаха по тясната уличка и стигнаха до колата на Ана.

Кърк изруга, недоволен, че за пореден път е останал сам. Припомни си месеците, прекарани в сутерена на управлението, когато беше „Отлъченият шеф“. Разрови оставените на масата документи и се зачете в полицейските протоколи. Събра последните останали блокчета шоколад и ги натъпка в устата си.

Ана и Майкъл се движеха по главната улица.

– Имаш ли нещо против най-напред да минем през къщи? – помоли Майкъл. – Ще ми се да целуна щерките, преди да си легнат. Цяла седмица, откакто почти не съм ги виждал.

– С удоволствие – съгласи се Ана и зави към Бриджхемптън.

Когато стигнаха до дома на семейство Бърд, Ана обърна внимание, че вътре не се вижда никаква светлина.

– Виж ти, никой ли няма? – учуди се Майкъл.

Ана спря колата пред къщата.

– Може би жена ти е излязла заедно с децата?

– Сигурно са отишли да вечерят пица. Ще им се обадя.

Майкъл извади мобилния телефон и изруга, като видя, че няма обхват.

– От известно време тук имаме проблеми с мрежата – ядоса се той.

– И аз нямам обхват – установи Ана.

– Изчакай, ако обичаш, ще вляза да се обадя на жена ми по стационарния телефон.

– Мога ли през това време да ползвам тоалетната? – запита Ана.

– Разбира се. Ела.

Двамата влязоха в къщата. Майкъл посочи тоалетната на Ана и вдигна слушалката на телефона.

* * *

Двамата с Дерек наближавахме Орфия, когато получихме обаждане по радиостанцията. Операторът ни съобщи, че някакъв човек на име Кърк Харви отчаяно опитва да се свърже с нас, но няма телефонните ни номера. Той прехвърли обаждането по радиостанцията и неочаквано в купето екна гласът на Кърк.

– Джеси, това са ключовете! – кресна панически той.

– Какви ключове?

– Намирам се в кабинета на Майкъл Бърд, в редакцията на вестника. Открих ги.

Все още не разбирахме какво иска да ни каже.

– Какво сте намерили, Кърк? Говорете по-ясно!

– Намерих ключовете на Стефани Мейлър!

Кърк обясни, че се качил в кабинета на Майкъл Бърд да потърси още шоколади. Докато ровел в чекмеджето на бюрото, попаднал на връзка ключове, чийто ключодържател бил с жълта пластмасова топка. Спомнил си, че ги е виждал някъде. Напрегнал паметта си и ненадейно сякаш се озовал отново в „Белуга Бар“, опитвайки се да задържи Стефани. Успял да хване чантичката ѝ, чието съдържание се изсипало на пода. Той вдигнал ключовете, за да ѝ ги подаде. Те били на същия ключодържател.

– Сигурен ли сте, че това са ключовете на Стефани? – запитах го аз.

– Да, между тях дори има ключ от кола – потвърди Кърк. – „Мазда“. Каква кола караше Стефани?

– „Мазда“ – отвърнах аз. – Това са нейните ключове. Само не казвайте нищо и задръжте на всяка цена Майкъл в редакцията.

– Той излезе. Заедно с Ана.

* * *

В къщата на Бърд Ана излезе от тоалетната. Наоколо цареше пълна тишина. Тя прекоси всекидневната: никаква следа от Майкъл. Погледът ѝ се спря върху няколко снимки на един скрин, които представяха семейство Бърд през различни периоди. Раждането на дъщерите, почивките. Ана обърна внимание, че на една от тях Миранда Бърд е съвсем млада. Беше заедно с Майкъл, явно някъде около Коледа. На фона се виждаше украсена елха, а отвъд прозореца снежен пейзаж. В долния десен ъгъл имаше поставена дата, както постъпваха навремето при проявяването на негативите във фотоателиетата. Ана се наведе: 23 декември 1994. Усети как пулсът ѝ се ускорява: по думите на Миранда тя се бе запознала с Майкъл няколко години след смъртта на Джеремая. Значи беше излъгала.

Ана се озърна. Не се чуваше никакъв шум. Къде беше изчезнал Майкъл? Разтревожена, тя хвана дръжката на пистолета и внимателно надникна в кухнята: беше празна. Сякаш в къщата нямаше никого. Тя извади оръжието си и пое по тъмния коридор. Щракна ключа, но лампите не светнаха. Внезапно почувства силен удар в гърба, който я запрати на пода и тя изпусна пистолета. Понечи да се обърне, но получи в лицето струя сълзотворен газ. Изпищя от болка. Очите ѝ горяха. Още един удар по главата я зашемети и тя пропадна в черна бездна.

* * *

Двамата с Дерек обявихме обща тревога. Монтейн изпрати хора към „Кодиак Грил“ и към дома на семейство Бърд. Ана и Майкъл бяха неоткриваеми. Когато ние на свой ред отидохме в къщата на семейство Бърд, полицаите ни показаха пресни следи от кръв.

Тъкмо тогава Миранда Бърд се завърна с дъщерите си от пицарията.

– Какво става? – запита тя, като видя полицаите.

– Къде е Майкъл?

– Майкъл ли? Че откъде да знам? Преди малко се обади по телефона. Каза ми, че е тук заедно с Ана.

– А вие къде бяхте?

– Излязохме с момичетата да вечеряме пица. Всъщност какво се е случило, капитане?

Когато Ана дойде в съзнание, първото нещо, което почувства, бе, че ръцете ѝ са завързани зад гърба, а върху главата ѝ е нахлузен чувал, който ѝ пречеше да вижда. Постара се да потисне надигащата се паника. По шума и тръскането разбра, че се намира в кола, която се движи не по асфалтиран път, а по чакъл. Неочаквано автомобилът спря и до ушите ѝ достигнаха други звуци. Задната врата се отвори рязко и някой я извлече навън. Все още не знаеше къде се намира, но по квакането на жабите разбра, че в близост има езеро.

* * *

Миранда беше седнала във всекидневната. Все още не вярваше, че мъжът ѝ може да бъде замесен в убийствата:

– Как си представяте, че Майкъл би могъл да има каквото и да било участие в този случай? Кръвта, която открихте, е може би неговата.

– Ключовете на Стефани Мейлър бяха в неговия кабинет – казах аз.

Миранда не искаше да повярва.

– Заблуждавате се. Губите време, докато Майкъл може би е в опасност.

Отидох при Дерек в съседната стая. Той беше разгърнал карта на областта и разговаряше по телефона с доктор Ранджит Сингх.

– Убиецът е интелигентен и последователен – чу се гласът на Сингх във високоговорителя. – Знае, че не може да стигне далече с Ана, защото ще бъде засечен от полицейските патрули. Стремежът му е да избягва излишни рискове и в никакъв случай да не се стига до сблъсък.

– Значи е някъде в околностите на Орфия? – запитах аз.

– Сигурен съм в това. Движи се в периметър, който добре познава. Там той се чувства в безопасност.

– Смятате ли, че по същия начин е постъпил и със Стефани? – запита Дерек, без да снема поглед от картата.

– По всяка вероятност – отвърна Сингх.

Дерек огради с флумастер плажа, недалеч от който бе открита колата на Стефани.

– Ако убиецът е уговорил среща със Стефани на това място, значи е имал намерение да я откара някъде в близост – разсъждаваше Дерек.

Проследих с пръст маршрута по шосе 22 до Езерото на елените и го оградих в червено. Сетне взех картата, за да я покажа на Миранда.

– Да сте имали къща в този район? – запитах я аз. – Вила, хижа, място, където мъжът ви би се почувствал в безопасност?

– Мъжът ми ли? Но…

– Отговорете на въпроса!

Миранда се наведе над картата. Погледът ѝ спря върху Езерото на елените, а сетне тя посочи с пръст съседен водоем: Езерото на бобрите.

– Майкъл обича да ходи там – каза тя. – Има понтон с барака. Може да се стигне с лодка до прелестно островче. Често сме ходили там на пикник с момичетата. Наоколо няма хора. Майкъл все повтаря, че все едно сме сами на този свят.

Двамата с Дерек се спогледахме и без да си кажем нито дума, се втурнахме към колата.

* * *

Ана разбра, че се намира в лодка. Преструваше се, че все още е в безсъзнание. Чувстваше люлеенето и чуваше плисъка на весла. Явно я откарваха някъде, но къде?

Двамата с Дерек летяхме с пълна скорост по шосе 56. Не след дълго зърнахме Езерото на елените.

– След малко има разклон надясно – предупреди ме Дерек и изключи сирената. – Тесен черен път.

За малко да го пропуснем. Завих по него, почти без да намаля скоростта. Скоро видяхме колата на Ана, оставена на брега до един понтон. Натиснах спирачките и излязохме от колата. Въпреки мрака, успяхме да забележим лодка, която плаваше към островчето. Извадихме оръжията и аз извиках „Стой! Полиция!“, след което дадох предупредителен изстрел.

В отговор чухме как от лодката Ана вика за помощ. Мъжът на веслата, когото виждахме само като тъмен силует, се наведе и я удари. Ана извика още по-силно. Дерек се хвърли във водата и аз го последвах. Успяхме да зърнем как нападателят прехвърли Ана през борда на лодката и тя падна във водата. Отначало потъна, а след това с движения на краката се опита да се задържи на повърхността.

Двамата с Дерек плувахме с все сили. В мрака беше невъзможно да видим ясно мъжа в лодката, който ни заобиколи и загреба обратно към брега, където бяха колите. Нямахме възможност да го спрем: трябваше да спасим Ана. С последни усилия стигнахме до нея, но тя явно беше напълно изтощена и потъна.

Дерек се гмурна. Веднага след него се гмурнах и аз. Водата беше мътна и нищо не се виждаше. Накрая той все пак успя да напипа тялото на Ана и го измъкна на повърхността. Аз му се притекох на помощ и двамата извлякохме Ана на брега на близкото островче. Тя се закашля, изплю вода. Беше жива.

На отсрещния бряг лодката опря в понтона. Видяхме как тъмната фигура на непознатия отива до колата на Ана, качва се и потегля.

* * *

Два часа по-късно служителят на една отдалечена бензиностанция видя да влиза в магазина окървавен и изпаднал в паника мъж. Беше Майкъл Бърд със завързани зад гърба ръце. „Обадете се в полицията! – изохка той. – Той идва, преследва ме!“

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Неделя, 3 август 2014 г.

8 дни след премиерата

В болничната стая, където беше прекарал нощта под постоянно наблюдение, Майкъл ни разказа как е бил нападнат на излизане от къщи:

– Намирах се в кухнята. Тъкмо се бях обадил на жена ми, когато чух вън някакъв шум. Ана беше в тоалетната и нямаше как да е тя. Излязох да видя какво става и веднага бях изпръскан със сълзотворен газ, а след това получих силен удар в лицето. Притъмня ми. Когато дойдох на себе си, бях в багажника на кола, със завързани ръце. По едно време някой отвори и аз се престорих, че съм в безсъзнание. Нападателят ме извлече на земята. Долових мирис на пръст и на зеленина. Чух шум, все едно някой копаеше. Отворих предпазливо очи и видях, че се намирам в гора. На няколко метра от мен някакъв тип с качулка ровеше дупка. Щеше да бъде моят гроб. Сетих се за жена ми, за дъщерите, не исках да умирам по този начин. Отчаянието ми даде сили, аз се изправих и побягнах. Превалих едно възвишение и хукнах през гората. Чух, че той ме преследва, но все пак успях да се отдалеча. Накрая излязох на някакъв път. Тръгнах по него с надеждата да мине кола, но накрая стигнах пеш до бензиностанцията.

Дерек, който слушаше внимателно, го прекъсна:

– Престанете да лъжете. Ние открихме ключовете на Стефани Мейлър в чекмеджето на вашето бюро.

Майкъл го изгледа смаяно:

– Ключовете на Стефани Мейлър ли? Какви ги разправяте? Това е нелепо.

– Само че е вярно. Връзка с ключовете за нейния апартамент, за колата и за склада.

– Не може да бъде – повтори Майкъл, който изглеждаше искрено изумен.

– Вие ли бяхте, Майкъл? – запитах го аз. – Вие ли убихте Стефани? И всички тези хора?

– Не! Очевидно е, че не съм аз, Джеси! Та това е смешно! Кой намери ключовете в бюрото ми?

Бихме предпочели той да не ни задава този въпрос: ключовете не бяха открити от полицай по време на редовен обиск и нямаха стойност на доказателство. Не ми оставаше нищо друго, освен да му кажа истината:

– Кърк Харви.

– Кърк Харви ли? Кърк Харви е ровил в моя кабинет и като по чудо открива ключовете на Стефани? В това няма никакъв смисъл. Сам ли е бил?

– Да.

– Чуйте ме, не знам какво означава това, но имам усещането, че Кърк Харви ви води за носа. Точно както постъпи със своята пиеса. Какво става в края на краищата? Арестуван ли съм?

– Не – отговорих аз.

Ключовете на Стефани Мейлър не можеха да послужат като улика. И наистина ли Кърк ги бе открил в кабинета на Майкъл, както твърдеше? Или може би са били у него от самото начало? Освен ако самият Майкъл не се опитва да ни води за носа и цялата тази история с нападението срещу него е пълна измислица? Имахме думата на Кърк срещу тази на Майкъл. Един от двамата лъжеше. Но кой?

Раната върху лицето на Майкъл беше сериозна и се наложи да му направят няколко шева. По стъпалата пред входа бяха открити петна от кръв. Разказаното от него явно беше истина. Фактът, че Ана е била захвърлена на задната седалка в собствената си кола също съвпадаше с неговата версия, тъй като през това време той е бил в багажника. Претърсихме дома му и цялата редакция на „Орфия Кроникъл“, без да намерим каквато и да било улика.

След посещението при Майкъл двамата с Дерек отидохме при Ана в съседната стая. Тя също беше прекарала нощта в болницата. Беше се разминала с огромен хематом върху челото и синина под окото. Избягнала бе най-лошото: на островчето полицаите откриха заровен трупа на застреляния Костико.

Ана не беше успяла да види своя нападател, нито пък да чуе гласа му. Спомняше си само, че е била заслепена от сълзотворен газ и зашеметена с няколко удара. Когато се съвзела, била с платнен чувал на главата. Колата, където можеха да се открият пръстови отпечатъци, все още не беше намерена.

Ана искаше да си ходи и ние предложихме да я откараме до дома ѝ. В коридора на болницата ѝ разказахме версията на Майкъл, но тя изказа съмнение:

– Защо нападателят ще го остави в багажника на колата, докато ме влачи към онзи остров?

– Лодката не би могла да издържи тежестта на трима възрастни – предположих аз. – Вероятно е имал намерение да направи два курса.

– А когато пристигнахте до Езерото на бобрите, не видяхте ли нищо?

– Не – отвърнах аз. – Веднага се хвърлихме във водата.

– Значи, не разполагаме с никакви улики срещу Майкъл?

– Нищо, което не би могло да бъде оспорено.

– Ако Майкъл няма в какво да бъде упрекнат, защо тогава Миранда ме излъга? Каза ми, че се запознала с Майкъл няколко години след смъртта на Джеремая Фолд. А в тяхната всекидневна видях снимка на двамата от Коледа на 1994 година, тоест само шест месеца по-късно. В онзи момент тя вече се е била завърнала при родителите си в Ню Йорк. Значи е могла да се запознае с Майкъл само докато е била под властта на Джеремая.

– Да не смяташ, че Майкъл е бил мъжът от мотела? – запитах я.

– Да – кимна тя. – А Миранда е измислила татуировката, за да заличи следата, която води към него.

В този момент срещу нас се зададе самата Миранда, която идваше в болницата да види мъжа си.

– Боже мой, Ана, какво е станало с лицето ви? – възкликна тя. – Безкрайно съжалявам за случилото се. Как сте?

– Вече по-добре.

Миранда се обърна към нас:

– Сами виждате, че Майкъл не е замесен в нищо. Горкият, какво е състоянието му?

– Открихме Ана на мястото, което ни посочихте – отбелязах аз.

– Би могъл да бъде кой ли не! Езерото на бобрите е известно на всички от областта. Имате ли доказателства?

Не разполагахме с никакви конкретни улики. Имах усещането, че отново преживяваме разследването срещу Тененбаум през 1994 година.

– Вие ме излъгахте, Миранда – обади се Ана. – Казахте ми, че сте срещнали Майкъл няколко години след смъртта на Джеремая Фолд, но това не е вярно. Запознали сте се, докато сте били в Риджпорт.

Миранда запази мълчание. Изглеждаше смутена. Дерек посочи чакалнята, където нямаше никого, и предложи да отидем там. Поканихме Миранда да седне на едно канапе и Ана я запита още по-настоятелно:

– Кога всъщност се запознахте с Майкъл?

– Вече не си спомням – отвърна Миранда.

– Да не би Майкъл да е бил мъжът от мотела, който се е опълчил на Костико? – запита я тогава Ана.

– Ана, аз…

– Отговорете на въпроса. Не ме принуждавайте да ви откарам в управлението.

Миранда беше бледа като платно.

– Да – отвърна накрая тя. – Не зная как сте научили какво точно се случи в мотела, но това наистина беше Майкъл. Запознах се с него в края на 1993 година, докато работех в клуба. Костико ме накара да му устроя клопка в мотела, както постъпвах с останалите. Ала Майкъл не се подчини.

– Излиза, че сте измислили татуировката, за да ни заблудите? Защо го направихте?

– За да запазя Майкъл. Ако бяхте научили, че той е мъжът от мотела…

Миранда не довърши, съзнавайки, че е казала прекалено много.

– Говорете, Миранда – ядоса се Ана. – Ако знаехме, че той е мъжът от мотела, какво бихме открили?

По бузата на Миранда се спусна сълза.

– Щяхте да откриете, че Майкъл уби Джеремая Фолд.

Отново се връщахме на изходна точка: до този момент смятахме, че кметът Гордън е убил Джеремая Фолд.

– Майкъл не е убил Джеремая Фолд – каза Ана. – Сигурни сме в това. Убил го е кметът Гордън.

Лицето на Миранда светна.

– Значи не е бил Майкъл? – зарадва се тя, все едно цялата тази история не беше същински кошмар.

– А защо си мислехте, че Майкъл е убил Джеремая Фолд?

– След случката с Костико се виждах няколко пъти с Майкъл. Влюбихме се и Майкъл си втълпи, че трябва да ме избави от Джеремая Фолд. През всичките тези години вярвах, че… О, боже мой, как ми олекна!

– Никога ли не сте разговаряли за това с Майкъл?

– След смъртта на Джеремая Фолд изобщо не сме споменавали за случилото се в Риджпорт. Искахме да забравим. Това беше единственият начин да започнем на чисто. Заличихме миналото от паметта си и се обърнахме към бъдещето. Вярвам, че успяхме. Сами виждате, сега сме толкова щастливи.

* * *

Прекарахме деня у Ана, опитвайки се да обобщим всички сведения, с които разполагахме.

Колкото повече разсъждавахме, толкова по-очевидно ставаше, че следите водят към Майкъл Бърд: той беше близък със Стефани Мейлър, имаше достъп до Големия театър и би могъл да скрие оръжието, следил беше отблизо нашето разследване в архива на „Орфия Кроникъл“ и по собствено желание бе предложил да ни помогне, което му бе позволило да премахне един по един всички, които биха могли да го разобличат. Въпреки множеството съвпадащи помежду си косвени доказателства, ние не разполагахме с нищо срещу него. Един добър адвокат лесно би го спасил от обвинение.

Привечер у Ана неочаквано пристигна майор Маккена. Още с влизането той напомни какво заплашва мен и Дерек от началото на тази седмица:

– Ако случаят не бъде приключен до утре сутринта, ще бъда принуден да поискам оставките ви. Такава е волята на губернатора. Нещата стигнаха прекалено далече.

– Налице са множество данни, които сочат, че Майкъл Бърд би могъл да е нашият човек – обясних му аз.

– Нужни са не данни, а доказателства! – повиши глас майорът. – И то солидни доказателства! Трябва ли да ви припомням провала с Тед Тененбаум!

– Открихме ключовете…

– Забрави за ключовете, Джеси – прекъсна ме Маккена. – Знаеш отлично, че те не представляват законна улика. Никой съд няма да ги вземе под внимание. Прокурорът иска досието ви да бъде бетон, никой не желае да поема рискове. Ако не приключите този случай, той отива в архива. Щом смятате, че Майкъл Бърд е виновен, накарайте го да проговори. На всяка цена ви е необходимо самопризнание.

– Само че как? – запитах аз.

– Трябва да му окажете натиск – посъветва ни майорът. – Намерете чувствителното му място.

Дерек на свой ред се обади:

– Щом Миранда е била сигурна, че Майкъл е убил Джеремая Фолд, това означава, че той и сега е готов на всичко, за да защити жена си.

– Какво имаш предвид? – запитах го.

– Трябва да се занимаем не с Майкъл, а с Миранда. Струва ми се, че се сещам нещо.

ДЖЕСИ РОЗЕНБЪРГ

Понеделник, 4 август 2014 г.

9 дни след премиерата

В седем сутринта ние пристигнахме в дома на семейство Бърд. Майкъл се беше прибрал още предишната вечер.

Вратата ни отвори Миранда и Дерек веднага ѝ постави белезниците.

– Миранда Бърд – казах ѝ аз, – вие сте арестувана заради въвеждане в заблуда на полицейски служител и възпрепятстване на криминално разследване.

Майкъл изскочи от кухнята, последван от децата.

– Вие сте се побъркали! – извика ни той и се опита да ни попречи.

Децата се разплакаха. Никак не харесвах подобни начини на действие, но нямахме избор. Успокоих децата и дръпнах Майкъл настрани, докато Дерек отвеждаше Миранда.

– Положението е сериозно – обясних му с доверителен тон. – Лъжите на Миранда имаха сериозни последствия. Прокурорът е разярен. Тя няма как да избегне ефективна присъда.

– Но това е някакъв кошмар! – възкликна Майкъл. – Оставете ме аз да поговоря с прокурора, със сигурност става въпрос за недоразумение.

– Съжалявам, Майкъл. Нищо не можете да направите. Запазете хладнокръвие заради децата.

Излязох от къщата и се отправих към колата, където ме очакваше Дерек. Майкъл се втурна след нас.

– Пуснете я! – викаше той. – Пуснете жена ми, ще призная всичко.

– Какво искате да признаете? – запитах го.

– Ще ви кажа, ако оставите жена ми на спокойствие.

– Имаме сделка – отвърнах аз.

Дерек свали белезниците от китките на Миранда.

– Искам писмено споразумение с прокурора – уточни Бърд. – Гаранция, че нищо не заплашва Миранда.

– Мога да го уредя – уверих го веднага.

Един час по-късно, в стаята за разпити на регионалния център на щатската полиция Майкъл Бърд препрочиташе заявлението на прокуратурата, че жена му е освободена от каквото и да било преследване за това, че умишлено ни е въвела в заблуждение по време на разследването. Той на свой ред го подписа и едва ли не с облекчение заяви:

– Аз убих Меган Падалин. И семейство Гордън. И Стефани. И Коди. И Костико. Всичките ги убих.

Настъпи продължително мълчание. С двайсет години закъснение ние най-сетне разполагахме със самопризнание. Подканих Майкъл да даде подробности.

– Защо направихте това? – беше първият ми въпрос.

Той сви рамене.

– Вече си признах, само това има значение, нали?

– Искаме да разберем. Вие нямате профил на убиец, Майкъл. Вие сте почтен баща на семейство. Как така човек като вас е бил принуден да убие седем души?

За момент той се поколеба, след което промълви:

– Дори не зная откъде да започна.

– Започнете от началото – посъветвах го аз.

Сякаш потънал в спомени, той каза:

– Всичко започна през една вечер в края на 1993 година.

* * *

Началото на декември 1993 година

Майкъл Бърд за пръв път отиваше в „Риджс Клъб“. Впрочем той нямаше нищо общо със заведенията, които обикновено посещаваше. Негов приятел обаче много настоя да го заведе. „Имат певица с необикновен глас“, увери го той. На място се оказа, че не певицата привлече вниманието му, а момичето на входа. Казваше се Миранда. Моментално си падна по нея. Тя направо го омагьоса. Оттогава започна редовно да посещава клуба само за да я види. Беше лудо влюбен в нея.

Отначало Миранда отблъсна ухажванията на Майкъл. Даде му да разбере, че ни бива да се доближава до нея. Той си помисли, че трябва да ѝ оказва повече внимание. Изобщо не видя опасността. Накрая Костико го забеляза и я накара да му заложи клопка в мотела. Отначало тя отказа, но един сеанс с легена я принуди да се съгласи. През една януарска вечер тя все пак уговори среща с Майкъл в мотела. Той отиде следобед на другия ден. Двамата се съблякоха и тогава Миранда седна на леглото и му каза: „Аз съм малолетна, още ходя на училище. Това възбужда ли те?“. Майкъл я изгледа стъписано: „Нали ми каза, че си на деветнайсет. Да не си си изгубила ума, като ме излъга? Не мога да остана в една стая с теб“. Понечи да се облече, но тъкмо тогава забеляза зад завесата някакъв едър тип: беше Костико. Двамата се счепкаха и Майкъл успя да избяга гол от стаята, като все пак грабна ключовете от колата. Костико го подгони на паркинга, но Майкъл имаше достатъчно време да отвори вратата и да грабне спрея със сълзотворен газ. Обезвреди Костико и избяга. Костико обаче лесно го откри, изненада го в дома му и му хвърли един бой, както си му беше редът. След това посред нощ го откара в „Риджс Клъб“, който вече беше затворен. Майкъл се озова в кабинета. Там бяха Джеремая и Миранда. Джеремая му обясни, че занапред е длъжен да работи за него. Да стане изпълнител на поръчки. Каза му: „Докато правиш, каквото ти се нареди, на твоето момиче нищо няма да му се случи“. Тогава Костико сграбчи Миранда за косите и я завлече до пълния с вода леген. Натопи главата ѝ, държа я така няколко секунди, след това отново и отново, докато Майкъл не се съгласи да работи за тях.

* * *

– Значи, така станахте човек за поръчки на Джеремая Фолд? – запитах го аз.

– Да, Джеси – потвърди Майкъл. – При това той предпочиташе да прибягва именно до моите услуги. Не можех да му откажа. При всяко колебание от моя страна заплашваше Миранда.

– И дори не се опитахте да предупредите полицията?

– Твърде рисковано беше. Джеремая имаше снимки на цялото ми семейство. Един ден отидох при моите родители и го заварих да пие чай във всекидневната. Боях се също и за Миранда. Бях луд по нея. При това чувствата ни бяха взаимни. Нощем ходех при нея в мотелската стая. Убеждавах я да избяга с мен, но тя беше прекалено уплашена. Повтаряше, че Джеремая ще ни открие. Казваше: „Ако Джеремая научи, че се виждаме, ще убие и двама ни. Ще изчезнем и никой няма да открие телата ни“. Обещах да я избавя от това положение. Ала за мен нещата станаха сложни, когато Джеремая си хареса „Кафе Атена“.

– Започнал е да изнудва Тед Тененбаум.

– Точно така. И сетете се на кого възложи да прибира от него парите всяка седмица? На мен. Познавах донякъде Тед. В Орфия всички се познават. Когато отидох при него и му казах, че ме изпраща Джеремая, той извади пистолет и опря дулото в челото ми. Реших, че ще ме застреля. Разказах му всичко. Обясних му, че животът на жената, която обичам, зависи от мен. Това беше единствената грешка, която допусна Джеремая Фолд. По принцип беше изключително предпазлив, изпипваше всяка подробност, но така и не се досети, че двамата с Тед можем да се съюзим срещу него.

– Решили сте да го убиете – каза Дерек.

– Да, но не беше толкова лесно. Не знаехме как да постъпим. Тед си беше побойник, но не и убиец. Освен това трябваше да издебнем, когато Джеремая е сам. Не можехме да действаме пред Костико или пред когото и да било друг. Ето защо решихме да проучим навиците му: дали например понякога не излиза сам? Дали не се разхожда сам в гората? Налагаше се да изберем най-подходящия момент и да се отървем от трупа. Тогава открихме, че Джеремая е недосегаем. Оказа се далеч по-силен, отколкото си бяхме представяли с Тед. Неговите хора за поръчки се шпионираха взаимно, той притежаваше същинска разузнавателна мрежа, освен това имаше свои хора в полицията. Беше в течение на всичко.

* * *

Май 1994 година

От два дни, скрит в колата, Майкъл дебнеше в засада недалеч от къщата на Джеремая, когато вратата неочаквано се отвори и някой с все сила го удари с юмрук в лицето. Беше Костико. След това той го извлече от купето и го закара в клуба. Джеремая и Миранда го очакваха в кабинета. Джеремая беше разярен: „Значи ме шпионираш, така ли? – каза му той. – Искаш да ме изпееш на ченгетата?“. Майкъл се закле, че няма такова нещо, но Джеремая не му обърна внимание и заповяда на Костико да го пребие. Когато приключиха с него, се заеха с Миранда. Изтезанието продължи дълго и в резултат тя в продължение на седмици не можа да излезе от стаята.

След тази случка Майкъл и Тед Тененбаум с бояха да не би да са под наблюдение и продължиха да се срещат, но при пълна тайна на най-необичайни места, далеч от Орфия, за да не ги видят заедно. Накрая Тед сподели с Майкъл:

– Самите ние няма да можем да премахнем Джеремая.Трябва да намерим някой, който не знае нищо за него, и да го убедим да го убие.

– Кой би приел да направи подобно нещо?

– Някой, който се нуждае от същата услуга. В замяна ние ще убием другиго, когото не познаваме. Така полицията никога няма да стигне до нас.

– Някой, който не ни е сторил нищо ли? – учуди се Майкъл.

– Повярвай ми – каза Тененбаум, – никак не ми е приятно да ти предложа подобно нещо, но не виждам друго решение.

След като размисли, Майкъл се убеди, че вероятно това е единственият начин да бъде спасена Миранда. За нея бе готов на всичко.

Проблемът беше да намерят партньор, някой, с когото не са свързани. Как да постъпят? Все пак не биха могли да пуснат обява във вестника.

Минаха шест седмици. Вече бяха на път да се отчаят, когато в средата на юни Тед се обади на Майкъл и му каза:

– Струва ми се, че открих нашия човек.

– Кой е той?

– По-добре е да не знаеш.

* * *

– Значи, вие не сте знаели кой е партньорът на Тененбаум? – запита Дерек.

– Не – потвърди Майкъл. – Тед Тененбаум беше посредникът, само той знаеше кои са двамата изпълнители. Така бяха заличени всички следи. Полицията нямаше да може да стигне до нас, тъй като самите ние не знаехме кой е другият. С изключение на Тененбаум, но той беше корав мъж. За да сме сигурни, че между нас няма да има какъвто и да било пряк контакт, Тененбаум беше намерил начин как да разменим имената на жертвите. Обясни ми приблизително следното: „В никакъв случай не бива да се срещаме и да разговаряме с него. На първи юли вървете в книжарницата. Там има един отдел за местни автори, където почти никой не влиза. Изберете една книга и отбележете в нея името. Но не направо, а като оградите думи, чиято начална буква съответства на една от буквите на името и фамилията. След това прегънете страниците на книгата. Това ще бъде условният знак“.

– И вие отбелязахте името на Джеремая Фолд? – обади се Ана.

– Точно така, в пиесата на Кърк Харви. Нашият партньор пък беше избрал книга, посветена на театралния фестивал. В нея беше вписал името на Меган Падалин. Книжарката, която беше толкова мила жена. Значи, нея трябваше да убием. Заехме се да проучим навиците ѝ. Тя всеки ден излизаше на джогинг до парка при „Пенфийлд Кресчънт“. Смятахме да я прегазим с кола. Оставаше да изберем подходящ момент. Изглежда, нашият партньор бе имал същата идея, защото на 16 юли Джеремая загина при пътна злополука. Само че за малко всичко да пропадне, защото той бе агонизирал в продължение на часове и само по една случайност не оцеля. В никакъв случай не биваше да допускаме същата грешка. Двамата с Тед бяхме добри стрелци. Баща ми ме бе научил от малък да стрелям с пушка. Повтаряше ми, че имам дарба. Затова решихме, че най-сигурно е Меган да умре от куршум.

* * *

20 юли 1994 година

Тед се срещна с Майкъл на безлюдния паркинг.

– Трябва да свършим тази работа, мой човек. Да гръмнем онова момиче.

– Не бихме ли могли да се откажем? – намръщи се Майкъл.

– И на мен ми мина през ума, но се налага да спазим договора. Когато партньорът разбере, че сме го изиграли, може да се обърне срещу нас. Чух в книжарницата Меган да споменава, че няма да присъства на откриването на фестивала. Щяла да излезе на джогинг както всяка вечер. Тогава в квартала няма да има жива душа. Чудесна възможност, която не е за изпускане.

– Значи, вечерта на откриването, така ли? – промълви Майкъл.

– Да – каза Тененбаум и скришом пъхна в ръката му една „Берета“. Вземи го. Серийният номер е изпилен. Никой няма да те открие.

– Защо аз? Защо не го направиш ти?

– Защото зная кой е другият човек. Трябва да го направиш ти, защото така няма да оставим следи. Дори да те разпитва полицията, няма да можеш да кажеш каквото и да било. Повярвай ми, планът няма грешка. Нали се похвали, че си добър стрелец? Остава само да гръмнеш онова момиче и най-сетне и двамата ще бъдем свободни.

* * *

– Значи, на 30 юли сте преминали към действие – каза Дерек.

– Да. Тененбаум обеща да дойде с мен и поръча да мина и да го взема от Големия театър. Вечерта беше дежурен пожарникар. Паркирал беше камионетката пред служебния вход, за да я видят всички и това да му послужи за алиби. Заедно отидохме в квартала Пенфийлд. Беше напълно безлюден. Меган вече се намираше в парка. Спомням си, че погледнах часа: 19 и 10. 30 юли 1994 година, 19 часа и 10 минути. Предстоеше ми да отнема човешки живот. Поех си дълбоко дъх, сетне се втурнах като обезумял към Меган. Тя така и не разбра какво става. Стрелях два пъти, но не я улучих. Тя побягна към къщата на кмета. Заех позиция, прицелих се добре и стрелях още веднъж. Тя падна. Приближих се и дадох още един изстрел в главата ѝ. Исках да съм сигурен, че е мъртва. Почувствах едва ли не облекчение. Не можех да повярвам, че се случва наистина. В този момент забелязах, че синът на кмета ни наблюдава иззад завесата на тяхната всекидневна. Какво правеше там? Защо не беше в Големия театър с родителите си? Всичко стана за части от секундата. Дори не размислих. Изпаднал в паника, се втурнах към къщата. Адреналинът ми даваше сили. С ритник изкъртих входната врата. Озовах се пред Лесли, жената на кмета, която приготвяше куфари. Пистолетът сякаш стреля сам. Тя рухна на пода. Сетне се прицелих в момчето, което опитваше да се скрие. Стрелях няколко пъти и още веднъж в майка му, за да съм сигурен, че и двамата са мъртви. Чух шум откъм кухнята. Беше кметът Гордън, който се опитваше да избяга през задната врата. Какво друго ми оставаше, освен да убия и него? Когато излязох, Тед беше избягал. Отидох в Големия театър, за да присъствам на откриването и хората да ме видят. Пистолетът остана у мен, защото не знаех нито къде, нито как да се отърва от него.

Настъпи мълчание.

– А след това? – запита Дерек. – Какво стана?

– Прекъснах всякакви контакти с Тед. Според полицията цел на нападението беше кметът, а Меган се смяташе за странична жертва. Разследването пое в друга посока. Нас нищо не ни заплашваше. Нямаше начин да ни разкрият.

– Само че Шарлот е взела камионетката на Тед без негово знание, за да се срещне с кмета Гордън, и е била там малко преди вас.

– Вероятно сме я изпуснали за малко. Едва когато свидетел разпозна камионетката пред „Кафе Атена“, нещата се влошиха. Тед беше силно изплашен. Свърза се с мен. Запита ме: „Защо уби всички онези хора?“ Отвърнах му: „Защото ме видяха“. А той ми каза: „Кметът Гордън беше нашият партньор! Тъкмо той уби Джеремая! Той искаше от нас да убием Меган! Нито той, нито някой от семейството му щеше да ни издаде!“. Така научих от Тед как в средата на юни кметът е станал негов съюзник.

* * *

Средата на юни 1994 година

През този ден Тед отиде у кмета Гордън да поговорят за „Кафе Атена“. Искаше му се да зарови томахавката на войната. Не можеше да понесе това постоянно напрежение. Кметът го прие във всекидневната. Свечеряваше се. Гордън зърна някого в парка. От мястото си Тед не можеше да види кой е, но тогава кметът каза мрачно:

– Има хора, които би било по-добре да са мъртви.

– Кои хора?

– Няма значение.

В този момент Тед почувства, че може би Гордън е човекът, който му трябва. Ето защо реши да сподели с него своя план.

* * *

В регионалния център на щатската полиция Майкъл продължи:

– Оказа се, че без да знам, съм убил нашия партньор. Гениалният ни план пропадна. Убеден бях, че полицията няма да залови Тед, защото не той беше убиецът. Изобщо не се досетих, че могат да стигнат до трафиканта на оръжие. А от него до Тед. Известно време той се укрива при мен. Не ми остави избор. Камионетката му беше в моя гараж. Рано или късно щяха да се доберат до него. Заловяха ли го, и с мен беше свършено. Накрая се наложи да го изгоня, като го заплаших с пистолета, който беше останал у мен. Той си замина и половин час по-късно полицията го засече. Преследването завърши със смъртта му. Разследващите решиха, че той е убиецът. Бях спасен. Веднъж завинаги. Потърсих Миранда и вече не се разделихме. Никой нищо не знаеше за миналото ѝ. От семейството ѝ сметнаха, че през двете години, преди да се завърне при тях, тя е живяла като бездомна.

– Миранда знаеше ли, че вие сте убили Меган и семейство Гордън.

– Не, изобщо не беше в течение. Но си мислеше, че аз съм премахнал Джеремая.

– Затова е излъгала, когато я разпитвах онзи ден – заключи Ана.

– Да, измисли тази история с татуировката, за да ме защити. Знаеше, че разследването засяга и Джеремая Фолд, затова се боеше да не би да ме разкриете.

– А Стефани Мейлър? – запита Дерек.

– Островски ѝ беше възложил да проведе собствено разследване. Един ден тя пристигна в Орфия, обясни ми за какво е тук и се зарови в архива на „Орфия Кроникъл“. Предложих ѝ работа във вестника, за да я държа под око. Надявах се, че няма да стигне до никъде. В продължение на няколко месеца тя тъпчеше на място. Опитах се да я заблудя, като проведох с нея няколко анонимни разговора от телефонна кабина. Насочих я по лъжлива следа към доброволците и фестивала. За да печеля време, я канех на срещи в „Кодиак Клъб“, на които не отивах.

– Опитахте се да насочите и нас към фестивала – отбелязах аз.

– Да – призна Майкъл. – Ала Стефани попадна на Кърк Харви, от когото разбра, че целта е била Меган, а не Гордънови. Сподели това с мен. Имаше намерение да се обърне към щатската полиция, но не преди да има на разположение досието от разследването. Трябваше да предприема нещо, инак тя щеше да разкрие всичко. За последен път проведох с нея анонимен разговор, като обещах, че на 23 юни ще научи истината, и я повиках на среща в „Кодиак Клъб“.

– Деня, когато тя дойде в регионалния център на щатската полиция – уточних аз.

– Вечерта все още не бях решил какво да правя. Не знаех дали да говоря с нея, или да избягам. Сигурен бях обаче, че не искам да загубя всичко. Тя пристигна в „Кодиак Клъб“ в 18 часа, както се бяхме уговорили. Аз седях на една маса в дъното и цяла вечер я наблюдавах. Накрая, към 22 часа тя си тръгна. Трябваше да направя нещо. Обадих ѝ се от телефонната кабина и уредих среща на паркинга до плажа.

– И отидохте.

– Да, тя ме позна. Казах ѝ, че ще ѝ обясня всичко, че ще ѝ покажа нещо много важно, и тя се качи в моята кола.

– Искали сте да я откарате на островчето в Езерото на бобрите и там да я убиете.

– Да, там никой нямаше да я открие. Тя обаче разбра намерението ми още когато наближихме Езерото на елените. Не ми стана ясно как е усетила. Вероятно по инстинкт. Изскочи и побягна през гората. Хукнах след нея и я настигнах на самия бряг. Там я удавих. Блъснах тялото във водата и то веднага потъна. Завърнах се на шосето и се канех да потегля, когато мина някаква кола. Изпаднах в паника и избягах. Тя беше оставила в колата чантата си, в която намерих ключове. Така можах да отида и да претърся апартамента ѝ.

– Искали сте да вземете материалите от нейното разследване – каза Дерек. – Само че не сте намерили нищо. Тогава от телефона на Стефани сте изпратили съобщение до самия себе си, че тя ще отсъства известно време. Сетне сте имитирали обир в редакцията на вестника, за да вземете нейния компютър, което ние установихме едва няколко дни по-късно.

– Да – потвърди Майкъл. – Онази вечер се отървах от чантата и телефона. Задържах ключовете, защото можеше да ми потрябват. След това, Джеси, когато три дни по-късно вие пристигнахте в Орфия, аз много се изплаших. Същата нощ отидох отново в апартамента на Стефани и го претърсих основно. Само че точно тогава се появихте вие, а аз си бях въобразявал, че окончателно сте си тръгнали от града. Нямах друг избор, освен да ви напръскам със сълзотворен газ и да избягам.

– След това уредихте така, че през цялото време да бъдете близо до пиесата и до разследването – каза Дерек.

– Да. Наложи се да убия Коди. Знаех, че ви е споменал за книгата на Бергдорф. Тъкмо в този екземпляр кметът Гордън беше вписал името на Меган. Въобразих си, че всички знаят какво съм извършил през 1994 година.

– След това убихте и Костико, защото чрез него бихме могли да стигнем до вас.

– Да. Когато Миранда ми каза, че сте я разпитвали, се сетих, че ще говорите и с Костико. Не бях сигурен дали ще си спомни моето име, но не исках да рискувам. Проследих го от клуба до дома му, за да разбера къде живее. Позвъних и го заплаших с пистолета. Изчаках да се мръкне, след което го принудих да ме откара до Езерото на бобрите и да гребе до островчето. Там го застрелях и зарових трупа му.

– Последва премиерата на пиесата – каза Дерек. – Смятали сте, че Кърк Харви знае за вас?

– Исках да се предпазя на всяка цена. Деня преди премиерата внесох оръжието в Големия театър. Това стана преди претърсването. След това присъствах на представлението, скрит на рампата над сцената, готов за стрелба срещу актьорите.

– Стреляли сте срещу Дакота, защото сте сметнали, че ще произнесе вашето име.

– Обзела ме беше параноя. Бях станал друг човек.

– Ами аз? – запита Ана.

– В събота вечерта, когато двамата отидохме у дома, аз наистина исках да се видя с дъщерите. Сетне забелязах, че излизаш от тоалетната и разглеждаш онази снимка. Веднага се сетих, че нещо си разбрала. След като успях да избягам от Езерото на бобрите, оставих твоята кола в гората. Ударих се по главата с един камък и завързах ръцете си с парче въже.

– Излиза, че сте направили всичко по силите си, за да съхраните вашата тайна? – обадих се аз.

Майкъл ме погледна право в очите.

– След като убиете веднъж, можете да го направите и втори път. А след това можете да избиете цялото човечество. Задръжките изчезват.

* * *

– Били сте прави от самото начало – каза ни Маккена, след като излязохме от стаята за разпити. – Тед Тененбаум наистина е бил виновен. Но не само той. Браво!

– Благодаря, шефе – отвърнах аз.

– Джеси, бихме ли могли да разчитаме, че ще останете още известно време в полицията? – запита майорът. – Кабинетът е отново на ваше разположение. А ти, Дерек, ако искаш да се върнеш в Криминалния отдел, мястото те очаква.

Двамата с Дерек обещахме да си помислим.

На излизане от регионалния център на щатската полиция Дерек предложи на Ана и на мен:

– Искате ли да дойдете на вечеря у нас? Дарла е приготвила печено. Можем да полеем края на разследването.

– Много мило – отвърна Ана, – но съм обещала на моята приятелка Лорийн да вечеряме заедно.

– Жалко – въздъхна Дерек. – Ами ти, Джеси?

Усмихнах се.

– Аз пък имам среща.

– Наистина ли? – зачуди се той.

– С кого? – запита Ана.

– Друг път ще ви кажа.

– Много си потаен! – подхвърли закачливо Дерек.

Казахме си довиждане, качих се в колата и се прибрах у дома.

* * *

Същата вечер отидох в малък френски ресторант в Саг Харбър, който открай време харесвах. Изчаках я отпред. Видях я да се задава. Ана. Сияеше. Прегърна ме. Внимателно докоснах с ръка превръзката на челото ѝ. Тя ми се усмихна. Разменихме продължителна целувка. Сетне тя ме запита:

– Мислиш ли, че Дерек подозира нещо?

– Струва ми се, че не – отвърнах развеселено.

И я целунах още веднъж.

2016

ДВЕ ГОДИНИ СЛЕД СЪБИТИЯТА

През октомври 2016 година малък нюйоркски театър представи пиеса със заглавие „Черната нощ на Стефани Мейлър“. Автор беше Мета Островски, а режисьор Кърк Харви. Спектакълът нямаше никакъв успех. Островски беше на седмото небе. „Не винаги нашумелите пиеси непременно са най-добрите, честна дума на критик“, заяви той на Харви, който бе напълно удовлетворен от подобна оценка. В момента двамата са на турне из страната и са доволни от себе си.

През годината, последвала злокобното пътуване до Йелоустоун, Стивън Бергдорф непрекъснато бе преследван от образа на Алис. Виждаше я навсякъде. Струваше му се, че чува гласа ѝ. явяваше му се в метрото, в кабинета, в банята.

За успокоение на съвестта той реши да признае всичко на жена си. Тъй като не знаеше как да го направи, състави писмена изповед. В нея описа всичко с най-големи подробности, от хотел „Плаза“ до националния парк Йелоустоун.

Вечерта, когато приключи, той се втурна към жена си, за да я накара да прочете написаното. Тя обаче бързаше, защото излизаше на вечеря с приятелки.

– Какво е това? – запита го тя, като погледна купчината листове, които мъжът ѝ подаваше.

– Трябва да го прочетеш. Веднага.

– Закъснявам за вечерята. Ще го прочета след това.

– Започни още сега. Ще разбереш защо.

Заинтригувана, Трейси Бергдорф хвърли поглед на първата страница, права в коридора. Сетне обърна на втората, съблече палтото си, свали обувките и седна на канапето във всекидневната. До края на вечерта не мръдна оттам. Не можеше да откъсне очи от текста. Прочете го на един дъх. От самото начало не беше произнесла нито една дума. Стивън се прибра в спалнята. Седна съкрушен на брачното легло. Не се чувстваше готов да посрещне реакцията на жена си. По едно време стана, отиде до прозореца, отвори го и се наведе навън. Живееха на единайсетия етаж. Щеше да умре за миг. Трябваше да скочи. Длъжен беше да го направи още сега.

Тъкмо се канеше да прекрачи перваза, когато вратата рязко се отвори. Влезе Трейси.

– Стивън – каза тя с възхита в гласа, – твоят роман е направо гениален! Не знаех, че пишеш криминален роман.

– Роман ли? – промърмори Стивън.

– Отдавна не съм чела толкова интересен криминален роман.

– Но това не е…

Трейси беше толкова въодушевена, че дори не го слушаше.

– Незабавно ще го дам на Виктория. Тя работи в литературна агенция.

– Недей, не смятам, че…

– Стивън, тази творба трябва непременно да бъде публикувана!

Въпреки волята на своя съпруг, Трейси даде текста на приятелката си Виктория, която пък го предложи на своя шеф. Той бе поразен от прочетеното и веднага се свърза с най-престижните нюйоркски издателства.

Година по-късно романът беше публикуван и пожъна небивал успех. В момента текат преговори за екранизация.

Алън Браун така и не се яви на общинските избори през септември 2014 година. Замина с Шарлот за Вашингтон и в момента работи в кабинета на един сенатор.

Силвия Тененбаум бе избрана за кмет на Орфия. Жителите на града много я ценят. От една година насам организира литературен фестивал, който се радва на все по-голям успех.

Дакота Идън записа литература в нюйоркския университет. Джери Идън подаде оставка. Заедно с жена си Синтия напуснаха Манхатън и се установиха в Орфия, където отново отвориха книжарницата, принадлежала някога на Коди. Кръстиха я „Светът на Дакота“. Тя вече придоби известност сред всички обитатели на Хемптънс.

Що се отнася до Джеси, Дерек и Ана, след разрешаването на случая с изчезването на Стефани Мейлър те получиха награда от губернатора.

Дерек подаде молба и беше прехвърлен от Административния в Криминалния отдел.

Ана напусна полицията в Орфия и сега е сержант в щатската полиция.

Джеси все пак реши да продължи кариерата си в полицията, предложиха му чин майор, но той отказа. В замяна помоли да работи заедно с Ана и Дерек. До този момент те са единственият подобен екип в щатската полиция и са приключили с успех всички поверени на тях разследвания. Колегите им ги наричат екип сто процента. Обикновено им възлагат най-заплетените случаи.

Когато не са на терен, остават в Орфия, където тримата живеят. Ако имате нужда от тях, можете да ги намерите в един очарователен ресторант на „Бендъм Роуд“ 77, където някога имаше железарски магазин, до пожара през юни 2014 година. Заведението се нарича „При Наташа“, а собственик е Дарла Скот.

Ако го посетите, кажете, че идвате да видите екип сто процента. Ще им стане приятно. Те винаги седят на една и съща маса, в дъното, под снимка на двама старци и голям портрет на Наташа, останала завинаги прекрасна и чийто дух бди над това място и над клиентите.

Тук животът наистина тече спокойно.

Списък на главните действащи лица

Джеси Розенбърг: капитан от щатската полиция на Ню Йорк.

Дерек Скот: сержант от щатската полиция на Ню Йорк и бивш съекипник на Джеси.

Ана Кенър: заместник-началник на полицията в Орфия.

Дарла Скот: съпруга на Дерек Скот.

Наташа Дарински: годеница на Джеси.

Бабата и дядото на Джеси.

Алън Браун: кмет на Орфия.

Шарлот Браун: съпруга на Алън Браун.

Рон Гъливър: настоящ началник на полицията в Орфия.

Джаспър Монтейн: заместник-началник на полицията в Орфия.

Меган Падалин: жертва на четворното убийство през 1994 година.

Самюъл Падалин: съпруг на Меган Падалин.

Джоузеф Гордън: кмет на Орфия през 1994 година.

Лесли Гордън: съпруга на Джоузеф Гордън.

Бъз Ленърд: режисьор на „Вуйчо Ваньо“ през 1994 година.

Тед Тененбаум: бивш собственик на „Кафе Атена“.

Силвия Тененбаум: настояща собственичка на „Кафе Атена“, сестра на Тед Тененбаум.

Майкъл Бърд: главен редактор на „Орфия Кроникъл“.

Миранда Бърд: съпруга на Майкъл Бърд.

Стивън Бергдорф: главен редактор на „Нюйоркско списание за литература“.

Трейси Бергдорф: съпруга на Стивън Бергдорф.

Скип Налън: заместник главен редактор на „Нюйоркско списание за литература“.

Алис Филмор: служителка в „Нюйоркско списание за литература“.

Мета Островски: критик в „Нюйоркско списание за литература“.

Кърк Харви: бивш началник на полицията в Орфия.

Джери Идън: генерален директор на „Ченъл 14“.

Синтия Идън: съпруга на Джери Идън.

Дакота Идън: дъщеря на Джери и Синтия Идън.

Тара Скалини: приятелка от детството на Дакота Идън.

Джералд Скалини: баща на Тара.

Книжарници в Cофия

„КОЛИБРИ“

ул. „Иван Вазов“ № 36

тел. 02/988 87 81

ВЪВ ФРЕНСКИЯ КУЛТУРЕН ИНСТИТУТ

пл. „Славейков“ № 3

тел. 02/981 50 47

„НИСИМ-КОЛИБРИ“

бул. „Васил Левски“ № 57

тел. 02/981 19 12

www.colibri.bg

www.livresfrancais.bg

www.facebook.com/ColibriBooks

www.atrakcia.bg

Съдържание

По повод събитията от 30 юли 1994 година

ПЪРВА ЧАСТ - В бездната

ВТОРА ЧАСТ - Към повърхността

ТРЕТА ЧАСТ - Извисяване

Content

Диккер Жоэль Изчезването на Стефани Мейлър