Брад Тор

Черният списък

Скот Харват #11

На Барет Мур — дързък мечтател, изключителен патриот и приятел

Бележка на автора

Технологиите, описани в книгата, се основават на системи, въведени наскоро в практиката или в последна фаза на разработка от правителството на САЩ и партньорите му.

Предговор

На 17 август 1975 година сенатор Франк Чърч дискутира в предаването на Ен Би Си „Среща с пресата“ резултатите от пространното си проучване, посветено на американското разузнаване. Сенатор Чърч разкри смайващи сведения и завърши с предупреждение към гражданите на Съединените щати: „Ежеминутно съществува опасност разузнавателните средства на Америка да се обърнат срещу американския народ и тогава гражданите ще бъдат лишени от лично пространство. Системите за наблюдение са могъщи и всеобхватни — от телефонните разговори до телеграмите и всичко останало. Няма къде да се скрием. Ако правителството стане тиранично, ако диктатор завземе властта в тази държава, технологичните възможности, които разузнавателната общност е предоставила на правителството, ще му осигурят тотален контрол. Начин за противодействие няма, защото дори най-добре обмислената тактика за съпротива срещу режима, независимо колко тайно е разработена, би попаднала в полезрението на правителството. Не искам да стана свидетел как държавата ни пресича границата. Знам колко са могъщи средствата, обуславящи възможността за абсолютна власт в САЩ, и ние трябва да се погрижим Националната агенция за сигурност и всички агенции, притежаващи въпросните технологии, да действат в рамките на закона и под строг надзор, за да не пропаднем в бездната, от която връщане назад няма.“

Пролог

Пентагонът в наши дни

Много бяха местата, в които Каролайн Ромеро си представяше, че я убиват — тъмна уличка, паркинг, дори природен резерват — но сценариите й не предвиждаха търговски център посред бял ден. Особено търговски център на няколко крачки от Пентагона. Но знае ли човек.

Екипът, който я следеше, явно се състоеше от трима мъже. Познаваше единия — висок мъж с почти прозрачна бяла кожа и гъста бяла коса. Тримата се редуваха да я дебнат по петите. Намеренията им бяха очевидни. Скоростта, с която бяха разбрали какво е замислила и я бяха открили, беше невероятна. Тя си разбираше от работата, но те бяха по-добри.

Не че не внимаваше и не прикриваше следите си. Напротив. Организацията обаче беше прекалено могъща и прекалено вездесъща. И я беше взела на прицел.

Трябваше да работи бързо. Решаха ли да действат, никой и нищо нямаше да е в състояние да ги спре. Първо щяха да я разпитат и после да я убият. Не биваше да се оставя да я заловят — и нея, и това, което носеше.

Търговският център беше голям, с множество скъпи магазини и камери за наблюдение. Те сигурно се бяха свързали към видеосистемата и я наблюдаваха. Знаеше го, защото го беше правила безброй пъти. Това, че познаваше методите им, беше единственото й предимство.

Тя тръгна спокойно, целеустремено, но не припряно. Усетеха ли страх у нея, щяха да разберат, че ги е разкрила. Веднага щяха да затегнат обръча и да я заловят. Не биваше да им го позволява. Оставаше й да изпълни една последна задача.

Около нея хората влизаха и излизаха от магазините в блажено неведение какво се случва в света им. Прииска й се да ги пораздруса хубавичко — това беше техният свят все пак. Прииска й се да им отвори очите. Знаеше обаче, че щяха да я изгледат, сякаш е полудяла. Всъщност доскоро и тя би се съгласила с тях. Откритието й обаче надхвърляше всяка лудост. Беше абсурдно, страшно и невероятно.

Работата й беше лесна; преследваше ясна цел — да скърпва разплетените бримки, срязвайки хлабавите нишки. Ала тя бе извършила смъртен грях. Вместо да реже нишките, беше започнала да издърпва една и сега щеше да си плати.

В първия магазин, където влезе, плати в брой и купи много дреболии, за да скрие какво прави. Обясни любезно на продавачката, че касова бележка не й трябва.

Върна се в мола и се сля с човешкия поток, стараейки се да овладее обзелата я тревога. Пое си дълбоко дъх през носа и прогони страха възможно най-дълбоко в съзнанието си. „Една последна крачка“ — напомни си.

Преди последната крачка обаче трябваше да прикрие още малко следите си. Плати отново в брой в още два магазина и излезе с два плика, пълни с ненужни неща, надявайки се да подведе преследвачите. Планираше да обвие въображаемата сцена с толкова гъст дим, че никой да не разбере какво е подпалило искрата, докато не стане твърде късно.

Последният магазин беше най-важен. Беше и най-рискованият ход. Всичко зависеше от него и ако нещата не минеха гладко, цялата й операция и всичко, което бе рискувала, щеше да отиде на вятъра.

Каролайн влезе в магазина за дамско бельо и се озърна за камери. Имаше три: две, насочени към вътрешността на магазина, и трета — към касите.

Тя тръгна безгрижно между щандовете, оглеждайки изложените модели. Докато се движеше, погледна дали някой от мъжете я е последвал. Съмняваше се. Мъжете купуваха подаръци за съпругите и за приятелките си, но никога не се застояваха в такива магазини. Всеки мъж, който обикаля из магазин за дамско бельо, ще привлече вниманието.

Преследвачите й явно го разбираха, защото останаха отвън, точно както се надяваше. Време беше за последната стъпка.

Каролайн избра няколко фланелки и помоли да ги пробва. Продавачката я поведе към кабинките и тя с облекчение установи, че на тавана няма камери.

Жената отключи една кабинка и Каролайн влезе. Затвори вратата и остави пликовете на пода. Извади няколко неща и се залови за работа. Времето беше от първостепенна важност. Организацията, която я преследваше, не обичаше хората да изчезват извън полезрението й.

Каролайн открехна вратата и подаде една фланелка на продавачката, молейки я да й донесе по-голям размер. Когато жената се отдалечи, тя затвори отново вратата и записа съобщението с възможно най-тих глас.

Сега дойде ред на трудната част — да го изпрати. Беше решила да използва възможно най-обикновени средства — единственият начин да не го прихванат. Надяваше се да успее.

Излезе от пробната и тръгна уверено към касите, стараейки се да си придаде невъзмутимо изражение. С неимоверно усилие на волята съумя да поговори усмихнато с бъбривата продавачка. С ъгълчето на окото си забеляза как беловласият мъж влезе в магазина.

Каролайн плати за покупките, пое поредния плик, изправи рамене и излезе от бутика. Беше успяла.

Когато се озова навън, сърцето й заби трескаво. Нямаше други задачи, нямаше къде да отиде. Знаеше как ще свърши всичко. Проправяйки си път през тълпата, през най-натоварения изход на търговския център, тя забеляза редицата стъклени врати и ускори крачка.

Желанието да побегне беше неудържимо. Вече не успяваше да го сдържи. Преследвачите сякаш прочетоха мислите й, защото нападнаха.

Но бяха закъснели.

1

Провинциална Вирджиния

Петък, четирийсет и осем часа по-късно

Кърт Шрьодер погледна айфона си, докато гумите на нисана му стържеха по покрития с чакъл паркинг на имението. Нямаше сигнал. Също като навигационната му система. Нямаше смисъл да включва сателитното радио; и то нямаше да улови сигнал. Затъмнението започваше на около три километра и половина преди портите. Точно както се полага.

Никой от местните не беше свързал липсата на сигнал с факта, че той изчезва, когато собствениците на имението са в сградата.

Някои го отдаваха на атмосферните условия. Малцина привърженици на конспиративната теория виняха правителството, разсмивайки съседите си. Де да знаеха тези наивници колко близо до истината са!

Компанията „Адаптив Текнолъджи Сълюшънс“ беше разработила технологията за блокиране на сигнала за американските военни в Афганистан и Ирак. АТС беше една от най-преуспелите и най-неизвестните американски технологични компании.

На практика част от Националната агенция за сигурност, АТС изпълняваше много деликатни задачи и за кабинета на директора на Националното разузнаване, за ЦРУ, за Министерството на отбраната, за Държавния департамент, за ФБР, за Департамента по вътрешна сигурност, за финансовото и правосъдното министерство и за множество други агенции, сред които малко известния Кибер отряд на САЩ, отговарящ за американските операции в кибернетичното пространство.

Чрез софтуер, хардуер, персонал или обучение АТС беше замесена във всеки ход на американското правителство, свързан с интернет.

Компанията беше толкова неотлъчно вплетена в американската политическа, военна и разузнавателна ДНК, че беше трудно да се прецени докъде се простира Чичо Сам и откъде започва АТС. За организацията се знаеше много малко — точно както искаха. Ако някой публикуваше списъка с управителните му директори, той щеше да прилича на издание на „Кой кой е по върховете във Вашингтон“. Освен двама бивши разузнавателни шефове бордът включваше бивш вицепрезидент, трима пенсионирани федерални съдии, бивш държавен прокурор, бивш държавен секретар, бивш председател на федералния резерв, двама бивши министри на финансите, трима бивши сенатори и бивш министър на отбраната.

Някои смятаха АТС за параван на Националната агенция за сигурност, други виждаха пръста на ЦРУ в създаването на компанията. Запознатите със съществуването й познаваха само онзи неин аспект, с който си имаха вземане-даване, и то оскъдно. Строго секретната компания десетилетия наред беше успявала да скрие истинския си обхват и обсег. Над повърхността се виждаше само върхът на айсберга.

Организацията много внимателно преценяваше и кого да допусне в своята светая светих. Подборът на кадри в АТС беше изключително прецизен. Членовете на организацията споделяха много специфичен светоглед, както и дълбоко убеждение, че не само са способни да определят хода на вътрешните и международните събития, но и техен дълг е да го правят. Целите им не бяха подходящи за оповестяване по вестниците и в интернет. Те се гордееха със своята анонимност.

Убежището на корпорацията със свръхмодерните му антиразузнавателни и антиподслушвателни устройства беше разположено върху двеста зелени акра вирджинска земя. Състоеше се от няколко сгради, в центъра на които се издигаше просторно, неокласическо тухлено имение с масивни бели колони пред входа.

Имението се наричаше „Уолуърт“ в памет на руините на малка ферма в южния му край от времето, предшестващо Революцията. Собственикът му беше скрит зад непрогледна стена от поземлени фондове и офшорни корпорации. Имението не присъстваше нито в общинските архиви, нито на сателитните карти. В общи линии то изобщо не съществуваше — точно както искаха могъщите сили зад АТС.

Кърт Шрьодер беше посещавал „Уолуърт“ няколко пъти, за да ръководи инсталирането на компютърните системи за сигурност. Но никога не беше идвал тук по време на заседание на борда на директорите. Беше виждал всичките му членове заедно само веднъж, когато шефът му го покани да го придружи на зимна среща на управителния съвет в имение на АТС на Кайманите.

Понеже разполагаше с огромни богатства, върхушката на компанията подбираше само първокласното. С дългите редици беемвета, аудита, мерцедеси и рейндж роувъри паркингът на имението във Вирджиния приличаше на изложение на луксозни европейски автомобили. В единия край бяха паркирани бронираните черни шевролети на охраната.

Шрьодер откри свободно място и паркира. Погледна в огледалото и попи потта, избила на челото му. Пристегна възела на вратовръзката си и пое дълбоко дъх. Шефът му, човекът, който ръководеше АТС, приличаше много на покойната му майка. И двамата бяха изключително избухливи.

Шрьодер излезе от неугледния си, но практичен нисан и долови миризма на дим, кълбящ се над един от комините на имението. Мартин Винън, шефът на фирмената охрана, го пресрещна пред вратата. Като всички други от отдела по охрана, носеше тъмен костюм, а от ухото му стърчеше слушалка в стил таен агент. Беше висок мъж с невъзможно бяла кожа и добре сресана бяла коса. Зад гърба му шефът — който беше измислил обидни прозвища на всички — го наричаше „Барута“. Когато пуснеше прякора, повечето му служители се подсмихваха неловко или се правеха на глухи.

Шрьодер не знаеше откъде е дошъл Винън и как си е осигурил поста в организацията. Някои казваха, че е бивш военен, други — че е работил в разузнаването. Всички обаче бяха единодушни, че Винън е отблъскващ грубиян. Веднъж Шрьодер се опита да открие биографията му, но мъжът се оказа черна дупка. Всичко за него беше изтрито. Черният хумор, породен от леденото му държание, го описваше като средоточие на необичайни способности — вместо да вижда мъртъвци, Винън ги създаваше.

Той беше единственият американец в охранителния екип; другите бяха израелци, избрани лично от шефа на охраната.

Винън кимна отсечено на Шрьодер и му махна да се приближи до двама от хората му, единият от които стискаше метален детектор. За него беше истинско унижение да го проверяват с детектор. Някой явно беше изпуснал юздите на кандидат-тайните агенти.

За да не разбунва духовете, Шрьодер се подчини. Преди охранителният екип обаче да го претърси докрай, шефът му се появи на прага.

— Къде беше? — попита го той.

Глупав въпрос. Знаеше къде е бил и Шрьодер не си направи труда да отговори.

— Дано да не ми носиш лоши новини.

Шрьодер понечи да отговори, но шефът му го спря:

— Не тук. — Махна му да го последва и го поведе по широк коридор към просторен кабинет.

Стотици глави на екзотични животни красяха стените. Огънят в камината прогонваше студа. Шрьодер зачака да го поканят да седне.

— Е? — попита го шефът, отиде до барчето и си наля чаша.

Шрьодер пое дълбоко дъх и изплю камъчето:

— Съжалявам. Все още нищо.

— Какво означава все още нищо?

— Не сме открили нищо.

— Кои „ние“, по дяволите? Не бях ли достатъчно ясен? Възложих задачата на теб и нямаш право на провал.

Крейг Мидълтън беше прехвърлил шейсетте. Имаше атлетично тяло и къдрава прошарена коса, която приличаше на олисяла изтривалка. Въпреки постоянния тен и лазерно избелените зъби най-отличителната черта в иначе незабележителния му външен вид бяха дълбоките очи със сини кръгове. Макар да се мислеше за такъв, Крейг Мидълтън не беше привлекателен мъж.

Шрьодер погледна пурпурната копринена вратовръзка и кърпичката в тон, която стърчеше от джоба на суетния му шеф, прикри неприязънта си и подбра внимателно думите:

— Въпрос на време е. Не бой се.

Мидълтън отпи дълга глътка скоч, без да откъсва очи от подчинения си.

— Харесваш ли си работата, Кърт?

— Моля?

— Харесваш ли си работата?

— Разбира се…

По-възрастният мъж поклати глава.

— Можех да взема всекиго под крилото си, но избрах теб.

— И аз съм благодарен за…

— Не мисля, Кърт. Мисля, че също като останалите от твоето разглезено поколение смяташ, че всичко ти се полага по право. Не мисля, че знаеш какво значи да работиш упорито. И още по-зле — не мисля, че знаеш какво означава лоялност. Имаш ли представа колко съм заложил, за да те доведа тук и да те издигна в йерархията?

Шрьодер имаше много добра представа. Ако не беше Крейг Мидълтън, сега щеше да е най-малкото в някой федерален затвор.

— Знаеш, че лоялността ми не подлежи на съмнение.

Възрастният мъж отпи още една глътка и си поглед, на часовника.

— Нима? Нали не си забравил, че аз ще се изправя след десет минути пред борда на директорите и ще изглежда, сякаш съм изпуснал юздите на организацията си. Защо ли? Защото ти не си вършиш работата!

— Търсим игла в копа сено.

— Проклетата копа сено е наша — процеди Мидълтън. — До последната проклета сламка! Ние притежаваме всяко камъче. Всяка канавка, всяко проклето дръвче. Никой не може да си промени мнението, без да разберем. Затова не ми казвай, че още не си готов. Всичко необходимо е на твое разположение. Опичай си ума и действай. Разбираш ли?

Шрьодер кимна.

— Не ми кимай, по дяволите! Отговори ми!

— Да, сър — заекна Шрьодер. — Разбирам.

Шефът му вдигна ръка и посочи вратата. Конското беше приключило.

Шрьодер излезе от къщата и се качи в колата си, а Мидълтън пристъпи до бюрото и вдигна слушалката на кодирания си телефон. Пъхна фалшива криптирана карта на Националната агенция за сигурност в жлеба и набра номер.

След две иззвънявания му отговориха:

— Каква е присъдата?

— Мисля, че лъже — каза Мидълтън.

— Какво да направя?

— Проследи го.

— И ако лъже?

— Добави го в списъка.

2

Париж

Понеделник сутрин

— Пистолет! — извика Скот Харват и се хвърли на пода в апартамента.

Порой от куршуми обсипа рамката на вратата, от която се разлетяха трески. Харват събори Райли Търнър на земята, преобърна се по корем и затвори вратата с ритник.

— Бягай! Бягай! — изкрещя той и се изправи, но Райли не помръдна.

Харват погледна надолу и видя кръв и сивкави парченца плът около дупката, която куршумът беше пробил в главата й. Не беше нужно да проверява пулса й. Беше мъртва. За миг времето спря.

Но след още един миг инстинктът му за оцеляване се задейства, последван от наученото. Шокът, че Райли е убита, беше отпратен в най-отдалеченото кътче на съзнанието му и той се съсредоточи върху тук и сега. Прокара длан по тялото й. Търсеше оръжие, но не откри.

Остави мъртвата си партньорка в коридора, скочи и хукна към дневната. Сега целта беше да остане жив.

Всички сигурни къщи на „Карлтън Груп“ си приличаха. Харват изтича до двете канапета, вдигна възглавниците от първото, но видя разтегаемия матрак отдолу и се отказа. Екипировката за извънредни случаи беше в другото канапе.

Комплектите понякога бяха приспособени за специални задачи, но обикновено съдържаха трудни за набавяне вещи от първа необходимост за агенти в чужда държава — пари в брой, кодирани СИМкарти, мобилни телефони, шперцове, лекарства и бинтове, подслушвателни устройства, белезници, електрошок, флакони със сълзотворен газ, сгъваем нож, инструменти, устройство за нощно виждане, оръжие, заглушител, заредени пълнители, резервни амуниции и още няколко дреболии.

Харват свали възглавниците на другото канапе, отмести дъската под тях и извади дълга метална кутия. Набра кода, светна зелена лампичка и електронната ключалка на кутията щракна.

Той отвори капака. И без да чува тежките стъпки на стрелците да отекват в преддверието, знаеше, че не разполага с много време. Съдейки по заглушителите на оръжията им и по факта, че бяха открили строго секретното им убежище, нападателите им бяха професионалисти.

Освен това не се намираха в някое парижко гето, където изстрелите и насилието остават незабелязани. Дори пистолетите със заглушител издават много характерен и отчетлив звук. Съседите вероятно вече се бяха обадили в полицията. Стрелците щяха да побързат да си свършат работата и да се измъкнат от сградата. Налагаше се да действа бързо.

С разтуптяно сърце той грабна 45-калибровия глок и завинти заглушителя върху цевта. Зареди пълнителя, напъха два резервни в джоба си и взе няколко пръскалки.

Единствените включени лампи бяха в дневната и той ги изключи. Трябваше да се възползва от всяко предимство.

Надникна в тъмния коридор и зърна тялото на Райли на пода. Лежеше точно там, където беше паднала. Удари върха на флакона в бедрото си и го хвърли в коридора.

Той се търкулна и започна да съска, изпускайки облак лютив газ във въздуха. Нямаше да попречи на професионален убиец да нахлуе в апартамента, но едва ли бяха подготвени за такова посрещане. Всеки, обучен да прониква в затворени пространства, очакваше мебелировка и други подобни препятствия, както и въоръжена съпротива, но до сълзотворен газ се прибягваше на открито и тъкмо затова Харват реши да го използва.

Истинските професионалисти знаеха как да се придвижват през облаци сълзотворен газ, но въпреки това усещането беше противно — лигавиците набъбваха, очите започваха да сълзят, а от устата потичаше слюнка. Дробовете боляха, сякаш си вдишал хиляди иглички. На всичкото отгоре очите горяха и зрението се влошаваше. Точно на това разчиташе Харват. Сега можеше да се съсредоточи върху задната врата.

Нямаше убежища само с по един вход и изход. Всички трябваше да разполагат поне с по два. Фактът, че нападателите не само бяха открили апартамента, но и започнаха да стрелят едва когато той се появи, му подсказваше, че имаха достъп до прекалено много информация и се бяха подготвили добре. Сигурно знаеха къде се намират всички входове и изходи на сградата и следователно имаха значително предимство.

Той идваше за пръв път в това убежище, макар да беше посещавал подобни апартаменти в Париж. Често в по-старите сгради имаше вход за прислугата откъм кухнята.

Ако този апартамент имаше такъв вход, той едва ли беше останал неразкрит. Най-вероятно в момента пред него се събираше друг екип, готов да нахлуе с взлом. Харват не изгуби излишно време в догадки.

Влезе в кухнята, застина неподвижно и се заслуша, оглеждайки стаята. Бледо сияние струеше през френските прозорци. Точно както предполагаше, вратата в отсрещния край на стаята служеше като изход.

Той затаи дъх и стисна по-здраво оръжието. Не чуваше нищо от другата страна на вратата, но не беше необходимо. Усещаше ги. Той беше хищник на върха на хранителната верига. Не беше плячка, а ловец. Някой бе дръзнал да го вземе на мушка, но беше допуснал много, много сериозна грешка.

Придвижи се тихо наляво, отвори шкафа под мивката и го претършува набързо. Намери каквото търсеше. Свали капачката на шишето с веро, промъкна се до вратата и разля течността по пода. Когато шишето се изпразни, той го остави в мивката и излезе от кухнята.

Облакът сълзотворен газ се стелеше като дебела пелена в коридора, но той го усещаше и там, където стоеше. Очите му още не сълзяха, но скоро и това щеше да се случи.

За последен път пое дълбоко дъх, вдигна пистолета и го обзе ледено спокойствие. Очакването щеше да приключи всеки момент.

След пет секунди чу как автоматичният таймер пред входната врата изключва осветлението на стълбите с отчетливо прищракване.

— Едно, хиляда. Две, хиляда — отброи тихо.

Точно преди да стигне до пет, предната и задната врати зейнаха едновременно. Нападателите щурмуваха апартамента.

3

Клопките, поставени от Харват, изненадаха и двата отряда.

Двамата, нахлули през кухненската врата, се подхлъзнаха и се строполиха на пода. Харват влезе в кухнята и застреля единия в главата, а другия — в гърба.

Тъкмо излизаше, когато простреляният в гърба вдигна пистолета си и понечи да стреля. Харват изстреля два куршума в главата му и тялото му се отпусна безжизнено.

Харват приклекна до него, отметна сакото му и опря длан в гърдите му. Бронежилетка.

Откъм входната врата долетя приглушен откос. Някой явно беше решил да се увери, че Райли е мъртва.

Знаеше, че не би могъл да я спаси. Дори да беше жива, единствената бърза помощ, която оказваш по време на схватка, е да обстрелваш нападателите. Спреш ли, за да се погрижиш за някого, и двамата ще умрете. Райли беше обучена по същия начин и щеше да направи същото.

Щеше да запази спокойствие и да се съсредоточи върху първостепенната цел — да напусне сградата — дори да са убили партньора й. Това беше професионалният, отговорният начин на действие и Харват разбираше, че точно така трябва да постъпи, но гневът надделя. Избра по-жестока и по-опасна стратегия и нямаше да излезе оттук, докато и последният от нападателите им не умре.

Възползвайки се от предимството на изненадата, той прекоси бързо дневната и тръгна към коридора. Нападателите знаеха, че е в апартамента, но нямаха представа къде точно. Той обаче знаеше къде са и започна да стреля през стената.

На четвъртия изстрел чу как един от мъжете в коридора простена и падна на пода. Партньорът му разбра какво става и започна да обстрелва стената, но Харват вече беше заредил глока с нов пълнител и бе заел нова позиция.

Докато мъжът продължаваше да стреля през стената, Харват се появи като привидение в дъното на коридора. Сълзотворният газ започна да дразни очите му и той побърза да се прицели и да стреля.

Куршумът улучи мъжа в главата и той се строполи мигновено. Харват се обърна към другия, когото беше ранил през стената. Мъжът лежеше на пода, но беше жив. Насочи пистолета си към него, но Харват натисна по-бързо спусъка. Куршумът се заби на няколко сантиметра над бронежилетката на мъжа, улучвайки го право в гърлото.

Оръжието на нападателя изтрополи на пода, а от раната му рукна кръв. Харват пристъпи напред и го довърши с куршум между веждите. За всеки случай изстреля още един откос по съучастника му.

С пламнали дробове и просълзени очи Харват се втурна в дневната. Прииска му се да отвори прозореца и да вдиша глътка чист въздух, но знаеше, че не бива. Стрелците вероятно бяха разположили отвън подкрепление — дори снайперист. Затова остана в тъмния апартамент, движейки се далеч от прозорците. В далечината чу вой на приближаващи полицейски сирени.

Намери черна раница „Камълбек“, в която бяха портфейлът, паспортът и личните вещи на Райли. Прибра вътре принадлежностите от комплекта за спешни случаи и закопча ципа.

В дрешника имаше резервни дрехи с различни размери. Харват навлече бързо възшироко сако, за да маскира мускулестата си, едра фигура, и нахлупи бейзболна шапка, за да прикрие косата си. Дегизировката не беше кой знае колко сполучлива, но беше по-добре от нищо.

Метна през рамото раницата на Райли и се върна в коридора, за да направи няколко снимки на Райли, както и на двамата мъртви стрелци, които изглеждаха по на двайсетина година.

Претършува джобовете им, но не откри нищичко. Нападателите носеха само оръжия и резервни пълнители. За свръзка им служеха евтини уоки-токита и слушалки — очевидно купени от местен магазин за електроника.

Притиснат от времето, Харват не успя да се сбогува както трябва с Райли. Отиде в кухнята, където претърси по същия начин мъжете на пода. И двамата бяха млади, а джобовете им — празни.

Обикновено наемните убийци бяха по-възрастни, по-опитни. Като се изключи младостта им, всичко останало говореше за прецизен професионализъм.

Харват взе кутия мляко и хавлиена кърпа от кухнята, засне мъжете и запрати още един флакон със сълзотворен газ към задните стълби. Заслуша се дали отдолу долита шум от стъпки, но не чу нищо. Излезе на площадката на сервизното стълбище и заслиза предпазливо.

Когато стигна приземния етаж и се отдалечи от сълзотворния газ, той напои хавлията с мляко. Избърса си лицето и косата, за да смекчи ефекта от лютивия облак, хвърли хавлията и си сложи бейзболната шапка.

После извади батерията и СИМкартата от телефона си и ги пусна в джоба на сакото. Свали заглушителя и го прибра. Пъхна пистолета в един от по-големите джобове от дясната му страна, за да му е под ръка и да стреля през плата, ако се наложи. Време беше да излезе навън.

Жилищната сграда, в която се помещаваше убежището, беше част от комплекс с постройки, разположени ветрилообразно около общ двор. Харват прекоси двора и влезе в сервизния коридор на друга сграда, чиято фасада гледаше към друга улица. Имаше само един начин да разбере дали ударният отряд е подсигурил всички изходи.

С лявата си ръка вдигна яката на сакото и излезе навън.

Огледа бързо улицата. Мъжете, които търсеше, лесно се разпознаваха — имаха характерно телосложение и характерни жестове. Малцината минувачи по улицата дори не го погледнаха и той пое на север.

Трябваше да напусне незабавно Париж и да се скрие на сигурно място, където да се свърже с Рийд Карлтън, шефа на „Карлтън Груп“, за да го уведоми, че Райли е убита, а убежището им е разкрито.

Сирените на полицейските коли вече буквално го оглушаваха и воят им сякаш долиташе от всички посоки. Не след дълго щяха да отцепят квартала. Харват ускори крачка.

Знаеше, че рано или късно ще проверят охранителните камери. В Париж, както и в Лондон, и в Чикаго, беше много рисковано да провеждаш тайни операции. В града имаше безброй камери, свързани в обща мрежа и записващи всеки и всичко. С приведена глава и брадичка, пъхната под яката, той се опитваше да избегне обективите.

Вървеше и преценяваше възможностите. Дали да открадне кола? Така обаче щеше да увеличи риска да го заловят. Единственото сигурно беше, че възможно най-бързо и незабелязано трябва да напусне Париж, а после и Франция. Най-добрият начин беше да пътува с влак.

Седемте гари в Париж обслужваха и вътрешни, и международни маршрути, но Харват още не беше решил накъде да замине.

Знаеше, че засега трябва да остане в Европейския съюз. Имаше фалшив италиански паспорт, но прекосеше ли границата на Съюза, щяха да го подложат на митническа проверка. Заради съдържанието на раницата на Райли обаче не биваше да рискува.

Трябваше да избере място, където да му помогнат. Ала докато не разбереше какво става, човекът, към когото щеше да се обърне за помощ, трябваше да е възможно най-необвързан с професионалния му живот. Така щеше да затрудни евентуалните преследвачи.

Докато заобикаляше гробището в Монпарнас, той запрехвърля наум хората, на които може да се довери. Монпарнаската гара беше най-близо. От нея тръгваха влакове за Западна и Югозападна Франция. Оттам би могъл да замине за Испания и за страната на баските, където имаше към кого да се обърне. Но дали толкова късно през нощта щеше да намери влак от Монпарнас?

Реши да заложи на Гар д’Остерлиз, откъдето имаше директни влакове до Испания.

Когато наближи улица „Боасонад“, взе такси и каза на шофьора да го откара до Лионската гара, която се намираше на другия бряг на реката. Там си купи билет за първа класа на високоскоростния влак до Лион. Когато касиерката му поиска документ, той й представи американския си паспорт. Не възнамеряваше да пътува до Лион, но колкото повече грешни следи оставеше, толкова по-добре.

Излезе от гарата и извърши обходна маневра, за да се увери, че не го следят. После прекоси Сена и влезе в Гар д’Остерлиз.

В разписанието имаше нощен влак до Андай — град във френска Баския край испанската граница. Това беше най-бързият и най-пряк маршрут. Харват си купи билет за втора класа и плати в брой. Беше приготвил италианския паспорт за всеки случай, но касиерката не го поиска.

След като се сдоби с билета, му оставаше само да не се набива на очи, докато дойде време да отпътува. В 23:06, пет минути преди влакът да потегли, той се качи във вагона. Затвори очи едва когато влакът се отдалечи от парижките покрайнини. Но дори тогава само се преструваше на заспал. Случилото се не му даваше мира. Беше твърде непонятно. Напрягаше се да сглоби парченцата от мозайката и да обмисли следващите ходове.

Искаше да се свърже с шефа си, но знаеше, че трябва да спазва правилата. Те бяха ясни — в такива ситуации не биваше да установява контакт, преди да се е добрал до сигурно място. Дори тогава трябваше да действа изключително предпазливо.

Съзнанието му преповтаряше сцените от парижкото убежище. Не искаше да повярва, че Райли, която постепенно беше започнал да опознава отвъд професионалната им връзка, е мъртва. Беше покрусен.

Как, по дяволите, се беше случило? Само колегите им знаеха за съществуването на убежището. Това беше едва първият от десетките въпроси, които си задаваше. Дойде в Париж по поръчение на Карлтън. Инструктираха го да отиде в убежището, щом изпълни задачата.

Не знаеше, че Райли ще е там, но когато тя отвора вратата, много се зарадва. После започна стрелбата и убиха Райли.

Защо тя беше там? Каква задача е смятал да им възложи Карлтън? Предал ли ги е някой? Някой от организацията? Когато напусна апартамента, даде клетва. Сега се зарече отново. Дори с цената на последната си капка кръв да открие виновниците за нападението и да ги накара да платят с живота си.

4

Долината на Рио Гранде

Тексас

Зелена шир в най-южния край на Тексас, долината Рио Гранде следва северния бряг на река Рио Гранде, разделяща Съединените щати от Мексико.

Наричана от местните просто Долината или Ел Вайе в зависимост от избрания език, местността обхваща четири области и я населяват около 1,1 милиона души. Двата най-големи града са Браунсвил и Макалън, двете най-големи „легални“ индустрии са земеделието и туризмът. Двете най-големи „нелегални“ индустрии са също разновидности на земеделието и туризма — дрога и трафик на хора, движещи се ежедневно на север.

Долината е популярен притегателен център за богатите мексикански семейства, решили да избягат от насилието в другия край на границата, и много имат втори домове там. Освен това тя е магнит за богатите тексасци, които издигат забележителни имения, снабдени с всички удобства, включително частни самолетни писти.

Именно на такова частно летище беше кацнал току-що един „Саитейшън X“.

Самолетът се плъзна до края на пистата, където чакаше бял форд Ф-150. От едната му страна имаше надпис „Ранчо «Трите възвишения»“. Под думите беше изрисуван гербът на ранчото — редица от три триъгълника, наподобяващи планински зъбери.

Двигателите на самолета замлъкнаха, екипажът отвори люка и спусна стълбичката.

Субтропичният климат на долината означаваше, че от май до септември е непоносимо горещо и влажно, с високи дневни и нощни температури. През октомври и ноември обаче Долината се преобразяваше. През тези месеци дните бяха меки, а нощите — приятно прохладни.

Температурата беше точно двайсет и шест градуса, когато частният самолет свали пътниците си — джудже, следвано от две огромни бели кучета.

Познат на западните разузнавателни агенции просто като Трола, малкият мъж си беше изградил много доходна кариера в областта на покупко-продажбата на класифицирана и деликатна информация. Той беше хакер, прочут автор на съвършени финансови алгоритми, които продаваше тайно на някои от най-големите световни банки.

Кучетата му, следващи го по стълбичката — Аргос и Драко — бяха също толкова уникални.

Стокилограмовите гиганти с еднометрови крака бяха от породата руска или кавказка овчарка, използвана от руските военни и от източногерманските гранични патрули. Кучетата бяха изключително бързи, извънредно предани и крайно агресивни, ако ситуацията го налага — съвършени телохранители за човек, висок по-малко от три стъпки, и с множество могъщи врагове.

Щом слязоха на пистата, кучетата вирнаха муцуни и наостриха уши, попивайки миризмите и звуците на непознатото място. Също като господаря си. Той, разбира се, долавяше само аромата на мед от стотиците мескитови дървета, с които се славеше този район на Тексас. За пръв път стъпваше в тази част на Америка и тя се различаваше значително от мястото, където бе отрасъл.

Родителите му го бяха продали на бордей в околностите на черноморския курорт Сочи. Там гладуваше, биеха го и го принуждаваха да участва в неописуеми деяния, каквито никое дете дори не бива да зърва.

Там обаче той научи истинската цена на информацията. Бръщолевенето на пийналите влиятелни клиенти се оказа златна мина, след като разбра в какво да се вслушва и как да използва чутото в своя изгода. Много от жените, които работеха в бордея, бяха отритнати от обществото като него и му съчувстваха. Те бяха първите човешки същества, отнесли се с уважение към него, и единственото му семейство и по-късно той им се отплати, осигурявайки им свободата. А за жестокостта и за дългогодишните страдания, които му бяха причинили, той се погрижи собственичката на бордея и съпругът й да бъдат елиминирани.

Въпреки значителното физическо разстояние, което го делеше от ужасите на детството му, да забрави за тях не беше толкова лесно. Той носеше огромно бреме от срам, оформило характера му и служещо му като оправдание за злодеянията, които бе извършил, след като напусна бордея в Сочи.

Ала дори в мрачната, черна бездна, която смяташе за лишена от душа, всъщност мъждукаше светлина. Не всичките му постъпки бяха лоши. С огромното богатство, натрупано през годините, той правеше и добрини, граничещи с възвишено благородство.

Той беше изтъкан от противоречия, но би било фатална грешка да се предположи, че противоречията в характера му издават скрита слабост. Човешките същества са най-преуспелите животни, защото умеят да се учат, а подложеното на насилие животно научава много бързо как да се защитава. Научава бързо и още нещо — да се доверява на малцина, ако изобщо се доверява.

Малцината, с които джуджето си бе позволило да се сближи, го наричаха Никълъс. Това не беше кръщелното му име, но вършеше работа не по-зле от всяко друго. Странното беше, че човек, изоставен като дете на произвола на съдбата, е избрал името на светеца, покровител на децата. Поредното противоречие.

Никълъс беше изключително коварен — един от основните таланти, необходими за оцеляване в работата. Тесният му кръг приближени го наричаха Никълъс, но за останалите той беше ефимерен наниз от псевдоними и фалшиви самоличности. Заплиташе лъжа след лъжа и притежаваше удивителната способност никога да не оплита конците. Освен това умееше да разкрива чуждите лъжи. В този момент обаче се чувстваше несигурен. Не знаеше дали го лъжат или не.

Докато слизаше по стълбата, той се замисли за жената, с която бе дошъл да се срещне.

По много причини, основната от които ръстът му, Никълъс беше единак. Интернет обаче облагодетелстваше не само бизнеса му, но и социалния му живот. В дигиталния свят той беше цар — бог сред простосмъртните. Там го оценяваха не по физиката, а по блестящия му ум.

Много от хората, с които се бе запознал, когато интернет прохождаше, споделяха неговия светоглед. Бяха самотници като него, които се чувстваха по-спокойни пред клавиатурата, отколкото на коктейлно парти.

Приятелствата, които бе създал тогава, бяха толкова силни, че след като години наред отхвърляше предложенията, един ден той се съгласи да се срещне с дигиталните си съмишленици на живо и да присъства на ежегодната им хакерска конференция.

Това се случи много отдавна и срещата беше организирана в голям хотел в многолюден американски град. Никълъс не беше изпитвал такова вълнение. Пристигна два дни по-рано, за да успее да се възстанови след дългото пътуване, и не излезе от стаята си. Не искаше никой да го вижда. Още не.

Участниците в конференцията започнаха да пристигат в късния петъчен следобед. Неговите киберприятели си бяха уговорили среща в бара на хотела преди официалното празненство.

Загрижен как ще го приемат другите, Никълъс се преоблича пет пъти. Щом избра дрехите, седна на ръба на леглото и зачака да стане време да слезе в бара.

Когато моментът най-сетне настъпи, той приглади сакото си още веднъж пред огледалото и излезе. С разтуптяно сърце влезе в асансьора и натисна бутона за фоайето. Два етажа по-надолу асансьорът спря и група младежи, очевидно пийнали, влязоха вътре. Съдейки по еднаквото им облекло, те бяха част от многобройната група, отседнала в хотела за дългоочаквания футболен мач от колежанската лига.

Докато асансьорът се спускаше, момчетата се кикотеха от време на време, но Никълъс не им обръщаше внимание. Когато асансьорът стигна фоайето, единият подхвърли:

— Откъде си, човече?

В този момент вратите се отвориха и Никълъс реши да се престори, че не е чул въпроса. Кимна учтиво, излезе от асансьора и тръгна към бара, където всичките му онлайн приятели го очакваха.

Те бяха разнородни „хакерски“ типажи — млади, възрастни и по средата; възпълни и застрашително кльощави; привърженици на постпънк шика с пиърсинг и боядисани коси и мъж с черна каубойска шапка и очила а ла Бъди Холи.

Не бяха виждали негови снимки и никой не знаеше какво да очаква, докато Никълъс не се появи. Той застана до масата и разговорите тутакси секнаха.

Сърцето му се сви, но успя да се представи. За миг се вледени от мисълта, че е допуснал най-сериозната грешка в живота си. После някой разтопи ледовете.

— Много по-висок си, отколкото предполагах — каза мъжът с очилата а ла Бъди Холи.

Всички се разсмяха и направиха място на Никълъс да седне. Отпиваха от чашите си и си разказваха истории, докато дойде време за празненството. Залата в съседство с бара беше претъпкана. Успяха все пак да си намерят маса и възложиха на Никълъс да я пази, докато останалите се редуваха да носят питиета и храна от бюфета. Въпреки неучтивите погледи, които неизбежно привличаше, той се чувстваше чудесно. Колкото и да не обичаше стълпотворенията, нищо не можеше да замени истинската човешка близост.

Когато природата най-после си каза думата, той попита дали и някой друг не иска да посети тоалетната. Нямаше желаещи и той се плъзна от стола и се отдалечи от масата. Поощрен от алкохола и от прекрасното си настроение, спря до вратата на залата и с пресилен поклон даде път на привлекателна жена с къса тъмна коса и кожени панталони.

Вместо да се втренчи в него като повечето хора, жената се усмихна искрено и му благодари.

Никълъс се почувства на седмото небе. Вечерта беше съвършена. Оставаше само да открие мъжката тоалетна.

Пред вратата на дамската тоалетна имаше опашка, но той успя да влезе веднага в мъжката. Единственият проблем беше, че писоарите са прекалено високи, а единствената кабинка за инвалиди беше заета. Той зачака възможно най-търпеливо, но в крайна сметка мехурът му го принуди да потърси друга тоалетна.

Откри я близо до друга зала. Изглеждаше съвсем празна. Поне докато не се облекчи и не понечи да излезе от кабинката за инвалиди.

— О, виж ти! — възкликна единият от пияните младежи, които се бяха качили в асансьора. До него се олюляваше втори, мъчейки се да улучи писоара.

Никълъс се усмихна и кимна любезно, но когато минаваше край тях, момчето пристъпи и му препречи пътя.

— Къде отиваш, Палечко? — попита той.

Никълъс не отговори. От опит знаеше, че ако замълчи, интересът на хората обикновено се изпарява. Отговореше ли им, ги насърчаваше.

— Попитах къде отиваш? — настоя младежът.

Никълъс понечи да го заобиколи, но той застана пред него.

— Какво ти е? — изръмжа. — Към кучешката си колиба ли бързаш, невъзпитан дребосъко?

— Май не те харесва много, Стю — обади се другият.

— Защо?

— Сигурно се страхува да не му откраднеш гърненцето с жълтици.

— Да не би да си истинско джудже? — попита завалено пияният.

Никълъс не отговори и изражението му остана спокойно. Не възнамеряваше да доставя на тези непрокопсаници удоволствие, показвайки страх.

— Имаш ли жълтици?

— Първо го хвани, Стю! — обади се мъжът пред писоара. — После питай!

Пияният поразмисли секунда-две и се хвърли напред. Никълъс не успя да се отмести навреме.

Мъжът го сграбчи за ризата и го вдигна.

— Искам си жълтицата! — разтърси го. — Дай ми жълтицата, проклет дребосък!

— Пусни го долу, Стю — каза мъжът пред писоара.

— Млъквай! — сгълча го пияницата и погледна Никълъс. — Давай жълтицата, проклет мъник. Снасяй!

Хващан натясно неведнъж, Никълъс никога не излизаше без скрит в ръкава коз. Този път козът беше бръснач, но не беше под ръкава, а зад колана. За зла участ мъжът го държеше така, че не можеше да се пресегне и да го извади. Оставаше му само едно. Раздвижи устни и запелтечи неразбираемо. Побойникът откликна точно както очакваше.

— Какво, по дяволите, говориш? — процеди.

Никълъс продължи да мърмори и мъжът го придърпа по-наблизо, за да го чуе. Тогава Никълъс нанесе удара си. Наклони светкавично глава и халоса пияния в горната част на носа. Хрущялът изпука, бликна кръв.

Мъжът изпусна Никълъс, изкрещя от болка и се олюля назад.

— Какво, по дяволите… — Другият погледна през рамо да види какво става.

Никълъс измъкна бръснача изпод колана си и скочи на крака точно когато мъжът пред писоара се извърна с лице към него. Не изчака да го нападне. Пристъпи към него и замахна с острието.

Улучи мъжа над коляното и му сряза панталоните. Не успя обаче да го рани и той се вбеси.

— Лукаво копеле! Сега ще си го получиш!

— Убий проклетия дребосък! — изкрещя другият, закрил с длани окървавения си нос.

Никълъс вдигна бръснача и замахна отново, щом мъжът, когото се беше опитал да нарани, връхлетя върху него. Мъжът обаче финтира. Когато бръсначът изсвистя във въздуха, той се извъртя и го изрита от ръката на Никълъс. После стовари пестник в слепоочието му и го запрати на пода.

Очите на Никълъс се премрежиха и ухото му закънтя от кръвта, нахлуваща към мястото на удара. Вече беше разоръжен и нямаше нужда да гадае какво го очаква. Единственият въпрос беше колко лошо ще бъде.

Видя как мъжът със счупения нос и с изцапаната с кръв риза се изправя и застава до другаря си.

— Сега ще си платиш, дребен проклетнико! — просъска той.

При тези думи откъм вратата на тоалетната полъхна въздух и тя се отвори. Някой влезе. От мястото, където беше паднал, Никълъс различи кожени панталони. Чу отчетлив пукот от сгъваема палка и атаката започна.

Жената повали първо пияния със счупения нос, удряйки го зад дясното коляно. Когато другият се извъртя да види кой е зад тях, тя замахна с палката и му счупи дясната ръка. Той изпищя от болка и тя го удари по левия крак, изпращайки го на пода до приятелчето му.

Жената измъкна портфейлите им, огледа личните им карти и прибра служебните им пропуски. Подхвърли им портфейлите и каза:

— Имате пет минути да напуснете хотела. Видя ли ви отново, ще разкажа на всички, че сте се опитали да ме изнасилите, но един дребен човек ви е сритал по задниците. Сега се омитайте!

Жената подсили думите си с по един ритник и те запълзяха към вратата.

След като успяха да се изправят на крака и да изкуцукаха навън, тя се обърна към Никълъс:

— Надскачаш си категорията, а?

Главата го болеше ужасно, но той се усмихна.

— Дай ръка!

Тя му помогна да стане и го отведе до умивалника. Намокри кърпа със студена вода и му я подаде.

— Благодаря — каза той. — Казвам се Никълъс.

— Аз съм Каролайн — отвърна жената. — Каролайн Ромеро.

Това се случи преди повече от двайсет години и оттогава Каролайн Ромеро никога не беше искала от Никълъс друго освен приятелство — поне досега.

Свързваше се с него по много начини, но този път избраният метод беше извънредно нетрадиционен — както и предупреждението й.

Когато камионът от ранчото приближи и екипажът започна да разтоварва багажа му от самолета, той се запита угрижено защо бе поискала от него да загърби усамотението и да излезе на показ.

5

Област Феърфакс, Северна Вирджиния

Вторник

Рийд Карлтън се събуди от дима, изпълнил стаята му, скочи от леглото и хукна към вратата. Не успя да я отвори и се втурна към най-близкия прозорец, но разбра, че щорите са заключени.

Грабна айпада си и провери електронната система на къщата. Всичките му охранители носеха специални гривни, чрез които определяше местонахождението им. Не познаваше по-добри и по-предани професионалисти от мъжете, които пазеха дома му и него. Никой не се движеше, което означаваше само едно. Бяха мъртви, а той беше жертва на нападение.

Подпалвачът вероятно беше използвал катализатор, за да се разгори по-бурно огънят. Колкото и бързо да пристигнеха пожарникарите, нямаше да успеят да спасят къщата.

Втурна се в банята и забеляза, че пръскачките на тавана не работят. Не се бяха включили и алармите за дим. Завъртя всички кранчета, но вода не потече. Някой го беше хванал в капан и искаше да изпепели и него, и къщата му.

Нямаше значение как бяха успели да го постигнат. Главното беше да се измъкне.

Макар цялата спалня да беше подсигурена като недостъпен сейф, Карлтън знаеше, че дори най-прецизните охранителни мерки могат да бъдат заобиколени, а и по-лошо — обърнати срещу собственика. Затова беше извикал екип от друг щат да построи таен маршрут за бягство от спалнята и от къщата му. Никой не знаеше за него, дори телохранителите му. В това отношение шейсет и пет годишният мъж беше прекалено консервативен, но навикът да се опитва да предвижда най-лошото го бе опазил жив десетилетия наред в един от най-опасните занаяти.

В продължение на трийсет години беше един от най-ценените шпиони на ЦРУ и се бе научил да разпределя стриктно информацията. Когато напусна Управлението, приложи наученото и в частната си разузнавателна организация „Карлтън Груп“. Някои елементи от занаята не се забравят никога. И като прелял бент много от тях сега нахлуха в съзнанието му.

Понеже огънят поражда сковаваща паника, най-важното беше да запази спокойствие. Трудна задача. Нажеженият до бяло въздух пърлеше косъмчетата по ръцете му. Около стаята пожарът бучеше като цунами. Гъстият пушек лютеше, а щом бе успял да проникне в почти херметически запечатаната му стая, значи времето му изтичаше. Безсилен да спаси хората си, той направи единственото възможно — спаси себе си.

Проходът от спалнята му отвеждаше към тунел под къщата. Когато излезе на чистия нощен въздух, той се обърна да погледне пожара. Не искаше да мисли за всичко, което огънят поглъщаше, за всичко, което нямаше как да замени. Не биваше да се съсредоточава върху изгубеното, защото щеше да се разгневи. Налагаше се да остане спокоен, да запази хладнокръвие.

Неговият свят приличаше на триизмерна шахматна игра. За да успееш, трябва да разчиташ на здравомислието си и да предвиждаш ходовете по-бързо от противника. Яростта нямаше да му помогне, а сега не биваше да греши.

Беше оцелял и предимството бе на негова страна, поне засега. Едва ли щяха да овладеят скоро толкова силен пожар, за да влязат властите вътре и да започнат да разследват. Щяха да се затруднят да идентифицират телата. Тоест, времето беше на негова страна — от начина, по който щеше да го оползотвори, зависеше всичко.

Протоколът за такива ситуации беше кристално ясен. Първо, намираш сигурно убежище. Едва тогава се заемаш да разнищиш случая и да обмислиш следващия си ход.

6

Страната на баските в Пиренеите

Испания

С кестенявата коса и сините очи Скот Харват трудно би минал за местен жител. Всъщност, макар да се кичеше с прозвището Викинга, когато преди години ухажваше рояк скандинавски стюардеси, приличаше по-скоро на германец.

Беше красив четирийсетгодишен мъж, но изглеждаше като трийсетгодишен и за незапознатите жестовете му излъчваха спокойна самоувереност. Посветените обаче забелязваха как попива обстановката, колко изострени са сетивата му за всичко и за всеки, без да личи, че обръща особено внимание на каквото и да било. Тази бдителност можеше да се обясни само с първокласно военно или полицейско обучение.

Харват наистина беше получил най-добрата школовка, която военните и силите на реда предлагат. Загърбвайки кариера на атлет, за да тръгне по стъпките на покойния си баща, след строг подбор и изтощителна подготовка той беше станал „тюлен“ в американската морска пехота. Винаги готов за нови предизвикателства, се бе прехвърлил от Втори взвод на „тюлените“ в прочутия Шести взвод, където освен многото други подвизи беше помагал да охраняват президента по време на плаване.

Тайните служби останаха впечатлени и го поканиха да подсили антитерористичния им отдел в Белия дом. Оказаха му невероятна чест, но да премине в областта на отбраната след дългогодишния опит от другата страна на барикадата и да предостави инициативата на лошите момчета, не подхождаше на Харват. Не след дълго президентът осъзна, че не използват напълно таланта на младежа.

Решен да пренесе играта в полето на терористите, заплашващи американските граждани и интереси, президентът повери на Харват строго секретна програма, наречена „Апекс“. По същество за Харват важеше само едно правило — не се оставяй да те заловят.

Програмата пожъна небивал успех, но когато президентът напусна кабинета след два мандата, наследникът му имаше други възгледи. Вместо да убива враговете на Америка, той искаше да разговаря с тях. Проектът „Апекс“ беше прекратен, а средствата за него — пренасочени. Харват остана без работа.

Нае го компания в Колорадските планини, специализирана в събиране на разузнавателни сведения и обучение на екипи за специални операции. Не след дълго „Карлтън Груп“ — задкулисна частна организация, издържаща се изцяло от „черния“ бюджет на Министерството на отбраната — купи компанията.

След единайсети септември качествената и своевременна разузнавателна информация и оползотворяването й излязоха на преден план. Мудната бюрокрация в ЦРУ и тромавият държавен апарат за сигурност станаха причина да се създаде „Карлтън Груп“. Компанията се залови дръзко с това, което политически коректните политици и плахите бюрократи се страхуваха или бяха неспособни да предприемат.

Седалището й се намираше в кабинета на Стратегическите служби — разузнавателна агенция от времето на войната, предшественик на ЦРУ, — и „Карлтън Груп“ следваше до голяма степен методиката на „Апекс“. Освен екип за събиране на информация Карлтън или Стареца, както го наричаха всички, разполагаше с малобройна група оперативни агенти с опит във военния шпионаж, изпълняващи „директни“ мисии.

Карлтън предложи на Харват пост, воден от простото правило „откриваш и ликвидираш“. Обясни му, че ще му възложи задачата да идентифицира терористични лидери, да ги проследява или да ги подмамва на определени места и после да ги залавя или да ги убива. Харват щеше да планира и осъществява мисиите си съобразно събраната разузнавателна информация. Целта беше да се оказва постоянен натиск върху терористичните мрежи и да не им се позволява да се съвземат и да се задействат. Харват прие веднага.

Цяла година Карлтън обучава лично Харват в тънкостите на разузнавателния занаят, предавайки му квинтесенцията на всичко, което бе научил в света на шпионажа. Освен това от Харват се очакваше да поддържа антитерористичните си умения в блестяща форма. Усъвършенстваше чуждите езици, които владееше, и вземаше уроци по иврит и руски. Тренираше техники за ръкопашни схватки и развиваше уменията си по стрелба и шофиране.

Напредваше отлично и въпреки че бе прехвърлил четирийсетте, се намираше във върхова физическа форма. Обучението целеше да го подготви за всякакви възможности, но случилото се в Париж го разтърси дълбоко.

Райли Търнър беше невероятен професионалист — една от първите, които американската армия бе поканила да се включат в елитния корпус на „Делта Форс“ с кодово име „Проект Атина“, съставен изцяло от жени. Беше работил с нея няколко пъти и остана впечатлен от уменията и познанията й. Райли го привличаше, но той се стараеше да запази отношенията им в рамките на професионалното.

Отдавна беше приел факта, че за да съществува американската мечта, някой трябва да я защитава. Той беше един от закрилниците й и разбираше, че като защитава американската мечта, трябва да се откаже от частица от нея, а именно — от личен живот. Не страдаше. Светът беше пълен с добри хора, които се нуждаят от кучета пазачи, за да усмиряват вълците. Харват беше куче пазач още в училище, когато защитаваше недъгавото момче на съседите от кварталните хулигани. Призванието му беше да е куче пазач. Така осмисляше живота си. Но продължаваше да търси и друг смисъл. Искаше семейство.

Макар да влачеше върволица от несполучливи връзки като наниз тенекиени кутии, проточен зад автомобилна броня, не беше се отказал да търси подходящия човек: някой, който да разбира какъв е, какво прави и защо го прави и да живее с това. Питаше се дали Райли Търнър не е този човек и беше решил да започне да си отговаря още следващия път, щом я види. С натежало сърце осъзна, че такава възможност вече не съществува.

Слезе от влака в морския курорт Андай и се опита да пропъди мрачните мисли и да се съсредоточи върху следващата стъпка.

Ако беше вечер, би могъл да открадне кола от някой хотелски паркинг и да разчита, че ще разкрият кражбата едва на сутринта, дори дни по-късно, когато гостът на хотела реши да отпътува. Но сега беше 7:30 и се налагаше да измисли по-добър план.

Отиде на съседната гара, купи си кафе и нещо за ядене и се качи на местен влак, който го пренесе през испанската граница.

В Урун взе автобус до Билбао — познаваше града, защото го бе посетил през лятото. Намери малък хотел в средновековния квартал Каско Виехо, представи италианския си паспорт и плати в брой за две нощи. Нямаше представа дали стаята ще му трябва за толкова време, но поне я имаше.

Изкъпа се, облече си новите дрехи, които беше купил, и отиде да нагледа мишената си.

В Билбао беше по-топло от Париж, прекалено топло за сако. Харват беше благодарен, че раницата на Райли е у него. Така не само разполагаше винаги с всичките си вещи, но и не се налагаше да се притеснява, че оръжието издува ризата му.

Изработена от „Камълбек“ за специалните служби, раницата имаше скрит джоб за пистолет на гърба.

Изобретателният дизайн осигуряваше и прикритие на мнимия турист, и бърз достъп до оръжието.

За да допълни камуфлажа си, Харват купи пътеводител на италиански и карта на града, които непрекъснато оглеждаше, кръстосвайки прочутите Сиете Кайе — Седемте улици, — за да провери дали не го следят.

Заобиколи катедралата „Кайе де ла Тендерия“ и влезе в малък ресторант. Избра същата маса, отдалечена от прозорците, където беше седял предишния път.

Настани се удобно, разгледа менюто и поръча. Не знаеше кога и дали продавачът на тютюн ще се появи.

7

Понеже продавачът на тютюн беше възрастен, Харват разчиташе, че спазва испанската традиция и си позволява следобедна сиеста. Мъжът не го разочарова.

Харват го видя как затваря магазина, пъха вестник под мишница, запалва цигара и тръгва.

По това време по улицата имаше много хора и не се налагаше да полага кой знае какви усилия, за да остане незабелязан. Следеше го от разстояние и ако мъжът случайно погледнеше назад, нямаше да го различи сред гъмжилото по тесния тротоар.

При кратката им среща преди време Харват беше определил мъжа като агент от много нисък ранг и дори това беше прекалено ласкателна характеристика.

Продавачът на тютюн продължаваше да върви напред, пропускайки възможност след възможност да провери дали не го следят. Категорично не беше професионалист.

Надяваше се, че живее близо до магазина. Ако ползваше обществения транспорт или пътуваше с кола до вкъщи за сиестата, Харват щеше да се затрудни.

След две пресечки мъжът свърна наляво и след още една пресечка Харват разбра, че получава подарък. От прозореца на втория етаж на съседната сграда се бе надвесила закръглена жена с яркочервена коса. Изглеждаше два пъти по-млада от продавача на тютюн. Когато мъжът наближи, тя му изпрати изкусителна въздушна целувка. По всичко личеше, че не му е съпруга.

Харват забави ход, разгърна картата на града и се престори, че я разглежда, когато продавачът на тютюн влезе в сградата и изчезна. Десет минути по-късно Харват го последва.

Лесно отключи вратата и влезе в апартамента. Прокрадна се тихо към спалнята, откъдето долитаха любовни въздишки.

Постоя на прага, чакайки да го забележат, и накрая прочисти гърло.

Жената видя Харват, изкрещя и придърпа чаршафа, оставяйки продавача на тютюн чисто гол.

Преди да успее да намери нещо, с което да се прикрие, той зърна пистолета в ръката на Харват и по лицето му вместо гняв се изписа страх. Нареди на жената на испански да млъкне:

— Callate. Cierra la boca!

Посочи завивката на леглото и попита дали може да се завие. Харват кимна и каза:

— Добре. Но бавно.

— Англичанин? Американец? — попита продавачът на тютюн на английски със силен акцент.

Харват не му отговори.

— Не ме ли помниш?

Продавачът на тютюн го огледа.

— Не.

— През лятото си купих цигари от теб.

Мъжът се усмихна.

— По цял ден продавам цигари на туристите.

— Бяха цигари на ЕТА — поясни Харват. — Бяха ми казали да търся марките „Аргос“ и „Драко“.

Не беше сигурен дали мъжът си спомни паролата, но по лицето му пробяга издайническа сянка — един от фините знаци, за които Харват се бе научил да следи в тайните служби. Те показваха, че човекът, подложен на натиск, или не казва истината, или възнамерява да нападне.

— Не продавам цигари на ЕТА и определено нямам от тези марки. Мисля, че грешиш.

Харват забеляза отново издайническата сянка.

— Не греша. Бяха ми казали да търся теб и никого другиго. Когато поисках цигарите, ти ми продаде един пакет. Вътре имаше ключ за кола и адрес на гараж, недалеч оттук.

Жената, която наблюдаваше втренчено Харват, явно разбираше достатъчно английски, защото се обърна към продавача на тютюн и го попита:

— Eso cierto? Вярно ли е?

Мъжът не й отговори и посочи с глава цигарите си върху нощната масичка. Харват кимна, че няма проблем.

Мъжът извади цигара, запали я и нагласи възглавниците зад гърба си с лакът. Облегна се и дръпна силно от цигарата.

— Понякога правя услуги.

— Знам. И сега искам да ми услужиш.

Мъжът сви рамене.

— Как по-точно?

— След като ми продаде цигарите и излязох от магазина ти, двама мъже ме последваха.

— Двама мъже? Какви мъже?

Харват описа много характерните им черти.

Продавачът на тютюн се ококори.

— Ти ли си?!

— Значи ме помниш.

— Онези двамата ти бяха много ядосани.

— Не ме интересува — отвърна Харват. — Сега ще се свържеш с шефа им.

Продавачът на тютюн разкриви лице и си пое дълбоко дъх.

— И на него не му хареса как си се отнесъл с хората му.

Харват вдигна пистолета и го насочи към челото на мъжа.

— В момента те интересува какво харесва само един човек и той е човекът с пистолета.

Продавачът на тютюн вдигна помирително ръце.

— Не контактувам с него. Той ми се обажда.

Харват забеляза брачната халка на ръката на мъжа.

— Знае ли съпругата ти къде си сега?

— Ay, dios mio! — възкликна жената и изля цяла тирада как не иска съпругата му да разбере.

— Cierra la boca! — сгълча я пак продавачът на тютюн и се обърна към Харват: — Както ти казах, не знам как да се свържа с него. Но познавам един човек, който може да му предаде съобщение.

Харват свали пистолета.

— Има ли някой от вас кола?

Мъжът погледна първо възлюбената си, после Харват и кимна.

— Добре — отвърна Харват. — Облечете се. Ще се поразходим.

8

Харват паркира край тясното шосе в околностите на Билбао и разреши на спътниците си да слязат от колата. Опитаха ли се да избягат, нямаше да стигнат далеч. Харват взе ключовете за автомобила и ги прибра в джоба си.

Продавачът на тютюн отново запали цигара, а любовницата му постели одеяло на тревата. Преди да тръгнат, Харват й предложи да вземе нещо за ядене. Хората, които очакваха, едва ли щяха да се разбързат за срещата.

Гощавката беше скромна — разбираемо, предвид обстоятелствата, в които бе подготвен пикникът. Жената беше донесла хляб, сирене, няколко ябълки, наденички и пластмасова бутилка с домашно вино, което той отказа.

Нямаше представа какво й беше обяснил продавачът на тютюн, но жената вече не изглеждаше разтревожена и дори се усмихна на Харват. Той обаче не беше в настроение и не откликна.

Мислеше за Райли и за това, което се бе случило. Следваше съвестно плана, но той бе влудяващо бавен. Трябваше да се свърже с Карлтън. Старецът веднага щеше да подготви следващия им ход и да направи и невъзможното, за да стигне до дъното на нападението. Сглобеше ли парченцата на пъзела, щеше да даде зелена светлина на Харват да отмъсти.

Дотогава обаче щеше да изтече много време и той се опита да мисли за друго. За нещастие образът на Райли Търнър продължаваше да го преследва. Замислен, не забеляза колата в далечината.

— Виж! — възкликна продавачът, сочейки автомобила.

Харват го разпозна веднага и се запита кой ли стои зад волана. Не се наложи дълго да се чуди.

Когато черното пежо спря до тях, той видя двамата баски сепаратисти, с които се бе срещнал през лятото — едри мъже с дебели вратове. Единият беше с ниско чело и рунтави вежди. Тънък белег прорязваше дясната буза на втория.

Миналото лято мъжете бяха изпратени да се погрижат Харват да отиде невредим за срещата, дълбоко в територията на ЕТА. Предвиждаше се да останат невидими, но той ги забеляза на петнайсет километра от Билбао. Причака ги край отклонение на аутобана и им нареди да свият по един черен път. Овърза ги, затвори ги в багажника на черното пежо и продължи към мястото на срещата.

В селцето Езкутато ги развързаха и ги пуснаха да излязат, и Харват не ги видя повече. Съдейки по израженията им, не бяха доволни, че пътищата им се пресичат отново. Беше му все едно. Те щяха да му послужат само като пропуск до мястото, където искаше да отиде.

Извади ключовете от джоба си и ги подхвърли на продавача на тютюн. Тръгна към пежото и попита мъжа с белега:

— Отзад ли да седна? Или в багажника?

Двамата не говореха английски, но разбраха обидния намек. Нямаха друг избор, освен да го преглътнат, защото им бяха заповядали да доведат Харват.

Другият мъж, който шофираше, се втренчи през стъклото и изръмжа нещо в отговор. Харват реши, че му предоставя избор, и се настани на задната седалка, оставяйки раницата до себе си.

Затвори вратата, облегна се удобно и каза:

— Да потегляме, ако сте готови, дами.

Пътят през планините беше по-дълъг, отколкото помнеше. Беше и много красив. Приличаше на Швейцария. Само дето тук имаше каменни къщи с червени тухлени покриви вместо алпийски хижи.

Минаваха край волски талиги и ливади, по които пасяха стада овце. Понякога Харват зърваше по някой набит, буен пиренейски кон.

Подминаха градове и села и накрая стигнаха Езкутато. Харват помнеше ниските сгради и високата островърха камбанария на катедралата, неподвластна на времето. Селцето остана зад гърбовете им, сякаш миг след като излязоха от него.

По пътя след него Харват беше минавал само веднъж, и то в пълен мрак. Сам едва ли щеше да успее да се ориентира.

Пътят ту се издигаше, ту се спускаше по стръмни спирали, изкачвайки се все по-високо в планината. Ушите на Харват заглъхнаха.

Навлизаха все по-надълбоко в планинските дебри и накрая стигнаха тесен, покрит с чакъл път между високи скатове. Ако Харват шофираше, сигурно щеше да пропусне отбивката. Поеха между скалите и след около двеста метра спряха пред порта. Зад нея имаше пасбище, пълно с добитък, охраняван от няколко овчарски кучета. Две от тях дотичаха до оградата и се разлаяха.

Двама едри мъже излязоха иззад каменните зъбери и приближиха колата. И двамата бяха въоръжени с пушки, които италианците наричат лупари. Харват не знаеше как баските назовават традиционната двуцевка със заоблен като на револвер дървен приклад. Пушките бяха със скъсени цеви, за да се крият по-лесно и да се борави по-сръчно с тях в горите и при близък бой. Те разпръскваха сачми в широк обхват — особено гибелно свойство при близка стрелба.

Един от лостовите поговори с придружителите му, а другият сгълча кучетата и отвори портата, за да пропусне колата. Пежото пое напред и Харват видя дървената караулка с газова печка, пълна с въоръжени до зъби мъже. Всички носеха еднакви непромокаеми якета и традиционните барети на баските.

Двамата мъже с Харват бяха братовчед и зет на местния командир на ЕТА, в чието ранчо се намираха. Той обаче не беше дошъл да се срещне с командира. Търсеше друг човек, не по-малко уважаван от него.

Шофьорът паркира пред конюшните, изръмжа отново нещо неразбираемо и посочи с брадичка към стълбите. Харват знаеше ритуала.

Излезе от колата, кимна на двамата мъже и проследи с поглед как се отдалечават към портата.

Постоя малко, оглеждайки околността. Слънцето се спускаше ниско над хоризонта и температурата, и без друго ниска на тази височина, спадаше. Нощта щеше да е много студена.

Изкачи стълбите и отвори вратата на малкия апартамент над конюшните. На печката намери същото традиционно ястие, което му бяха поднесли миналия път — боб с шунка. Върху старата дървена маса в средата на кухнята имаше нащърбена стъклена чаша и половин бутилка вино.

Миналото лято беше останал в апартамента само четири часа, но познатата обстановка му помогна да се поотпусне. Нищо не го заплашваше. Засега.

Сложи раницата на Райли върху плота, взе бутилката и си наля вино. Следващият му ход щеше да е извънредно опасен. Преди да отпие, се помоли мълчаливо мъжът, при когото е дошъл, да не го разочарова.

9

Тексас

На пръсти се брояха хората, за които Никълъс бе готов да рискува живота си, но Каролайн Ромеро бе една от тях.

Това не означаваше обаче, че се е втурнал да й помага, загърбвайки предпазливостта. Беше взел предпазни мерки. Първата и главната бе да избере щабквартира.

Ранчото „Трите възвишения“ се простираше на над двайсет хиляди акра и принадлежеше на богато тексаско семейство, оглавявано от Питър Найт. От животновъдство и въздухоплаване до рудодобив и биотехнологии, бизнес интересите на Найт надскачаха политическите граници и през годините Никълъс му бе съдействал за десетки сделки.

Ранчото беше основното място за отдих на семейството, поддържано целогодишно от щатен персонал. Освен че се грижеше за фамилията, когато беше тук, персоналът обслужваше и гостите й. Преди да се появи Никълъс, никой от служителите на господин Найт не знаеше какво да очаква. Господин Найт просто се беше обадил да им съобщи, че ще ги посети виден гост, който ще остане за неопределено време. Предупреди ги да изпълняват стриктно желанията му.

Първата молба на Никълъс го очакваше пред къщата за гости на другия ден — черен „Юкон Денали“, доставен от лизингова компания в Браунсвил, осигуряваща автомобили за инвалиди. Колата функционираше като всяка друга, но шофьорът управляваше педалите за газта и спирачката ръчно. По указание на Никълъс персоналът беше поставил тъмни стъкла и бе отстранил задните седалки, за да има достатъчно място за кучетата.

Той се качи на предната седалка, въоръжен с комплект инструменти, свали капака на таблото и сряза жиците, свързващи мобилния телефон и навигационната система на автомобила. После претърси целия автомобил, да се увери, че няма други устройства за комуникация и проследяване. Задачата беше трудоемка и се наложи да се провре под купето и да използва стол, за да огледа двигателя, но не искаше никой да узнава маршрута му.

Щом приключи проверката, Никълъс натовари кучетата вътре и с помощта на подвижна седалка, която специално си беше донесъл, подкара колата на пробна обиколка, за да се запознае с ранчото.

Семейство Найт го бяха населили с всякакви видове диви и екзотични животни. Ако не беше будувал по време на полета дотук, Никълъс щеше да си помисли, че са го приземили в африкански резерват. По пътя видя антилопи гну, адакс, орикс, куду и импала, водни бикове, зебри и газели. Кучетата, подали глави през отворените прозорци, също ги наблюдаваха.

Убеден, че ще успее да управлява автомобила и по нормални пътища, Никълъс реши да се върне в къщата за гости.

На стълбите седеше управителката на ранчото — привлекателна жена на около четирийсет, на име Маги Роуз, която му помаха дружелюбно.

Той паркира колата и изключи двигателя, слезе и с дистанционното отвори задния капак, за да пусне кучетата.

— Как работи колата? — попита Маги.

— Добре, благодаря — отвърна й.

Управителката на ранчото излъчваше ведрост, която му допадаше. Видеха ли го, хората често се стъписваха, но когато снощи го посрещна на частната писта, за да го доведе в имението, тя се отнесе с него като с най-обикновен гост. Държанието й беше професионално, с лек тексаски чар.

— Видях, че не си тук, и си позволих да внеса вътре покупките, които поръча. Надявам се, че нямаш нищо против.

Имаше нещо против. Стана му неприятно, че някой е влизал в къщата в негово отсъствие. Но стореното — сторено. Той беше гост и беше сигурен, че постъпката й е продиктувана само от любезност.

— Благодаря — отвърна.

— Няма защо — каза Маги и се усмихна на Аргос и Драко. — Снощи проведох кратко проучване за кучетата ти. Те са от удивителна порода.

Никълъс се усмихна.

— Не бих ги сменил с друга.

— Обзалагам се, че е много скъпо да ги изхранваш.

— Животни като тях са безценни.

— Може ли? — попита Маги и пристъпи към тях.

Никълъс кимна и тя протегна длан към кучетата да я подушат и после ги погали по главите.

— Ще си намалиш наполовина разходите за храна, ако ги даваш под наем за езда на детски партита.

Той се усмихна отново.

Жената отстъпи назад.

— Ако ти потрябва още нещо, позвъни ми. Номерът ми е записан до телефона в кухнята.

— Непременно — отвърна той.

Проследи я с поглед как се качва в колата си. Натисна клаксона, помаха му с усмивка и потегли. Никълъс й помаха в отговор.

Щом изчезна от погледа му, той изкачи стълбите с кучетата и влезе в къщата за гости. Кучетата бяха гладни, но първо искаше да провери оборудването си. Нямаше основание да подозира Маги, но нямаше причина и да й се доверява. Беше приятна жена, но през годините не една привлекателна жена се бе опитвала да забие нож в гърба му.

Отиде в главната спалня и прегледа багажа си. Всички куфари бяха заключени и изглеждаха непокътнати.

Той разопакова два, извади сателитната си антена и включи лаптопа. Докато чакаше машините да установят връзка, нахрани и напои кучетата. Когато приключи, беше готов да поработи онлайн.

Седна до масата в дневната и влезе в сайта, който Каролайн Ромеро използваше. Беше й оставил съобщение, че е пристигнал в Тексас. Отговорът го очакваше: „Тази вечер. 20:00. Каса де Палмас. Макалън. Закрит паркинг. Последен етаж. Благодаря за помощта.“

Предишният зов за помощ на Каролайн съдържаше съкровена информация, неща, които само те двамата знаеха, и той не се усъмни, че посланието е от нея и наистина я грози беда.

Прииска му се да я спаси незабавно, да я отведе на сигурно място, но трябваше да внимава. Не биваше да й казва за ранчото и къде е отседнал. Поне засега. Много време беше изтекло, откакто се срещнаха за последен път. Нищо чудно всичко да се е променило. Освен това имаше чувството, че нещо не е наред. Да се видят на обществено място беше по-добър вариант.

Допадаше му идеята да се срещнат на място, където няма да се налага да излиза от колата. Почувства се по-уверен, че пътуването до Макалън ще мине благополучие.

Проучи набързо „Каса де Палмас“. Научи, че е тризвезден хотел в центъра на града. Разгледа внимателно сателитната снимка на сградата и околността. Щом се запозна с разположението, започна да планира маршрути до и от хотела, както и вероятни места за засада. Не приемаше нищо за чиста монета.

10

Макалън, Тексас се намираше само на девет километра от американско-мексиканската граница, в опасна близост с гангстерския мексикански град Рейноса. Никълъс беше извършвал и кражби, и продажби на информация на най-жестоките мексикански престъпни групировки. Представяше си милиони сценарии, всичките злополучни. Беше взел мерки, в случай че срещата в „Каса де Палмас“ се окаже клопка, за да го примамят отвъд границата, където го очаква злощастен край.

Заради размерите му дори оръжия, предвидени за деца, обикновено бяха прекалено големи и тежки за него, а и стреляха с малокалибрени куршуми, които нямаха достатъчно ударна сила. За да поправи тази несправедливост, Никълъс си беше поръчал снаряжение от най-добрите майстори на оръжие и инженери в света.

Любимият му пистолет беше 45-калибров с миниатюрен приклад и източена цев, за да се намали откатът на оръжието. Въпреки находчивия дизайн той контролираше трудно пистолета и с мъка успяваше да се прицели втори път в мишената. Независимо от това оръжието беше невероятно — мощно и същевременно точно.

Понеже Никълъс никога не се разделяше и с някои други приспособления, да натовари колата му отне доста време. Ако не успееше да се върне в ранчото, ако се наложеше да бяга или ако се случеха милион неприятности, искаше да е готов. От най-крехка възраст беше научил, че няма кой да се погрижи за него и той е длъжен да се грижи за себе си. За да оцелее, трябваше да обмисля всичко и да бъде възможно най-подготвен. Проблемът обаче бе, че никой не може да е подготвен за всичко.

Никълъс обаче не беше дошъл чак дотук, за да позволи съмненията да ги парализират. Беше дошъл да върне услуга.

Щом натовари цялото си оборудване, той остави кучетата да потичат няколко минути и им нареди да влязат в колата. Затвори задния капак и се качи отпред.

Белоопашат сокол се рееше в небето, когато той прекоси ранчото с колата и се насочи по шосето на юг към Макалън.

Охранителният екип на Найт нямаше да му откаже помощ, но Никълъс реши да не се възползва от услугите му. Въпросът беше личен. Винаги се стараеше да не въвлича странични хора в делата си. Колкото по-малко хора знаеха, толкова по-добре.

Каролайн не го беше помолила изрично да дойде сам, но съобщението й звучеше недвусмислено. Тя беше в беда и не искаше друг да разбира, че се е свързала с него. Разбираше я. Все пак имаше кучетата си и няколко скрити коза за всеки случай.

Докато караше, го налегнаха противоречиви чувства. Тревога, естествено. Винаги я усещаше, когато напускаше познатите територии. И вълнение. Отдавна не беше виждал Каролайн. Тя беше не само изключително умна, но и красива, и както преди онази хакерска конференция преди години, той се преоблича няколко пъти, докато реши какво да сложи за срещата.

Знаеше, че усилията му са нелепи. Връзката им никога не прерасна в нещо повече от приятелство, но все пак тя значеше много за него и той искаше да изглежда добре. Обзет от внезапен порив, дори си обръсна брадата с надеждата, че с нея ще свали и няколко години от лицето си. Каква ирония, че душа, сполетяна от толкова окаяна участ и получила толкова жестоки удари от живота, продължава да таи надежди! Тревогите му трогваха до сълзи най-близките му.

Никълъс обаче не беше наивник. Знаеше как го възприема светът. Разбираше, че романтични афери не са му отредени. И постепенно започна да се примирява, че ще прекара живота си сам. Това го подтикна да цени още повече малцината приятели, които имаше. Изигра и съществена роля в решението да откликне на молбата за помощ на Каролайн.

Мислите му се върнаха към предстоящата задача, когато макалънските предградия смениха пасторалните пейзажи на Южен Тексас.

Столетният Макалън беше един от най-бързо развиващите се градове в САЩ. Разцветът му се дължеше до голяма степен на Северноамериканското споразумение за свободна търговия и на икономическата спогодба „Макиладора“, позволяваща на мексиканските заводи да внасят суровини без такси и да изнасят произведените продукти обратно в САЩ. Макалън беше преуспяващ град, обслужващ интересите и на американци, и на мексиканци. Благодарение на международната търговия и здравеопазването, както и на трафика на наркотици и хора, мнозина в долината на Рио Гранде трупаха внушителни състояния.

И на всеки преуспял бизнесмен в пограничните южнотексаски градове се падаха по хиляда, готови на всичко, за да забогатеят. Точно за тази категория хора Никълъс си отваряше очите, докато се движеше по улиците на Макалън.

Една от най-често срещаните схеми за бързо забогатяване в Мексико бяха похищенията и заразата вече бе плъзнала в южните американски щати. Отвличането на жертви за откуп беше изключително доходоносно начинание, но сега на мода бяха така наречените „експресни“ похищения. Експресните похищения бяха разновидност на уличните обири. Похитителите първо изпразваха портфейла на жертвата, после я принуждаваха да изтегли от банкомат максималната сума, разрешена от банката. След това или освобождаваха жертвата, или я задържаха до другия ден за още едно теглене. Никълъс не искаше да попада в лапите на изобретателните похитители.

Щом движението се забавеше или се наложеше да изчака на кръстовище, той гледаше да спре така, че да вижда задните гуми на колата пред него. Така си осигуряваше достатъчно разстояние да заобиколи колата, ако понечат да го блъснат.

Знаеше, че крадците на автомобили организират леки „инциденти“, за да отмъкват скъпи коли направо от улицата, и следеше зорко движението не само отпред, но и отстрани, и до юкона.

Край южната главна улица се редяха старомодни улични лампи и едноетажни магазини, построени сякаш през петдесетте, с табели на испански и английски. Под ъгъл до тесните бетонни тротоари бяха паркирани пикапи, миниванове и евтини американски седани, редом с лъскави беемвета, поршета и мерцедеси. Контрастът се набиваше на очи.

Да преминеш от южната главна улица на северната означаваше буквално да смениш платното. Вместо едноетажни магазини от двете страни на северната главна улица се възправяха великолепни палми. Имаше малък зелен площад, наречен „Арчър Парк“, а от другата му страна се намираше хотел „Каса де Палмас“.

Никълъс подкара бавно край хотела, оглеждайки внимателно всичко, включително съседния паркинг.

Устройството върху облегалката за ръце до него избръмча и на екрана му се изписа „Безжичната интернет връзка на «Каса де Палмас»“. Никълъс се усмихна и продължи напред, запознавайки се с квартала и различните маршрути за отстъпление.

След половин час сви в обществения паркинг на Макалън и откри място с изглед към Арчър Парк и „Каса де Палма“. Време беше да се залови с това, което умее най-добре.

11

„Каса де Палмас“ беше построена в мисионерски стил — с арки, имитация на часовникова кула, испански покрив с червени тухли и кремава фасада със снежнобели корнизи. Оригиналната сграда датираше от началото на двайсети век и според Никълъс охраната й беше от същата ера.

Използвайки безжичния интернет на хотела, той проникна през защитните стени на системата му за няколко минути и се почувства пълновластен господар на всичко в него.

Премина към следващата фаза на разузнавателната си мисия, проверявайки списъка с гости на хотела. Потърси Каролайн Ромеро, но не откри името й. Провери разплащанията с кредитни карти в ресторанта и бара на хотела и също остана с празни ръце. Претършува компютъра на рецепцията и също не намери нищо. Каролайн явно не беше оставила електронни „отпечатъци“ в „Каса де Палмас“. Това не го изненада.

После насочи вниманието си към елементарната система за видеонаблюдение на хотела. Наля си малка чаша еспресо от термоса, който си носеше, отпи глътка и разгледа записите.

Всички камери бяха поставени точно там, където очакваше — във фоайето, на товарната рампа, на всички етажи в гаража и прочее. Всички записи се прожектираха върху екраните на два евтини видеорекордера в офиса на охраната. Доколкото разбра, пазеха записите една седмица и после ги изчистваха, вероятно след като ги запишат на постоянен носител — диск или някакво друго подвижно запаметяващо устройство. Нямаше значение. Една седмица му беше напълно достатъчна.

Известно време наблюдава екраните в реално време, а после се включи в архива на видеорекордерите и разгледа записите от същия ден. До срещата с Каролайн имаше много време, не беше необходимо да бърза. Търсеше нещо необичайно; нещо, което да му подскаже, че са му заложили капан.

Когато разгледа всичко записано от днешния ден, се върна на вчерашния и особено зорко проследи кой идва в хотела и кой си отива. Някои гости привлякоха вниманието му — предимно охранители, придружаващи богати дами, дошли да обядват с приятелките си — но нищо не го разтревожи. Поолекна му.

За да се подсигури, Никълъс разгледа заснетото и отпреди два дни. Доволен от видяното, премина към следващата фаза.

Вече всеки бизнес работеше с компютри и „Каса де Палмас“ беше типичен пример за това. Никълъс локализира компютъра на мениджъра на личния състав и разбра кой охранител ще бъде дежурен вечерта и кога за последно не е бил на смяна. Така успя да избере видеозапис от гаража, който да му послужи за уловка.

Изолира част от паметта на видеорекордера и копира записа отпреди две вечери. Оставаше му само да изтрие датата и да се увери, че когато подмяната сработи, всичко ще е синхронизирано. Нямаше да е уместно охранителят да дежури нощем, а фалшивият запис от гаража да го показва на дневна светлина.

Задачата беше досадна, но лесна. Скоро Никълъс си изгради виртуална мантия-невидимка, която да скрие гаража. Охранителят в офиса на хотела щеше да наблюдава запис отпреди две нощи, а Никълъс щеше да следи реалните записи от камерите в гаража. Седнал в автомобила си на последния етаж, щеше да вижда кой влиза и кой излиза от гаража и същевременно да разполага с достъп до всички други хотелски камери. Това му осигуряваше жизненоважно предимство.

Провери колко е часът и огледа новодошлите в хотела. Автобусът на „Каса де Палмас“ беше стоварил поредните гости, вероятно от летището, а няколко скъпи коли бяха докарали група привлекателни, изискано облечени жени. Те очевидно се познаваха и се бяха насочили към бара.

Наблюдавайки как върволица тъмнокоси латиноамериканки влизат в хотела, Никълъс осъзна, че всъщност няма представа какво търси. Дали Каролайн изглеждаше точно като последния път, когато я видя, или съвсем различно? Жените променяха с удивителна лекота външността си. Възможно бе сега да е блондинка или да е точно копие на жените, които бе проследил да влизат в хотела през последния половин час.

Когато завладя хотелската система за наблюдение, се почувства всесилен, но сега, осъзнал, че е в неведение какво търси, се разтревожи отново.

Размисли дали да не си налее още една чаша еспресо, но се отказа. И без друго беше достатъчно напрегнат. Нареди си да се съсредоточи и продължи да оглежда лицата, подвизаващи се в „Каса де Палмас“. Никое не приличаше на Каролайн Ромеро. Ако Каролайн беше тук, щеше да я разпознае.

Наблюдава записите още четирийсет и пет минути, докато стана време да заеме позиция. Извади пистолета си от жабката, остави го в скута си и го покри със сакото. Часът бе ударил.

Излезе от паркинга на заден ход и насочи колата към улицата. Преди да се включи в движението, изпрати фалшивия запис на мониторите в офиса на охраната. За миг екраните се покриха със снежинки и после картината се проясни. Ако охранителят не попълваше документи и не пишеше съобщения на мобилния си телефон, а наблюдаваше мониторите, щеше да си го обясни с токов удар. Стига да не забележеше, че пиколата, поемащи колите пред хотела, не вкарват същите коли в гаража, всичко щеше да е наред.

Никълъс не се страхуваше от охранителя. Заливаше го достатъчно видеоматериал и едва ли щеше да се задълбочава в несъответствията между отделните записи. Освен това в служебното му досие бе отбелязано, че е двайсет и осем годишен ерген. Пред входа на хотела непрекъснато паркираха ниски спортни коли, от които слизаха красиви жени в минирокли — беше очевидно накъде ще е насочено вниманието му.

След кратка обходна маневра, за да се увери, че не го следят, Никълъс сви край „Каса де Палмас“ и влезе в гаража.

Оглеждаше се за подозрителни автомобили като товарни камиони и големи ванове с тъмни стъкла. Докато се движеше към третия етаж, не забеляза нищо необичайно.

Обиколи бавно най-горната платформа, за да огледа другите коли, намери място в центъра и паркира. Слънцето беше залязло преди час. Лампи върху високи стълбове хвърляха бледи отблясъци върху остъкления покрив на гаража.

В огледалото за обратно виждане се отразяваше пешеходната зона, отвеждаща към хотела. Докато Никълъс я наблюдаваше, компютърът му изжужа.

Погледна към екрана и към прозорците, които беше оставил отворени. Каролайн му беше изпратила съобщение: „Идвам“.

Никълъс се озърна. В някоя от колите ли беше? Или в хотела? Не знаеше.

Понеже не се отвори нито една врата, предположи, че Каролайн ще дойде от хотела. Активира отново записите от камерите в хотела и започна да я търси.

На приземния етаж, близо до бара, една жена чакаше асансьора. Тя ли беше? Не стоеше с лице към камерата. Главата й беше сведена; гледаше телефона си. Беше горе-долу със същия ръст, но така изглеждаха половината жени, влезли привечер в хотела. Вратите на асансьора се отвориха, тя влезе вътре и изчезна.

След по-малко от минута асансьорът пристигна на третия етаж и жената излезе. Отново не успя да види лицето й. Явно знаеше къде се намират камерите. Сърцето на Никълъс затуптя по-бързо, но не от вълнение, че ще види Каролайн Ромеро. Измъчваше го лошо предчувствие.

Въпреки всичко си наложи да се успокои. Каролайн беше изключително интелигентна жена. Щом я грозеше такава опасност, че да го помоли за помощ, сигурно не желаеше да показва лицето си на охранителните камери. На Никълъс му се искаше да повярва в способностите й, но го обземаха съмнения. Инстинктивно посегна надолу и стисна пистолета си. Кучетата усетиха безпокойството на стопанина си, залепиха муцуни в прозорците и се втренчиха навън, мъчейки се да разберат какво става.

Ненадейно в пешеходната зона се появи жена. Спря, когато стигна паркинга, и се заозърта, несигурна накъде да тръгне.

Никълъс пое дълбоко дъх и присветна с фаровете. Жената закрачи напред.

Беше облечена като другите жени, които бе видял да влизат в хотела — с обувки с високи токчета и къса тясна рокля. На лявото й рамо висеше малка чантичка. Телефонът го нямаше и ръцете й изглеждаха празни. Очите му се насочиха към лицето й. Отново не успя да го види, защото жената вървеше с приведена глава. За да заблуди камерите? Или да заблуди Никълъс?

Жената наближаваше колата му и той изпадна в паника. В главата му завиха предупредителни сирени. Всичко у него крещеше, че опасността наближава. „Включи двигателя, потегляй и не се обръщай назад“ — пришпорваха го гласовете. Но той не им обръщаше внимание. Аргос и Драко започнаха да ръмжат.

Времето за отстъпление беше отминало. Жената застана толкова близо, че можеше да докосне автомобила. В същия момент той я изгуби от поглед.

Кучетата се втурнаха с лай към задното стъкло. Проточил тънкия си врат, Никълъс се озърна наляво и надясно. Беше клопка. Трябваше да се досети.

Включи двигателя и понечи да потегли, но пред стъклото от страната на пътника се появи лице. Никълъс несъзнателно вдигна пистолета, готов за стрелба.

Прицели се в челото на жената. Преди да натисне спусъка обаче, насочи рязко цевта наляво.

Кучетата лаеха толкова оглушително, че Никълъс не чуваше мислите си. Напираха да скочат на предната седалка и да нападнат жената отвън. Той им извика да млъкнат.

За пръв път виждаше тази жена. Тя не беше Каролайн, но някак си му се струваше позната.

Жената се опита да отвори вратата. Беше заключена. Тя се взря отново в Никълъс.

— Носела кожени панталони — каза му през стъклото. — И била с къса черна коса.

Преди да осъзнае чутото, жената бръкна в чантичката си. Никълъс насочи оръжието към нея, отново готов да стреля.

Но тя не извади пистолет, а стара снимка. Долепи я до стъклото. Сега той разбра защо жената му изглежда позната.

Свали пистолета, пресегна се назад и с лявата си ръка отключи вратата.

Щом видя бутона да изскача нагоре, жената отвори вратата и седна вътре.

— Ще ти обясня всичко — каза, преди Никълъс да успее да проговори, — но трябва да тръгваме. Веднага!

12

Страната на баските, Пиренеите

Испания

Сряда

Слънцето тъкмо изгряваше, когато някой почука на вратата.

— Отворено е — каза Харват, застанал пред печката. Не се обърна. Знаеше кой е.

Баск на около четирийсет години влезе тихо вътре и затвори вратата.

— На масата има кафе.

Мъжът дръпна стол. Седна, извади пакет цигари от джоба си и запали.

— Явно идвам тъкмо навреме.

Имаше тъмна коса и гладко избръснато лице. Спокойното му изражение не съответстваше на изправените му като на военен рамене и на кафявите очи, които изглеждаха прекалено бдителни за човек с неговата професия.

— Чух, че кучетата лаят по коня ти — отвърна Харват и дойде до масата, понесъл тиган и шпатула. — Надявам се, че обичаш яйца, отче.

Свещеникът дръпна силно от цигарата и задържа дима, преди да го издуха и да кимне.

Харват сервира храната, сложи тигана в мивката и седна до масата срещу госта. Накани се да бодне от яйцата, но свещеникът го прикова с поглед. Той остави вилицата и зачака.

Падре Пейо остави цигарата на ръба на масата, сведе глава и произнесе традиционната молитва. Накрая се прекръсти и вдигна очи.

— Сигурно трябва да кажа, че съм изненадан да те видя, но навярно точно това си целял.

— Търсех убежище.

Свещеникът си взе цигарата и махна с нея.

— Има, предполагам, по-лоши места от ранчото на командир на ЕТА. Но човек с твоите възможности разполага и с далеч по-добър избор.

Харват си взе от бърканите яйца и кимна.

— Трябваше ми място, с което да не могат да ме свържат лесно.

Свещеникът размисли, преди да отговори:

— Какво се случи?

— Не искам да обсъждам подробности.

— Добре, да обсъдим общата картина.

Харват замълча, замислен какво знае за събеседника си. Отец Пейо не беше станал веднага свещеник. Всъщност предисторията му беше твърде необичайна за човек, посветил живота си на Бог.

Пейо и родителите му напуснали страната на баските и заминали за Мадрид, когато постъпил в гимназията. Мнозина от семейството били замесени в сепаратисткото движение и родителите му се тревожели да не би той и по-големият му брат да се забъркат с ЕТА. Тревогата им била основателна.

По-малко от година след като завършил гимназия, братът на Пейо се върнал в страната на баските и се включил в движението. Три месеца по-късно загинал в престрелка с полицията. Пейо обаче тръгнал по друг път.

Преминал задължителната военна служба и се оказал много способен в областта на военното разузнаване. Останал при военните, докато завърши колеж, а после постъпил в Националната разузнавателна служба на Испания. Там се запознал със съпругата си.

Двамата се обичали страстно; обичали и работата си. Мислели да работят още пет години в разузнаването и след това да се прехвърлят на по-безопасна служба, за да си родят деца. Шест месеца ги делели от целта, когато в студеното мартенско утро на две хиляди и четвърта Алисия се качила в препълнения влак за Мадрид.

В 7:38, точно когато влакът потеглил от гарата, самоделно експлозивно устройство, поставено от ислямски терористи, избухнало и я убило на място.

Атентатът бил част от серия координирани взривове и се превърнал в испанския единайсети септември. Цялата нация била в шок. Пейо бил потресен. Като разузнавач, експерт по ислямски екстремизъм, той се чувствал виновен, че е предал съпругата си и държавата си, защото не успял да предотврати атентата. Болезненото чувство за неизпълнен дълг го запратило в мрачна емоционална бездна.

Настоял да го включат в разследването, но началниците му отказали и го принудили да си вземе отпуск, за да се възстанови от загубата. Три дни по-късно той изчезнал.

Колегите, отбили се в къщата му да видят как е, предположили, че се е върнал в страната на баските, за да се отдалечи от Мадрид, където е загинала съпругата му. Нямали представа колко грешна е догадката им.

През следващите трийсет и шест часа Пейо проследил и подложил на жесток разпит няколко ислямски терористи, възпрепятствайки държавното разследване. По каквато и следа да тръгнели властите — независимо колко прясна била — в крайна сметка откривали, че някой ги е изпреварил. Този някой бил Пейо.

Най-сетне той заловил двама ключови членове на терористичната група, планирала и осъществила атентатите. Изтезавал ги три дни в изоставена сграда и накрая ги екзекутирал. Този момент белязал началото на личното му падение.

Изтеглил всичките си спестявания от банката, напуснал Мадрид и заминал за малкия испански остров Кабрера. Там започнал да пие. И когато алкохолът не притъпил болката му, преминал на хероин и пред него се разтворил нов кръг на ада. Пристрастил се. Парите му свършили и направил опит да се самоубие.

Вече бил мъртъв емоционално и щял да умре и физически, но местният свещеник го открил. Свещеникът на малкия остров бил грубоват, но състрадателен човек и успял да измъкне Пейо от лапите на смъртта. „Бог има други планове за теб“ — казал му и когато дошло време Пейо да реши дали да се върне в Мадрид и да сглоби отново парченцата от съсипания си живот, Бог му проговорил и той научил какви са плановете му.

Малко след като се запознали, Пейо доверил на Харват, че не съжалява толкова за стореното — за жестоките разпити, за изтезанията, за екзекуциите на заловените терористи. Обяснил му, че се е покаял и в крайна сметка Бог ще го съди. Споделил, че си е простил дори за това, че не е успял да предотврати атентата, отнел живота на съпругата му. Най-много съжалявал, че не са си родили деца. Ако имали деца, дори само едно, животът му сигурно щял да се стече по различен начин в онези дни и месеци след смъртта на Алисия.

На Харват не му се вярваше. Всеки мъж, особено човек като Пейо, би постъпил по същия начин. Би преследвал и убил убийците на съпругата си. Той обаче беше разбрал, че често думите на Пейо — свещеник или не — не съответстват на делата му. И макар да умееше да разгадава подбудите на хората, недоумяваше дали свещеникът споделя с него заради общата им кариера, или защото го смята за душа, която се нуждае от спасение.

Свидетелство за противоречивата същност на Пейо бе и човекът, който ги запозна — Никълъс или Трола, както го наричаха всички.

Пейо и Никълъс се срещнали в сиропиталище в Беларус. Никълъс бил един от благодетелите, а свещеникът се грижел за изоставените деца, повечето от които носели клеймото на Чернобил. Докато работели заедно, двамата мъже създали необичайна, но силна връзка.

Тази връзка беше толкова силна, че когато на Никълъс му потрябваше сигурно укритие, той се обръщаше към Пейо, точно както Харват беше направил.

Пейо живееше на два часа и половина път по-навътре в планините, в уединен манастир, посветен на Свети Франсис Хавиер. Командирът на ЕТА му беше приятел от детството и укрепеното му ранчо служеше като базов лагер и като подстъп към манастира.

На Харват му беше трудно да повярва, че с Пейо са се запознали преди по-малко от година благодарение на Никълъс, към когото и двамата бяха дълбоко привързани.

Същият човек беше върнал Пейо към някогашния му живот, макар Харват да подозираше, че свещеникът не се е противил твърде енергично.

Беше участвал в съвместна операция с Пейо и знаеше как работи. Беше добър, с непогрешими инстинкти. Действаше толкова сърцато и вещо, че Харват тайно се питаше дали ще успее да остане свещеник, или Бог има нови планове за него.

Божиите планове обаче не бяха грижа на Харват. Той се нуждаеше от Пейо, а това означаваше, че трябва да му се довери.

Посегна към чашата си с кафе, търсейки точните думи, и започна да разказва на свещеника.

13

Падре Пейо стана от масата само веднъж — да вземе пепелник — и махна на Харват да продължава да говори. Когато приключи, свещеникът издиша облак дим и се облегна назад.

— Съжалявам искрено, че си изгубил колежката си — каза. — Ще се моля за нея, както и за мъжете, които си бил принуден да убиеш.

Представата как Пейо се моли за убийците на Райли не се понрави на Харват, но той си замълча.

— Какво друго да направя за теб — продължи свещеникът, — освен да ти осигуря убежище? Искаш, предполагам, да се свържеш с началниците си?

— Да.

— Предвид обстоятелствата да използваш телефон, още повече оттук, е невъзможно.

— Определено — съгласи се Харват. — Твърде лесно ще проследят обаждането. През компютър обаче мога да използвам заобиколни трасета, за да изглежда, че съм на съвсем друго място. Има ли тук компютър?

— Има. Ще говоря с домакина ти и ще се видим пак.

След двайсет минути Харват седеше в главната къща пред малък лаптоп. След като остави дълга дигитална диря през сървъри в множество държави, той влезе в Скайп. Натисна иконката на Рийд Карлтън от списъка си с контакти и написа съобщение на Стареца, за да го уведоми, че се е укрил и Райли е убита: „На път съм. Спътничката ми не успя да дойде.“

Това беше достатъчно. Карлтън почти не се отделяше от компютъра. Общуваше с хората си или чрез компютъра, или по смартфона. Харват изпрати съобщението и зачака. След четирийсет и пет минути все още чакаше.

Символът на Стареца показваше, че е онлайн, но отговор нямаше. Единственото възможно обяснение беше, че е на важна среща, но предвид часовата разлика предположението не изглеждаше логично. Колкото и да ме му харесваше, нямаше друг избор, освен да продължи да чака.

След час Пейо почука на вратата и попита:

— Всичко наред ли е?

Харват поклати глава.

— Нито дума.

— В САЩ е нощ.

— Не мога да се свържа и с Никълъс, въпреки че е онлайн.

— И аз не успявам да се свържа с него — каза свещеникът.

— Откога?

— От вчера. Изпратих му съобщение, когато разбрах, че ме търсиш.

— По мобилния телефон и в мрежата?

— В мрежата — отвърна Пейо.

Харват погледна отново списъка си с контакти и провери статута на Никълъс. Не беше на линия. Но Никълъс никога не беше на линия. Нещо не беше наред.

Опита да се свърже с агент на име Койн от „Карлтън Груп“. Той беше онлайн, но не отговори. Реши да му се обади по Скайп. Активира повикване и заслуша звъненето, докато накрая се включи гласова поща.

После опита да се свърже с друг агент — Мое. Същият резултат. Набра номерата на цяла дузина агенти, но нито един не му отговори. Нещо определено не беше наред.

Пейо забеляза изражението му.

— Какво има?

— Никой не ми отговаря. Нито по Скайпа, нито на мобилните телефони. Нищо!

— Сигурно има причина.

Харват беше сигурен, че причина има, но единствената, която му хрумваше, изглеждаше толкова невероятна, че дори не искаше да си я помисля. Налагаше се обаче да я вземе под внимание. В неговия бранш съвпадения нямаше. Длъжен бе да предположи, че се е случило нещо много лошо.

— Трябва да се върна.

— В САЩ?

— Да. Веднага. Възможно най-бързо.

— Мислиш ли, че е разумно? — попита Пейо. — Нямаш представа какво те очаква.

Предупреждението му не беше лишено от логика. Ами ако попадне в капан? Ала не можеше да бездейства. Налагаше се да предприеме нещо.

Обмисляше вариантите, когато компютърът изжужа и върху екрана се появи съобщение от Стареца: „Получих съобщението ти. Добре ли си?“

Пейо чу сигнала и забеляза, че изражението на Харват се промени.

— Какво има?

— Старецът ми отговори — обясни Харват, докато пишете: „Добре съм. Никакви поражения.“

Милиони въпроси напираха в ума му, но знаеше, че не бива да ги задава дори по Скайп. Зачака.

Старецът отговори незабавно: „На сигурно място ли си?“

„Да“.

„Добре. Стой там. До ново нареждане.“

Типично за Стареца — да му заповяда да чака, без да му даде друга информация, фактът, че не го попита къде е и не го пренасочи към някое от убежищата на „Карлтън Груп“, беше лош знак. Организацията вероятно беше пострадала тежко.

„Потвърдено“, написа Харват.

„Не се свързвай с друг — добави Стареца, — докато не разбера какво става. С никого.“

Забраната беше логична. Технически погледнато, той вече се беше „свързал“ с няколко души от екипа, но нямаше как да поправи стореното. Реши да не споделя тази информация.

Прииска му се да попита какво знае Стареца за нападението в Париж, но не биваше. Карлтън имаше познати навсякъде и навярно вече се бе свързал с френското разузнаване, фактът, че не спомена никакви подробности, говореше достатъчно красноречиво. Пожелаеше ли Харват да му докладва, щеше да му каже. Междувременно той бе длъжен да изпълнява инструкциите.

„Разбрано“, написа и видя как символът на Стареца посивя, сочейки, че не е на линия.

14

Централата на АТС

Анаполис

Мериленд

— Струваше си да стана от леглото — обяви Крейг Мидълтън и потупа протежето си по рамото. — Браво!

Кърт Шрьодер се постара да не заскърца със зъби. Все едно работеше за Сибила. Шефът му сигурно страдаше от маниакалнодепресивно или биполярно личностно разстройство. Ту се нажежаваше, ту охладняваше. Човек не знаеше какво ще изскочи от шапката следващия път. Най-често обаче изтичаше чиста проба гадост. Мидълтън обичаше да крещи и да хвърля неща. Служителите в АТС го наричаха злобно „Чъкълс, кикотещия се бос“, а извратеният му начин за „поощрение“ описваха като „буря и натиск“. Шрьодер обаче умееше да се справя с него или по-точно да се прави, че не забелязва непрофесионалния му, деспотичен управленски стил.

Асистентите на Мидълтън обикновено не се задържаха повече от година. Шрьодер обаче беше променил традицията. Дори да не искаха да го признаят, двамата сякаш бяха създадени един за друг.

Колегите на Шрьодер се дивяха на способността му да пренебрегва безкрайния порой от обиди и удари под кръста. „Като импрегниран е“, отбелязваха те, но грешаха. Всеки удар улучваше целта, а Шрьодер мълчаливо го регистрираше, но не го забравяше. Предпочиташе да освобождава демоните си далеч от любопитните очи на АТС и Крейг Мидълтън. Знаеше много добре колко безогледно умее да се възползва шефът му от всяко късче информация.

Именно защото разбираше прекрасно Мидълтън, Шрьодер успяваше да работи с него. А да разбира Мидълтън не го затрудняваше никак. Достатъчно беше да си спомни детството, за да открие подобна личност.

Шрьодер беше роден и отрасъл в привилегирован свят, но един следобед му отнеха всичко. Скъпото училище, великолепната къща, колите, бездънните банкови сметки — всичко. Най-тежко преживя обаче загубата на баща си.

По онова време Шрьодер беше на четиринайсет — току-що постъпил в гимназията. Скандалът беше с епични мащаби, а последствията — ужасни. През онази есен валеше непрекъснато и времето сякаш отразяваше непреодолимата мъка, завладяла младата душа на Шрьодер. Журналистите газеха моравата пред дома им в Гринуич, Кънектикът, и стъпкваха в калта семейството му.

До този момент ги уважаваха и им се възхищаваха, дори ги издигаха на пиедестал. Богатството и общественото влияние бяха техният герб. Всичко обаче се оказа лъжа. Медиите назоваваха това, което беше направил баща му, с термин, който никога не беше чувал — „схема на Понци“.

В миг баща му — мъжът, който за него беше кумир и на когото беше кръстен — престана да бъде „магьосник“, „вълшебник“ и „гений“ и се превърна в „лъжец“, „крадец“ и „измамник“. Думите се сипеха като градушка и сърцето на Шрьодер лека-полека се вледеняваше.

Той обичаше баща си и макар да беше малко момче, искаше да го защити. Отказваше да повярва на всички, които го хулеха. Та те говореха за баща му! Баща му беше добър човек, оклеветен от омразни насилници.

Молеше го за обяснение, жадувайки да чуе, че всичко ще се оправи, но баща му мълчеше. Не след дълго се случи нещо кошмарно, нещо невъобразимо.

Докато чакаше под домашен арест началото на съдебния процес, бащата на Шрьодер са самоуби. Студът, вледенил сърцето му, сега го смрази напълно. От този момент животът му се превърна в мрачна спирала, спускаща се стръмно надолу.

Отнеха им всичко — банковите сметки, къщата, колата. С тях си отиде и положението им в обществото. Непоносим срам зае мястото на някогашната им гордост.

Майка му, и без друго нещастна жена, бореща се с депресията и с много лични проблеми, давеше останките от здравия си разум във водка и хапчета, докато светът им рухваше безвъзвратно.

И преди беше властна, но сега стана истински тиранин. Двамата напуснаха охолния дом в Гринуич и се преместиха в окаян едностаен апартамент в Хартфорд, където тя продължи да пропива оскъдните спестявания, които бе успяла да скрие от властите.

Не след дълго заживяха на социални помощи. Малцината приятели, които не бяха изоставили Шрьодер по време на скандала, се отвърнаха от него. Никой не му идваше на гости. Сякаш напускайки шикозния квартал, беше спрял да съществува.

В общинското училище, където го записа майка му, властваше законът на джунглата. Понеже пресата продължаваше да пише за самоубийството на баща му и хората, чийто живот беше съсипал, учениците скоро събраха две и две, разбраха кой е и започнаха да го тормозят безмилостно.

Наричаха го „клетото обедняло богаташче“ и сипеха обиди по адрес на покойния му баща. Заекването, което Шрьодер бе преодолял с цената на много усилия, се завърна отново и ожесточи още повече насилниците. Скоро психическият тормоз се превърна във физически. Биеха го почти ежедневно след училище. Когато счупиха челюстта му на три места и разкъсаха ухото му, Шрьодер престана да ходи на училище.

Намери си работа като разносвач на тайландска храна. Майка му или не забеляза, или й беше все едно, че не ходи на училище. Когато социалните работници се поинтересуваха каква е причината, тя ги посъветва без заобикалки „да вървят на майната си“ и им обясни, че е нейно право да образова сина си вкъщи. Доставяше й удоволствие да обижда всеки, изпречил се на пътя й.

С перверзна наслада упражняваше правата си и се опияняваше от илюзорното усещане за власт над държавните служители, благодарение на които плащаше наема, покупките и сметките си. Пет пари не даваше какво мислят за нея.

Пет пари не даваше и дали синът й ще се образова. Той не я интересуваше.

Шрьодер не възразяваше. Хората го отвращаваха и когато не беше на работа, предпочиташе да е сам.

Потапяше се в света на книгите. Четеше страстно, докато майка му лежеше в несвяст на канапето след поредната пиянска нощ.

Понеже съсипаният му живот не се подобряваше, спря да тъгува за баща си и започна да го вини. Винеше и пародията на майка, с която съжителстваше. Замина веднага, щом успя да спести достатъчно пари.

Тиранията на майка му бе станала непоносима. Алкохолът беше размътил разума й, унищожавайки и последната капчица майчински инстинкт у нея. Шрьодер залепи лаконична бележка върху полупразна бутилка с водка: „Майната ти“. Знаеше, че ще я види.

През следващите две години четеше ежедневно хартфордските вестници, докато не откри некролога й. След това престана да чете вестници.

Пресели се от уединения свят на книгите във вселената на компютрите и интернет. Там разговаряше, без да се притеснява, че заекването, което се стараеше с всички сили да овладее, ще привлече нечие внимание.

В интернет откри приятелство и обща кауза. Откри и отдушник за гнева си. С буден ум, без родителски надзор и морален компас, стъпкан под валяка на живота, той бързо стана един от водещите „хактивисти“ в мрежата.

Няколко години загряваше с лесни хакерски атаки, а после премина към по-сложни операции. Дълго време основната му жертва бяха медиите. Отначало изпитваше извратено задоволство, но постепенно се отегчи. Накрая се натъкна на предизвикателство, достойно за интелекта и уменията му — започна да саботира държавни и военни мрежи.

Взимаше на прицел предимно символите на властта, но не се свенеше да напада и частни компании, и благотворителни организации, накърнили обърканото му разбиране за добро и зло. Изливаше яростта си върху организации, които нарочваше за „шарлатански“ или за недостойни да изпълняват мисията си. Беше гневен самотник, недоволен от всичко и всички — от „Червения кръст“ до „Амнести Интернешънъл“. Когато най-сетне го идентифицираха и заловиха, той беше съвършеният наемник за АТС.

Шрьодер не само усещаше, но и знаеше, че е по-умен от другите. Най-силно го разгневяваше глупостта, а според него почти всички бяха глупаци. Той беше пропит с високомерие и Крейг Мидълтън обичаше и експлоатираше слабостта му в пълна степен.

Колкото повече власт получаваше Шрьодер, толкова повече искаше. Мидълтън му я предоставяше на малки порции, наблюдавайки го как я използва.

Макар да се стараеше да не се издава, той копнееше за власт като за наркотик и беше готов на всичко, за да се сдобие с повече. Беше невероятно интелигентен, но според Мидълтън не притежаваше смелост. Дълбоко в душата си Шрьодер беше страхливец. Искаше власт, за да наказва другите и да се чувства по-самоуверен. Беше садист. Доставяше му удоволствие да причинява болка. Беше слабохарактерен и зад гърба му Мидълтън го наричаше Ренфийлд — малодушният лакей на Дракула от романа на Брам Стоукър.

Отначало Мидълтън се надяваше Шрьодер да се издигне в йерархията на организацията, но след като се опита да развие управленските му способности, надеждите му угаснаха. Социалните умения на Шрьодер бяха оскъдни и като мнозина от своята порода той общуваше по-добре с компютрите. Не проявяваше никакво съпричастие и още по-зле, не умееше да проявява престорено съпричастие.

Мидълтън се бе примирил с факта, че Шрьодер е изключително талантлив, но талантът му е ограничен. Оттам произтичаше другият прякор, който му бе измислил — Рейнман. Понякога, кипнеше ли съвсем, Мидълтън се подиграваше на Шрьодер, като се клатеше напред-назад на стола и крещеше реплики от филма. Понеже заекването на Шрьодер от време на време надигаше омразната си глава, Мидълтън повтаряше с особено злорадство: „Оппп… рере… делено съм добър шофьор“.

Шрьодер добавяше и тази обида към останалите в дългия и непрекъснато растящ списък.

Сега той изключи Скайпа на Карлтън и попита:

— Мислиш ли, че подозира нещо?

— Не, разбира се. Защо, по дяволите, да подозира?

— Защото на хора като него им плащат да са подозрителни.

— На всички ни плащат да сме подозрителни. Свиквай. Така си изкарваме хляба.

— Да, но… — подхвана Шрьодер.

— Стига си треперил — прекъсна го Мидълтън. — Изолирал си Скайпа му, за да не може никой да се свърже с него, нали?

— Да.

— Добре. Да видим сега докъде си стигнал с онзи дребен факир на информацията. Гнома или както там го наричаха.

„Какъв малоумник — помисли си Шрьодер. — Не може да запомни едно кодово име.“

— Наричат го Трола — уточни той. — И не съм стигнал доникъде с него. Потънал е вдън земя.

— Двайсет и първи век е, а ти работиш в седалището на властта. Няма вдън земя.

— Знам. Работя по въпроса.

— Е, поработи по-усърдно. Хората бягат, но не могат да се скрият. Какво стана с доклада на съдебния лекар?

— Още не е готов — отвърна Шрьодер. — Установяването на самоличността след пожар, особено толкова опустошителен пожар, отнема време. Скоро ще пробия сървъра им и ще разберем.

— Искам доклада, преди да влезе в сървъра им. Ясно?

На Шрьодер му се прииска да нарече шефа си „задник“ или да грабне молив и да го забие в окото му, но разумът надделя и формулира по-приличен отговор:

— Ще ти съобщя незабавно резултата.

— Добре. — Мидълтън стана. — Кога ще знаем къде е Харват?

Шрьодер погледна към компютъра.

— В момента се зарежда — отвърна, наблюдавайки картата, отбелязваща всички сървъри, през които беше осъществена връзката в Скайп. — Май е в България. Не, чакай. Вземам си думите обратно. Не е България.

Мидълтън губеше търпение.

— Къде е, по дяволите?

— Почти го пипнах. Една секунда… Ето… Пипнах го! В Испания е.

— Испания? Сигурен ли си?

— Да — каза Шрьодер. — Близо до село Езкутато.

— Не съм го чувал.

— Намира се в страната на баските. В Пиренеите.

— Изпрати го в моя компютър — нареди Мидълтън, отвори вратата и пристъпи в коридора. Обърна се назад и подхвърли: — Щях да забравя. За данните, които Каролайн Ромеро открадна…

— Какво?

— Знаеше ли, че има сестра?

Шрьодер откъсна поглед от екрана на компютъра.

— Сестра?

— Не говоря ли на английски, тъпако? Да, сестра! — повтори той, произнасяйки думата бавно, сякаш Шрьодер е идиот. — Всъщност полусестра. Една майка, различни бащи.

— Не я е споменавала.

— Нима? — възкликна Мидълтън. — Нито веднъж не стана дума, докато се разхождахте по магазините и си правехте заедно маникюра?

Шрьодер пое удара, вписвайки още една черна точка в емоционалния си каталог, и отговори по-язвително от обикновено:

— Нали не си забравил, че ако не се бях сприятелил с Каролайн, нямаше да разберем какво прави?

Мидълтън му се изсмя:

— Глупости! Като всички други тук, и ти искаше просто да й свалиш панталоните. Не я разкри, защото бяхте приятели, а защото я шпионираше.

— Не съм я шпионирал. Тя беше мила с мен.

— Ама че си мухльо! Била е мила с теб, тъпако, защото работиш за мен. Жени като нея го наричат трудова застраховка. Виж го в речника. Провери и „стратегически съюз“. Какъв евнух си! Бог не ти е дал топки, а стафиди. Нямаше да й кажеш нито дума, ако не ти бях наредил. Освен това тя сигурно вече е подозирала, че сме я взели на мушка. Господ знае колко информация си й снесъл несъзнателно, докато сте си другарували.

Шрьодер се възмути до дъното на душата си и едва запази самообладание.

— Аз… аз… — заекна.

— Ти-ти какво? — подигра му се Мидълтън. — Изплюй камъчето.

Младият мъж се изчерви и сви юмруци, впивайки нокти в дланите си. Пое си дълбоко дъх и каза:

— Ннн… не съм й снесъл нищо. И ззз… за протокола, не съм искал да й събуя ппп… панталоните. Ттт… ттт… тя не беше мой тип.

Мидълтън се засмя още по-гръмогласно.

— Или си идиот, или ме лъжеш. Тя беше тип на всички. Хлътнал си дотолкова по това секси задниче, че си забравил кой те храни.

— Не съм ззз… забравил.

— Ако онзи идиот Барута различаваше флашка от чаша за кафе, щях да го назнача на твое място. Но той не разбира нищо от нашата работа и предпочетох теб. Оказа се, че съм допуснал сериозна грешка.

— Не е ггг… грешка.

— Спри да заекваш! — сряза го Мидълтън.

— А ти сипп… спри да ммм… ми се подиграваш — отвърна Шрьодер. — Става ппп… по-зле.

Шефът му впи очи в неговите и го измери с леденостуден поглед.

— Става по-зле, защото не мога да ти се доверя.

— Не е вярно. Винаги съм ти служил ввв… вярно.

— Дано…

— Старая се с всички ссс… сили.

— Но не знаеше за сестра й.

Шрьодер погледна към компютъра си.

— Щях да разбера.

— Разбира се — рече презрително по-възрастният мъж. — Знаеш ли какво, Кърт? Нямаш представа какво означава да разчиташ на някого, а той непрекъснато да те разочарова.

Шрьодер имаше много добра представа. Прииска му се шефът му да го остави сам да си върши работата.

— Искаш ллл… ли да проверя сестрата? — предложи, бързаше да сложи край на разговора.

— Полусестра — уточни Мидълтън. — Не. Вече съм се заел лично. Исках само да те уведомя, че съществува, и както виждаш, се налага аз да си губя времето с нея. Дано това те стимулира да запретнеш ръкави.

Само едно нещо беше в състояние да стимулира Шрьодер да заработи по-усърдно, но за нищо на света не би го споделил с Крейг Мидълтън. Преди да успее да отговори, шефът му излезе от стаята.

15

Крейг Мидълтън се върна в кабинета си, затвори вратата и седна пред бюрото. На екрана на компютъра му го чакаше файлът с координатите на Харват и няколко пратки с по-маловажна информация. Да проучва информация, да борави с нея и да я кара да му говори беше дарбата на Мидълтън. Не беше просто добър, беше истински гений. Малцина по света владееха събирането, синтеза и манипулацията на данните като него. В света на данните и информацията той беше бог.

Мидълтън работеше в АТС от цяла вечност. В Ай Би Ем бяха забелязали таланта му в гимназията и му бяха предоставили щедра стипендия за колеж и за следдипломна квалификация. Когато завърши образованието си, той постъпи в класифицирания отдел на Ай Би Ем „Федъм“, където се разработваха строго секретни новаторски проекти за правителството на САЩ.

Смяташе се, че във „Федъм“ е събран най-брилянтният мозъчен тръст след проекта „Манхатън“. Както може да се очаква при такова струпване на блестящи умове, в отдела не липсваха чудаци. Ексцентричността и интелектът често са две страни на една монета.

Геният на Крейг Мидълтън обаче смущаваше дори изключително надарените му колеги. Нямаше проект, който той да не открие веднага как да усъвършенства. Не проявяваше излишна скромност — не се свенеше да обяснява на колегите си какво са пропуснали и как дори най-дребните подробности могат да се подобрят. Предложенията му винаги бяха правилни, но ги поднасяше арогантно и дразнеше всички, с които работеше, включително началниците си.

Макар да роптаеха срещу грубото му и нетактично поведение, никой не отричаше необичайния му талант и дори най-големите му врагове във „Федъм“ го наричаха Айнщайн и Да Винчи. Използваха и други прозвища — Хитлер и Мао.

Непоносимият характер на Мидълтън в крайна сметка успя да изгори всички мостове и Ай Би Ем го изолира от „Федъм“, или по-точно изолира „Федъм“ от него. Преместиха го в друга сграда в комплекса, предоставиха му неограничен бюджет и избор върху какво да работи — сам. Изборът му разтърси Ай Би Ем из основи.

През 30-те години на деветнайсети век компанията съдействала на Хитлер и на нацистите да организират и да използват данни за населението в нечувани дотогава мащаби. Този период от историята на компанията бил табу и ръководството й отчаяно се опитвало да забрави. Мидълтън обаче останал очарован, особено от начина, по който нацистите използвали информацията да наблюдават и контролират хората.

С помощта на система от перфокарти и машини за сортирането им Ай Би Ем съдействала на нацистите при всеки етап от гоненията и геноцида на евреите. В началото данните за идентификацията на евреите се използвали, за да не ги допускат до определени професионални сфери. По-нататък допълнили системата с данни за местожителството на евреите и броя на членовете на семействата им, за да ги отвеждат от домовете им и да ги откарват принудително в гетата.

Автор на системата с перфокарти бил американец от Вашингтон на име Херман Холерит. В разцвета на Третия райх Ай Би Ем поддържала, обслужвала и усъвършенствала две хиляди сортиращи машини в Германия и още хиляди в окупираната от нацистите Европа и произвеждала 1.5 милиарда перфокарти годишно само в Германия.

В почти всички концентрационни лагери имало отдели „Холерит“, които пазели и сортирали данните на затворниците — кога са пристигнали в лагера, какъв труд са извършвали и, разбира се, кога са умрели.

Без съдействието на Ай Би Ем, която участвала в почти всички операции на нацистите, машината им за убийства нямало да бъде толкова ефективна. Когато Хитлер решил да разшири Третия райх, от компанията видели възможност да се облагодетелстват още повече.

Мидълтън познавал методиката на Ай Би Ем и знаел, че компанията не унищожава нищо, особено информация, независимо колко е изобличаваща и опасна. Изискал достъп до всичко, с което разполагали за нацистката програма, но му отказали. Всъщност отишли по-далеч — обяснили му, че данните не съществуват. Той знаел, че го лъжат, и настоял още веднъж да му предоставят сведенията.

Когато му отказали за втори път, му обяснили категорично, че спомене ли още веднъж проекта, ще го уволнят.

Осъзнал, че доброволно няма да му осигурят достъп до информацията, Мидълтън замислил план да я открадне.

Разработил няколко проекта, от които знаел, че в Ай Би Ем ще останат доволни, и после запретнал ръкави в личната си лаборатория, скътана в далечния край на комплекса. Началниците му не се досещали, че е избрал проектите като прикритие, за да се добере лека-полека до програмата за геноцида и да копира всички данни.

Когато го разкрили — съвсем случайно — Мидълтън бил напреднал много. С помощта на прости математически принципи и на допотопното компютърно оборудване, с което Ай Би Ем и нацистите разполагали по онова време, успял да преработи изцяло и да усъвършенства програмата им за геноцида.

Обсебен от демоничната идея, не пропуснал нито една подробност — разписанията на влаковете, вместимостта на товарните вагони, строежа и местоположението на концентрационните лагери, методите за подбор на затворниците, екзекуциите и унищожаването на телата… Манията на Мидълтън и възхищението, граничещо с благоговение, което изпитвал към процеса, били отблъскващи.

Според неговите изчисления Ай Би Ем не се представяла на ниво. Хитлер и нацистите можели да бъдат поне осемдесет процента „по-продуктивни“ в убийствата на евреите и на всички други, които смятали за врагове на държавата.

Когато разкрили проучването на Мидълтън, той бил уволнен. И не само — за пръв път в историята на компанията буквално изгорили документацията на служител. Не спрели дотук. Конфискували пропуска и ключовете на Мидълтън и го ескортирали извън комплекса. Събрали папките, бележниците, книгите и всички вещи в кабинета му и изгорили и тях. Омерзените колеги на Мидълтън, които не узнали нищо за проучването, не се учудили, че са го уволнили. Така и не разбрали обаче колко прави са били да го сравняват с Хитлер и Мао.

Несъзнателно от Ай Би Ем помогнали на Мидълтън да отвори кутията на Пандора. Духът, ако е уместно да бъде наречен толкова безобидно, изскочил от бутилката. Мидълтън открил призванието си.

Работил за конкуренти на Ай Би Ем, преди в крайна сметка да се озове в „Екуифакс“ — най-старата компания в САЩ, обработваща данни на потребители на кредити. Там бил в стихията си, къпел се в информация и се учел как да я използва.

Оглавил клон на компанията, който събирал, анализирал и осигурявал сведения за потребителите на правителството и на служителите на реда. Станал изключително богат и влиятелен мениджър. След известно време клонът му се превърнал в самостоятелна компания, наречена „Чойс Пойнт“ — фирма за събиране на данни, нещо като частна разузнавателна служба, продаваща информация на правителството и на частните индустрии. Но Мидълтън не се задоволил само с това. Дори „Екуифакс“ и „Чойс Пойнт“ не били достатъчен трамплин за амбициите му.

Не след дълго талантът му привлякъл вниманието на директорите на АТС. Дори да му предложели символична заплата от един долар годишно, той щял да подскочи до небето от радост. Веднага прозрял потенциала на организацията. Разбрал и че не са се свързали с него случайно.

На последното интервю един от членовете на управителния борд го попитал за проучването на нацистката програма, заради което Ай Би Ем го уволнили. Бъдещите му работодатели очевидно били невероятно добре осведомени.

Мидълтън отговарял предпазливо на въпросите им, поне докато не осъзнал, че са заинтригувани от начинанието му. В този момент му станало ясно колко добре ще се сработят.

АТС се нуждаели от човек като него да управлява операциите на организацията, а той бил достатъчно умен да прозре каква невероятна възможност му се предоставя. Досега не бил чувал нищо за АТС, но след като се запознал с мащабите на работата им, разбрал, че е попаднал на място, за което винаги е мечтал.

Наученото в Ай Би Ем се оказало нищожно в сравнение с познанията, които започнал да трупа от първата минута в АТС. Пред него сякаш се отворили вратите на тайните ватикански архиви. АТС разполагали с досие на всички изтъкнати американци. Количеството информация, до която организацията имала достъп, било изумително.

Когато попитал защо имат файлове само за известните американци, а не за всички, започнало навлизането му в най-дълбоките, най-мрачните дебри на АТС.

Всъщност организацията възнамерявала да разработи досиета на всички американци. Назначили го до голяма степен именно заради това. Харесали служебната му биография, особено проучването на нацисткия проект.

Смятали, че републиканското управление е обречено на крах, и възнамерявали да ускорят процеса. Вярвали, че информацията е власт. Колкото повече натрупвали, толкова по-могъщи ставали. Крайната им цел била да съберат досиета не само за всеки американец, но и за всеки жител на планетата.

В момента вниманието им било съсредоточено върху САЩ и АТС осъществявала контрол върху всички сфери на влияние в държавата. Кого избират, кои закони приемат, какви решения взимат съдиите, как работи фондовата борса, какви са цените на стоките, с кого воюва САЩ и защо, чии гласове се чуват в политиката, какво учат децата в училище… От АТС успели да се внедрят дори в теологията и определяли какво се проповядва в църквите. Организацията имала ясна и непоклатима философия за света, върху която се била съсредоточила с абсолютна прецизност, и с напредъка на технологиите ставала все по-способна да преобразява държавата, а не след дълго и света, каквато била крайната им цел.

Мидълтън се почувствал като човек, който броди в пълен мрак в къщата си, уверен, че знае къде се намират мебелите, но някой светва лампите и му показва как всичко, дори най-дребната вещ, не е на мястото си. Той се събудил от унеса; очите му се отворили. Заблудата била толкова смайваща, толкова абсолютна и пълна, че дори блестящият му ум не намирал думи да я опише. Всичко, за което мечтаел, се сбъднало. Мидълтън си намерил дом.

Макар вече да бил в авангарда на информационното войнство, учителите му в АТС шлифовали уменията му и го научили на неща, които дори не смятал за възможни, особено по отношение на практическите операции. Показали му как да сваля на колене влиятелните фигури и да не им позволява да се изправят.

Едно от последните и най-изобретателни нововъведения на Мидълтън беше софтуерна програма за издирване на индивиди, податливи на изнудване. Подобно на програмата, използвана от данъчните служби, за постоянно сателитно наблюдение на непозволени домашни подобрения, Мидълтън беше разработил система, обхващаща правителството, разузнаването и военните. Програмата му търсеше несъответствия, противоречия или празноти в досиетата и докладите на служителите. Откриеше ли нередност, системата се опитваше да дешифрира и да посочи проблема.

Точно чрез тази система бе успял да идентифицира мъжа, на когото се канеше да се обади.

Вдигна слушалката на телефона, пъхна криптирана карта в жлеба и набра номера.

— Знаеш ли колко е часът? — попита мъжът.

— Открихме изгубеното ти куче — отвърна Мидълтън.

Погледна още веднъж информацията за Харват на екрана и изпрати файла по имейла. Нямаше значение колко подсигурен е телефонът. Винаги говореше кодирано, освен ако не е в напълно изолирана среда и човекът седи срещу него.

— Изпратих ти файла.

— Ще го прочета сутринта.

— Вече е сутрин. Прегледай го.

— Не затваряй — каза мъжът, стана от леглото и слезе в кабинета си на долния етаж. Включи компютъра, отвори имейла, прочете най-важното и взе отново слушалката. — Потвърдена ли е информацията?

— Нямаше да се обадя, ако не беше. Да изпием по едно кафе.

Това беше кодовият им израз за среща на четири очи.

— Да го отложим — отвърна мъжът. — Днес съм много зает.

— Нека позная. Уговорил си се да обядваш и с любовницата, и със съпругата си?

— Майната ти.

— Ще се видим след час — каза Мидълтън и прекъсна връзката.

16

Когато Мидълтън пристигна в Пентагона, полковник Чарлс (Чък) Бремър го очакваше.

Бремър наближаваше шейсетте. Беше с прошарена коса и с повече от педя по-висок от Мидълтън. Излъчваше почтеност и професионализъм. Този ореол обаче, както и митът за кариерата му, беше мним.

Закръглен и муден, Чък Бремър беше посредствен войник с интелигентност над средностатистическата, издигнал се до чин полковник, без никога да е участвал в истинска битка. Войнишкият жаргон назоваваше такива като него „книжни рейнджъри“. Вместо да сритва задници, Бремър бе преуспял в армията, целувайки задници. Най-опасната му мисия бе отпреди двайсетина година в Кувейт — цял месец, след като САЩ бяха изтикали иракските сили извън страната.

Докато откарвал Бремър — лейтенант по онова време — на среща, шофьорът му получил сърдечен удар. Изпуснал волана на автомобила и той се забил в кувейтско кафене и прегазил двама души. Реакцията на Бремър усложнила и без друго ужасния инцидент. Резервоарът протекъл и от страх да не избухне, той излетял от колата и побягнал на отсрещния тротоар, обричайки безпомощния си шофьор на смърт.

По-късно заявил, че изпаднал в шок, но всъщност просто проявил малодушие. Подлият разум на Бремър обаче бил подвластен на първо място на егото му. Осъзнал колко глупаво е постъпил, пропускайки златна възможност да се прояви като герой.

Втурнал се обратно към кафенето и се опитал да издърпа шофьора от колата. За жалост мъжът бил мъртъв. В този момент Бремър влошил още повече ситуацията.

Понеже не владеел нито дума арабски и не познавал истеричните изблици на близкоизточните мъже, той изтълкувал напълно погрешно крясъците и воя на кувейтците, които се опитвали да измъкнат двамата клиенти на кафенето изпод автомобила. Подведени от военната му униформа и авторитетното му излъчване, те го умолявали да им помогне. Бремър обаче сметнал, че го обвиняват. Преценил, че хората, които се стичат от улицата да помогнат, не са добри самаряни, а разгневена тълпа, готова да го разкъса, ако не предприеме нещо. И той се задействал.

Докато прииждащите отвън кувейтци го дърпали за ръкавите, подтиквайки го да направи нещо, Бремър си извадил пистолета и изстрелял четири „предупредителни куршума“ през тавана на помещението и в жилището над него.

Ужасени, всички местни, включително онези, които се опитвали да вдигнат автомобила и да измъкнат тежко ранените мъже, отстъпили назад. Само временно. Нажежена до бяло ярост обзела мигом тълпата. Вече нямало никакво съмнение — множеството било настръхнало, жадно за мъст. Искали кръв — неговата — на всяка цена.

Един от мъжете замахнал към него с крак от стол и лейтенантът, който не бил от най-добрите стрелци, забил два 9-милиметрови куршума право в сърцето му, убивайки го на място.

Бремър не дочакал безжизненото тяло на мъжа да се строполи на пода и побягнал.

След една пресечка едва си поемал дъх, а дробовете му парели. След още една пресечка усетил, че ще повърне. На третата пресечка повърнал.

Когато гаденето преминало, се озърнал и го обзела паника. Нямал представа къде е. Не обръщал внимание, когато го карали на срещи, и не проявявал никакъв интерес към града. Сега се изгубил.

Решил да се махне от улицата. Да отиде на сигурно място, където да си събере ума. Избрал първата жилищна сграда, която зърнал, и след няколко несполучливи опита най-сетне успял да отвори с ритник входната врата.

Постройката била малка; на всеки етаж имало по два апартамента. Бремър хукнал към покрива. Искал да разбере къде, по дяволите, се намира.

На последния етаж имало само един апартамент — скромна надстройка с малка градина. Бремър разбил вратата с рамо и влетял вътре, подплашвайки жената и двете деца в стаята.

Преди жената да успее да изкрещи, той насочил оръжието си към лицето й и поставил показалец пред устните си. Посланието му било пределно ясно. Жената прегърнала децата си, заплакала, но не отронила нито звук.

Бремър посочил храната, която децата ядели, махнал на жената да я вземе и ги заключил в банята.

Шкаф в дневната криел малък бар с евтин американски алкохол. За да се успокои, той избрал бутилка, далечно напомняща „Джак Даниълс“.

Отворил я и излязъл на покрива. Сърцето му веднага се свило. Не виждал никакъв познат ориентир. Вдигнал бутилката и отпил огромна глътка.

Некачественият алкохол имал вкус на конски фъшкии, но горещината му веднага сгряла тялото му. Бремър отпил още две глътки и захвърлил бутилката в близката саксия. По-късно щял да се напие порядъчно. Сега се налагало да съчини историята си.

Обмислил неколкократно случилото се. Шофьорът му бил мъртъв и следователно нямало друг американец, който да оспори версията му. Каквото и да говорели местните — а те щели да наговорят какво ли не, разбира се — знаел, че военните ще предпочетат да повярват на него. Важното било да се придържа възможно най-близо до истината. Успеел ли, местните неволно щели да потвърдят историята му. И каква история само съчинил!

Когато спасителният отряд пристигнал да го отведе, Бремър бил готов със сюжета — дотолкова ясен и изобретателен, че самият той се изненадал.

Военните се хванали на въдицата и разследването потвърдило историята му. Дори получил похвала. Всичко щяло да протече по мед и масло, ако един от сгазените под автомобила мъже не бил брат на местен информатор на ЦРУ, който вдигнал толкова врява, че началникът на кувейтското бюро на ЦРУ провел тихомълком собствено разследване. Ако изразът „злото никога не идва само“ е приложим към някои случаи, той най-точно описва този.

Когато шефът на местното бюро се опитал да сподели откритията си с американското военно командване, му обяснили красноречиво как да постъпи с доклада си. Били провели собствено разследване и отстоявали заключенията си. Казали на началника на местното бюро, че е превишил пълномощията си, и го заплашили с контраобвинения.

Бремър не смятал двамата мъртви кувейтци да запратят кариерата му в калта и дори да я унищожат. Началникът на местното бюро на ЦРУ изпратил доклада си в Лангли с препоръка да не се предприемат по-нататъшни действия. В резултат по-нататъшни мерки наистина не били предприети. Чък Бремър се измъкнал от примката и дори успял да се обвие с героичен ореол, който ставал все по-бляскав с всяко следващо разказване на историята.

Опиянен от лъжата, придвижила го по стълбицата на успеха, той не се опасявал, че някой ден ще го разобличат. Всичко се променило, когато Крейг Мидълтън се появил в живота му, въоръжен с много повече от истината за случилото се в Кувейт. Мидълтън бил въоръжен до зъби.

Полковник Бремър си бе позволил да повярва на собствените си измислици и да подхранва илюзорното доверие на висшестоящите в способностите му. Развихрил егото си, той се бе впуснал във всякакви разточителства, включително извънбрачни афери и лично облагодетелстване чрез търговия с влияние в областта на военните поръчки.

Когато Мидълтън се появи и стовари истината като атомна бомба, Бремър разбра, че има две възможности — да сътрудничи или да изгуби всичко. Макар да му липсваше характер, инстинктът за оцеляване не му изневери. Той се подчини и оттогава Мидълтън му стана пълновластен господар.

Когато Мидълтън влезе в кабинета на Бремър, полковникът, който живееше в страх, че всеки момент ще го повикат в Белия дом, носеше синята си служебна униформа.

Мидълтън посочи вратата на обезопасената срещу подслушване стая и каза:

— Ще отидем ли там?

„Дори не поздрави — помисли си полковникът, взе си чашата и стана. — Ама че задник!“

Набра кода на вратата на малка клавиатура. Ключалката се отвори и той задържа вратата отворена, подканяйки с ръка Мидълтън да влезе в обезопасената съвещателна зала.

Щом вратата се затвори, подновиха разговора си оттам, докъдето бяха стигнали.

— Сигурен ли си, че информацията за местонахождението е правдоподобна?

Мидълтън издърпа един от кожените столове и се настани, сякаш беше собственик на залата.

— Вече ти казах, че съм сигурен.

— Добре. На екипа ще му трябва някаква разузнавателна информация.

— Имаш всичко, което мога да ти дам. Кога ще стигнат там?

— Вече изпратих екип в Лион. Преди две нощи Харват е купил билет за високоскоростния влак от Париж.

— Защо не съм уведомен? — попита Мидълтън.

— Сега те уведомявам.

— Много глупаво от твоя страна предвид ресурсите, с които разполагам.

— Те са професионалисти — каза Бремър, правейки се, че не забелязва презрението на събеседника си. — Знаят какво правят.

— Затова търсят във Франция човек, който е в Испания.

— Ще ги пренасоча. Има ли друго?

— Да, има. Защо не си ми докладвал за Кърт Шрьодер?

— Шрьодер? Хлапето от твоя офис?

— От офиса ми, разбира се, кое друго?

Бремър стисна зъби. Мидълтън беше непоносим.

— Не съм ти докладвал, защото хората, които го следят, не са открили нищо.

— Глупости! Има нещо. Сигурен съм.

— Щом си толкова сигурен, отрежи му достъпа, преди да се сдобием с нова Каролайн Ромеро.

Мидълтън се замисли за миг за Каролайн Ромеро, но след миг се съсредоточи отново върху Шрьодер.

— Знае прекалено много.

— Тогава ще включим името му в списъка. Когато решиш.

Мидълтън не хареса тона му.

— Заповядваш ли ми, полковник?

— Приеми го както искаш. Имам достатъчно проблеми. Не ми е до твоите.

— Слушай, Чък. Моите проблеми са и твои. Не го забравяй. Застрашена е националната сигурност. Хората в списъка са най-сериозните врагове на нацията. Ако въпросът не се разреши, много глави ще паднат, включително и твоята.

— Заплашваш ли ме?

— Аз? Да заплашвам полковник? Специален съветник в Националния съвет за сигурност? Не, разбира се. Да го наречем просто приятелски съвет.

— Ще го взема под внимание. Нещо друго?

— Още нямаме информация за Портиера.

Портиера беше кодовото име на Рийд Карлтън.

— Страдаш от параноя — отвърна Бремър. — Видя снимките от пожара. Станал е на въглен. Никой не би могъл да оцелее в такъв пожар. Мъртъв е. Довери ми се.

— О, вярвам ти — каза Мидълтън. — Но нямам доверие на хората ти. Трябваше да използваме истински професионалисти.

— Тези хора са истински професионалисти.

— Как не! Те са престъпници! На хартия сигурно е изглеждало страхотна идея да им издействаш намаляване на присъдите и да ги освободиш от затвора, за да се включат в екипа ти за мокри поръчки, но ще ни навлекат главоболия.

Бремър не обичаше да поставят под въпрос преценката му.

— Обясних ти, че специалните агенти са затворена общност. Няма как да изпратим истински професионалисти срещу професионалисти. Рискуваме да разпознаят жертвите и да не изпълнят задачата. Независимо в какво сме ги обвинили… Както и да е. Хората, които използвам, са изключително добре обучени и го доказаха. Погрижиха се за Карлтън и за всички от хората му в списъка.

— Освен Харват — поправи го Мидълтън.

Полковникът не възнамеряваше да обсъжда отново провалената парижка операция. Вече бяха спорили на тази тема.

— Ще го пипнат.

— Длъжни са.

Бремър смени темата.

— Междувременно, още чакам да ми съобщиш къде е джуджето.

— Скоро ще разберем.

Полковникът отпи от чашата си, без да откъсва очи от Мидълтън. Неприязънта помежду им беше осезателна. Полковникът отиде до вратата и я отключи. Мидълтън стана с думите:

— Дръж ме в течение за Испания.

Бремър отстъпи назад, за да му направи път. Преди да излезе, Мидълтън се подсмихна:

— Чух, че отборът по хокей на трева на дъщеря ти се представя отлично тази година. Учи във „Фредерикс“, нали?

Леденият поглед на полковника стана още по-мразовит.

— Стой далеч от семейството ми — процеди, затръшвайки вратата на обезопасената стая.

Мидълтън се усмихна по-широко. Обичаше да предизвиква Бремър. Полковникът беше длъжен да му играе по свирката. Иначе рискуваше да изгуби прекалено много и Мидълтън не пропускаше да му го напомни. Шантажът беше изкуство, а Мидълтън — ненадминат маестро.

Истинското изкуство обаче тепърва щеше да се разгръща. Унищожаването на „Карлтън Груп“ беше само първата стъпка. Америка щеше да стане свидетел на невиждана атака. И щом се разнесеше прахолякът, нищо нямаше да е същото.

17

Феърфакс

Северна Вирджиния

Рийд Карлтън избяга от дома си само със зеленото си яке, един комплект дрехи за преобличане и с чантата, която държеше зад шкафа в спалнята. Винаги готова за път, тя съдържаше пари в брой, фалшива карта за самоличност, кредитна карта, лаптоп, кодирано електронно устройство „Айрън Кий“, три мобилни телефона, карти, заглушител и пистолет „Ле Бае 1911“.

Заобикаляйки големите шосета, той се придвижва три часа до склада, където държеше зелен джип „Чероки“, натоварен с допълнителни припаси. Табелите на джипа отвеждаха до мнима шофьорска книжка на престарял адвокат в малка ричмъндска кантора.

Отбягвайки главните магистрали, Стареца се насочи на северозапад към Уинчестър — областен град и дом на университета „Шенандоа“ с много хотели на сносни цени. Избра хотел с бизнес център, регистрира се с фалшиво име и се залови за работа.

Интернет е като огромно езеро и най-добрият начин да не те забележат, е да избягваш да разплискваш водата. Карлтън знаеше, че трябва да се плъзгаш леко по повърхността. Наложи ли се да се гмурнеш, колкото по-надълбоко се потапяш, толкова повече внимание привличаш.

Първо прегледа уебсайтовете на местните вестници. Не вписа конкретно търсене; просто прескачаше от връзка на връзка, от история на история, от уебсайт на уебсайт. Накрая намери съобщение за пожара. Беше кратка статия в стил „гореща новина“ и съдържаше само името на града и колко пожарни са били извикани да потушат огъня. Трябваше му повече информация.

Най-лесно щеше да е да се обади в офиса си, но само аматьор би рискувал да се издаде така. Който бе успял да убие охранителите му, да го заключи в собствената му обезопасена спалня и да обезвреди алармената и противопожарната система сигурно наблюдаваше всичко, свързано с него, докато потвърдят, че е загинал. Станеше ли ясно, че не е загинал, щяха да затегнат още по-здраво примката. Засега никой не знаеше, че е жив, и трябваше да се възползва в пълна степен от това предимство.

Той изключи компютъра на бизнес центъра, наля си още една чаша кафе във фоайето и тръгна към джипа. Потегли на юг по шосе 1–81. Откри пълен с камиони паркинг, зареди и спря. Влезе в ресторанта, седна на малка маса и поръча закуска. Докато чакаше да му сервират храната, включи криптираното електронно устройство „Айрън Кий“ към лаптопа си. Бързината, с която технологиите напредваха, го смайваше. „Айрън Кий“ беше стандартно устройство, достъпно за всички, със степен на защита, отговаряща на военните стандарти, 256-битова encryption и функция за автоматично деактивиране, в случай че правилната парола не е въведена след десет опита. Направо удивително!

Карлтън отвори списък с номера на мобилни телефони, озаглавен „Автомобилен клуб“, и се замисли на кого от хората си да се обади първо. Избра Франк Койн — бивш старши сержант от „Делта Форс“. Койн притежаваше невероятна способност да събира разузнавателна информация; беше му началник в ЦРУ, преди да го наеме в „Карлтън Груп“. Карлтън извади единия обезопасен срещу подслушване телефон от чантата и набра домашния телефон на Койн.

Телефонът зазвъня, но Койн не го вдигна. Включи се гласова поща. Възможно беше да не отговаря, защото номерът на екрана му е непознат. Стареца не остави гласово съобщение.

Написа кратко текстово съобщение — Синьо # — за да разбере Койн, че ще го потърси, и да вдигне телефона. Почака две минути и набра номера на мобилния му телефон. След няколко иззвънявания отново се включи гласовата поща. Карлтън прекъсна връзката и се вгледа отново в списъка.

Опита да се свърже с друг агент — Дъглас. Безуспешно — никакъв отговор нито на домашния, нито на мобилния му телефон. Резултатът беше нула на едно. Обзе го неприятно предчувствие. Бяха се опитали да го убият, а сега не успяваше да се свърже с двама от най-доверените си агенти. Реши да се обърне към всички.

ДЗЖ — „доказателство за живот“ беше израз, използван при похищения, и задължително условие преди плащането на откупа. Карлтън беше обучил хората си да го използват, но под формата на шифър, прикриващ истинското му значение. Сега им изпрати групово съобщение, гласящо: „Домашни застраховки «Живот». Обадете ни се и ще ви посетим.“ Съобщението беше предупреждение за надвиснала заплаха и същевременно призив да му докладват на мобилния телефон, който използва.

Очакваше телефонът му веднага да завибрира. Но никой не му отговори. Дори Скот Харват, който, макар и в чужбина, не изключваше телефона си денонощно.

Карлтън се включи към безплатната безжична връзка на паркинга и активира обезопасената интернет-функция на „Айрън Кий“. С помощта на системата за анонимност „Тор“ или „Луковия Раутър“, както го наричаха, той скри истинското си местоположение, прехвърляйки се през няколко международни сървъра, и накрая стигна крайната цел — Скайп.

Въведе името и паролата си, но получи съобщение: „Отказан достъп. Грешна парола“. Пробва още два пъти, преди да заключи, че отказът не е случайност. Незнайно кой и незнайно как го бяха блокирали. Само най-доверените му хора знаеха, че Скайп е основното му средство за комуникация с агентите. Това означаваше, че някой е проникнал до сърцевината на организацията му.

Съществуваше само една причина да го изолират от Скайп. Искаха да лишат екипа му от основното им средство за връзка, фактът, че никой от хората му не отговаряше на обажданията и на текстовите му съобщения, означаваше, че са ги откъснали от света, за да ги елиминират. Беше настъпила „нощта на дългите ножове“ и Карлтън предчувстваше най-лошото.

Но той винаги се бе подготвял за най-лошото. Често използваше акронима ПОНС — „Постоянно очаквай непредвидени ситуации“. Включи няколко предварително договорени сайтове за запознанства и за всеки случай изпрати съобщения на хората си.

Изключи компютъра, плати си сметката и последва двама шофьори на камиони в тоалетната. Пред писоара изигра ролята на разговорлив пенсионер и успя да разбере в коя посока пътуват, кои машини карат и коя е крайната им цел. Останалото беше рутина.

Противниците му бяха изключително способни. Независимо дали щяха да проследят откъде се е опитал да се регистрира в Скайп, или е използвал мобилния телефон, рано или късно щяха да разберат, че е бил на паркинга за камиони. Не смяташе да се самозалъгва, че е в безопасност. Трябваше да си спечели още време или поне да ги изпрати по фалшива следа.

Откри камиона на шофьора, пътуващ за Бейкърсфийлд, запечата телефона в найлонов плик и го залепи с тиксо под каросерията. Докато батерията се изтощеше или докато го забележеха, той щеше да оставя дигитална следа, която да отведе преследвачите му в погрешна посока.

Когато се върна в хотела в Уинчестър, Карлтън остана до вечерта пред компютъра в бизнес центъра, отваряйки отново връзка след връзка. Вместо подробности за пожара този път търсеше съобщения за нападения или „инциденти“ с агентите му. Със свито сърце изчиташе новините, включително за смъртоносната престрелка в Париж. Не се споменаваха имена, но Харват и агентката от „Делта Форс“, с която го бе изпратил да се срещне, несъмнено бяха замесени.

Всичко, което бе изградил, беше унищожено. Бяха изтръгнали сърцето на организацията му. Би трябвало да се радва, че е жив, но не се радваше. Беше съкрушен, че е изгубил толкова много агенти, мнозина от които му бяха по-близки от роднини. Изпитваше и гняв, и гневът прерастваше в ярост. Познаваше добре това чувство и знаеше, че ако не го овладее, то ще го обезличи, ще го погълне. Беше твърде възрастен и опитен да позволи емоциите му да се развихрят и да диктуват действията му. Наложи си да запази хладнокръвие.

Беше изтощен и заспа бързо. Но дори насън подсъзнанието му продължи да работи, търсейки отговори и ориентири.

Събуди се след четири сутринта. Чувстваше се още по-изморен, но си струваше. Вече имаше план.

Погледна часовника върху нощното шкафче и разбра, че трябва да действа светкавично, за да се вмести във времето.

18

Тексас

Никълъс вероятно не трябваше да я води в ранчото. Всъщност не биваше да я пуска в колата си, но снимката, която извади от чантичката си и притисна към стъклото, промени всичко.

На нея тя прегръщаше по-голямата си сестра Каролайн. И двете се смееха. Но не само снимката го накара да размисли. Забеляза изражението й — беше уплашена до смърт. Ужасът не беше престорен, а съвсем неподправен и той отключи вратата, и я пусна да влезе.

Нина имаше същите високи скули и тъмнозелени очи като сестра си, но косата й беше катраненочерна, навярно боядисана, и на лявата й ноздра имаше миниатюрен скъпоценен камък.

Никълъс излезе от гаража и предприе дълга обходна маневра, за да се увери, че не ги следят. Нина заговори веднага, но той я спря. Не беше безопасно. Още не.

Попита я дали носи някакви електронни устройства. Имаше само мобилен телефон; извади го и му го показа. Когато минаваха край канала, Никълъс я накара да извади батерията и да изхвърли разглобения телефон във водата. Тя го послуша, а той продължи напред.

Когато стигна Рио Гранде, смени посоката и пое на запад. Не след дълго смени отново посоката и тръгна на север през Лас Милпас и обратно към ранчото „Трите възвишения“.

Докато пътуваха, разговаряха, или по-точно Нина говореше, а Никълъс й задаваше въпроси от време на време.

Обясни му как получила пратка от магазин за бельо във Вашингтон. Съдържала сутиен и бикини, миниатюрна флашка и поздравителна картичка с аудиопослание. Сестра й я предупреждавала да не включва устройството в компютър, преди да открие Никълъс, и й обяснявала как да се свърже с него. Нямало много място за запис и Каролайн говорела бързо. Казала на Нина, че е в беда и че я обича. Това било всичко.

След като изслушала съобщението, Нина много пъти се опитвала да се обади на сестра си. Напразно. Не след дълго усетила, че я следят — и в жилището й, и на работа. Решила да изчезне.

Казала на колегите си, че е болна, и се скрила в дома на богато мексиканско семейство, за чиито домашни любимци се грижела от време на време. Мексиканците били в Рейноса и щели да се върнат едва за Коледа, а резервният им ключ бил на обичайното място. Знаела от опит, че не си правят труда да включват алармената система.

Нина беше интелигентна жена, с добри инстинкти и Никълъс остана впечатлен. Още повече се впечатли, когато тя погледна назад към кучетата и каза:

— Овчарки, нали?

— Как разбра?

— Ветеринар съм.

— Има ли много кавказки овчарки в Южен Тексас? — попита Никълъс.

Нина сякаш се поразведри — поне за момент — когато мислите се отклониха от сестра й.

— Не — усмихна се. — Просто харесвам кучетата. Особено големите.

След като се увери, че е изгорила картичката — по инструкция на Каролайн — и видя как изважда флашката от лявата чашка на сутиена си, за да му я покаже, той реши да не засяга болезнени теми до края на пътуването.

Задаваше й лични въпроси, за да й спести тревогите за сестра й. Известно време се справяше, но накрая се изчерпа. Социалните му имения не бяха на ниво и се почувства неудобно, че не успява да поддържа разговора.

Възцари се неловко мълчание, което продължи до края на пътуването. Никълъс си отдъхна, когато най-после стигнаха ранчото. Подозираше, че и тя споделя облекчението му.

В къщата за гости Нина си избра спалня, а той се обади на Маги Роуз с молба да донесе женски дрехи шести размер.

След петнайсет минути Маги донесе малка чанта, усмихна се и остави Никълъс на спокойствие. Не попита за кого са дрехите, нито кой се къпе в банята в дъното на коридора. Той оцени професионализма й.

Занесе дрехите в стаята на Нина и се върна в кухнята. Бяха се опитали да отворят флашката, но тя се оказа кодирана. Няколко часа се мъчиха с паролата, но не успяха. Нуждаеше се от почивка.

Готвенето беше една от най-големите му страсти, осигуряващо му почти будистка забрава. Всъщност, когато Нина влезе в кухнята, той дори не я забеляза.

Настанил се на столче за крака със затворени очи и наведен над чаша с току-що отворено шардоне, той беше удивителна гледка. Няколко секунди тя го наблюдава и накрая попита:

— Боровинки, кайсии или зелена ябълка?

— Моля? — сепна се Никълъс.

— Веднъж ми казаха, че за да те помислят за експерт по вината, трябва само да споменеш как долавяш фин аромат на черни боровинки, кайсии или зелени ябълки.

Той се усмихна и остави чашата.

— Не знаех.

— О, щях да забравя! После вмъкваш градинските термини.

— Градински термини?

След кратък размисъл тя изреди:

— Трева, дъб, мъх, торф.

— Мисля, че последните две са за уиски.

— Така ли?

— Да — потвърди Никълъс.

— Очевидно не съм експерт.

— Обичаш ли вино?

— Да.

Той вдигна бутилката с миниатюрните си ръце и напълни още една чаша.

— Това е главното — каза, остави бутилката на плота, подаде й чашата и взе своята. — За Каролайн!

Нина не помръдна.

— Убили са я, нали? Поръчала е да ми изпратят пакета, излязла е от магазина и я е блъснала кола. Не е било случайност, нали?

Никълъс не знаеше. Откакто напуснаха Макалън, на няколко пъти обсъждаха как е загинала Каролайн, но той не разполагаше с достатъчно информация.

— Няма да спрат, докато не убият и мен — продължи Нина.

— Не — възрази Никълъс. — Няма да допусна да ти се случи нещо лошо. Обещавам ти. Ще стигнем до истината. Знам, че е трудно, но не бива да губиш надежда.

Тя не отговори и дребният мъж повтори:

— За Каролайн!

Отпиха по глътка.

Никълъс почака малко и попита:

— Е?

— Какво?

— Боровинки, кайсии или зелени ябълки?

Устните й се извиха в плаха усмивка.

— Не знам… Зелени ябълки?

— Определено зелени ябълки! — съгласи се той.

Дали заради виното или защото в кухнята се чувстваше в стихията си, сега Никълъс успяваше да поддържа далеч по-добре разговора. Говореше за две от любимите си неща — храна и вино — и Нина изглеждаше заинтригувана. Времето отлетя неусетно и вечерята беше готова.

Тя му помогна да сервират и двамата седнаха да хапнат печено пиле с картофено пюре с мащерка и чесън. Вкусна храна — нещо, от което болезнено се нуждаеха.

След вечерята включиха отново флашката и Никълъс отвори нова бутилка вино, „за да му помага да мисли“. Беше впрегнал целия си арсенал, но проклетото устройство отказваше да проработи.

Убеден, че отговорът е под носа му, но не го вижда, след полунощ той отиде в кухнята за трета бутилка вино и тогава се сети.

Втурна се обратно в голямата спалня, седна на стола пред бюрото и занатиска клавишите. Нина, която беше заспала на леглото, се събуди от трескавата му дейност.

— Какво става? — попита.

— Какво знаеш за професията на сестра си?

— Беше програмист в мерилендска компания. АТС. Работят за правителството. Защо?

— А преди това? — попита Никълъс, без да откъсва очи от екрана.

— Работеше в голяма банка на Уолстрийт. Пишеше финансов софтуер или нещо такова.

— Бяхте ли близки?

— Каролайн е петнайсет години по-голяма от мен. Постъпила в гимназията, когато аз съм се родила. Имаме една майка, но различни бащи.

— Значи не бяхте много близки — заключи той.

— Когато съм била на две, тя вече учела в колеж. Виждах я само през лятото и през ваканциите.

— Разказвала ли ти е защо е напуснала банката?

Нина разбираше, че въпросите му водят нанякъде, но не знаеше накъде. Подпря се на лакът и отговори:

— Каза, че напрежението й писнало. И че мрази да живее в Манхатън, но…

— И на мен ми обясни същото. После научих истинската история.

— Каква истинска история?

Никълъс се обърна към нея и отговори:

— Сестра ти била факир с компютрите и пишела страхотен софтуер. Като всеки друг програмист по света се презастраховала — измислила начин да се вмъква в софтуера на банката, ако се наложи. Наречи го вратичка. Единственият проблем бил, че нейният таен вход се сблъскал с вратичката на друг човек. И той я използвал да прецака сестра ти.

— Как?

— Друг програмист крадял информация за клиентите на банката и я продавал на черния пазар. Направил така, че да изглежда, сякаш сестра ти върши кражбите.

— Нищо не ми е споменала — учуди се Нина.

— Почакай, става по-интересно. Както казах, този друг програмист, някой си на име Санджай, поставил много хитър капан на сестра ти. Каролайн обаче успяла да посочи известни несъответствия, които доказвали невинността й. Обаче я уволнили от банката. Два дни по-късно тя атакувала системата им и блокирала за цяла седмица банкоматите им.

Нина поклати глава и се усмихна.

— От малка имаше труден характер.

— Да, и трудният й характер й навлякъл големи неприятности. Не след дълго властите се появили на прага й. Разкрили я два дни след като банкоматите блокирали.

— Чакай малко. Спомена, че били извън строя цяла седмица.

Сега дойде ред на Никълъс да се усмихне.

— Да, защото никой не успял да измисли как да унищожи програмата, която написала, и да възстанови системата. Заплашили да я хвърлят в затвора. Тя обаче не се огънала. Ситуацията била патова. Ръководителите на банката отстъпили първи. Извинили се, че са я уволнили, и й предложили обезщетение. Властите обаче били друго нещо. Било извършено престъпление и нямало начин да я пуснат да се измъкне безнаказано. Поне така твърдели.

— Какво искали? — попита Нина.

— Искали нея. И понеже разбрала, че никоя банка няма да я наеме след стореното, тя приела предложението им. В замяна на имунитет от съдебно преследване, разбира се. Така се озовала в АТС. Те са на практика програмистите на цялото американско правителство.

— Не ми е разказвала нищо.

— И на мен ми отне доста време да й развържа езика, повярвай ми.

— Но какво общо има това с флашката на Каролайн?

Никълъс се обърна отново към екрана и натисна още няколко клавиша.

— Мисля, че сестра ти е вмъкнала една от задните си вратички в устройството.

— Така ли? — учуди се Нина, стана от леглото и се приближи до бюрото.

— Да. Открия ли я, ще успеем да влезем.

През следващите десет минути Нина наблюдаваше как Никълъс въвежда код след код в компютъра.

Внезапно той сведе глава и я поклати бавно.

— Какво има? — попита Нина.

Никълъс се усмихна.

— Откри ли вратичката?

— Да. Но няма да повярваш каква е паролата.

Нина отпусна длан върху рамото му и го притисна нетърпеливо.

— Казвай!

Той посочи малко прозорче на екрана и написа шестбуквения код, отключващ устройството: С_А_Н_Д_Ж_А_Й.

19

За пръв път виждаше толкова информация, побрана в една флашка. Хиляди файлове бяха складирани в нея и оставаха още стотици свободни терабайтове. Никълъс беше чувал за теоретичния скок при микроустройствата за съхранение на данни, за чипове, облицовани с протеин от микроби от солници, но за пръв път ги виждаше с очите си.

— Какво е това? — попита Нина.

Той прегледа директорията.

— Не съм сигурен.

— Каролайн каза, че ти ще разбереш какво да направиш. Каза, че ще я убият заради тази информация. Трябва да я разгадаеш.

— Опитвам се, но все едно са ми дали пъзел без кутията.

— Тогава започни от рамката — отвърна Нина. — После продължавай нататък. Искам да науча какво се е случило със сестра ми.

— И аз искам да разбера, но да дешифрираме данните не е толкова лесно.

— Не беше лесно да отключиш устройството, но успя — каза тя, поставяйки отново длан върху рамото му. — Ще се справиш и с това.

Никълъс остана поласкан от доверието й в него.

— Как да ти помогна? — попита тя. — Не разбирам от компютри, но сигурно мога да направя нещо. Само кажи.

— Какво ще кажеш да свариш кафе? Мисля, че дългата ни нощ ще стане още по-дълга.

Нина се върна с кана и две чаши и попита:

— Какво откри?

Той гризеше върха на молив — упражнение, което понякога използваше, за да се съсредоточи.

— Знаеш ли какво е филтърен балон?

— Не.

— С този термин описват начина, по който търсачки като „Гугъл“ запомнят всички онлайн ходове на потребителя и приспособяват резултатите от търсенето в съответствие с тях. Ако двамата с теб въведем едно и също питане, „Гугъл“ вероятно ще ни даде съвършено различни резултати. Ако напишем „Египет“, ти, да речем, ще получиш информация за туристическите обекти, а аз — за политиката и „Арабската пролет“. Всеки е поставен в своя онлайн балон.

— И получава различна информация.

— Именно. Като контролират какво виждаш, поощряват и дори оформят възгледите ти. Все едно да отидеш в библиотеката, а библиотекарят да скрие половината фишове в каталога. Компютърните алгоритми филтрират информацията в съответствие с преценката им какво искат да прочетеш. Проблемът е, че не знаеш какво пропускат. За да откриеш информация, която не отговаря на светогледа или на политическите и религиозните ти убеждения, трябва доста да се потрудиш.

— А твърдят, че интернет сближава хората — възкликна тя.

— Всъщност интернет е създаден през петдесетте години на миналия век като военна мрежа за комуникация, с цел да се предотврати изненадваща ядрена атака. Първото съобщение обаче било изпратено едва на 29 октомври 1969 година. Трябвало да предадат думата „логин“, но системата излъчила само „ло“ и блокирала — обясни Никълъс.

— Каква ирония!

— Да — съгласи се той и затвори статията, която четеше; премина към следващия файл и продължи: — филтърните балони са само една от темите, за които Каролайн е запазила публикации. Има много материали за законодателството, засягащо интернет — неутралитет на мрежата, указ за защита на киберпространството като национален ресурс…

— Защо ги е запазила? — учуди се Нина.

— Не знам.

— Сигурно означава нещо. Какво е неутралитет на мрежата?

— Ход на правителствените служби, които искат да имат право да цензурират мрежата — отговори Никълъс.

— Не звучи добре.

— Да. А указът за защита на киберпространството е още по-лош.

— Не съм чувала нищо и за него.

— Наричат го кибер бутон за унищожение.

— О, да! — сети се Нина. — Законът, според който президентът може да изключи системата, нали?

Никълъс кимна.

— При мащабна кибератака президентът има право еднолично да вземе решение да прекрати интернет връзката.

— Докато атаката приключи?

— Докато президентът намери за добре. Достатъчно е да удължава срока на извънредното положение.

— Изглежда много лесно. — Нина щракна с пръсти. — Щом заплахата отмине, президентът включва отново мрежата. Няма как да твърди, че има извънредно положение, ако няма.

Той повдигна вежди.

— Така ли мислиш?

— Според мен не е уместно да настояваш да цензурираш мрежата. И без друго не харесвам цензурата. Искам мрежата да е свободна и достъпна. Но ми е трудно да повярвам, че американският президент ще използва извънредното положение, за да лишава хората от интернет, след като заплаха не съществува.

— Три дни след атентатите на единайсети септември — прекъсна я Никълъс — президентът на САЩ обяви извънредно положение. Десетилетия по-късно то продължава да е в сила.

— Така ли?

— Да.

— И Конгресът го допуска? — попита Нина.

— Конгресът не го гласува. Според закона президентът е длъжен само да информира Конгреса, че е взел решение да обяви извънредно положение. Законът възпира президента да удължава до безкрайност извънредното положение. Срокът е две години. След единайсети септември обаче извънредното положение се подновява периодично.

— С какви основания?

— Тероризъм.

— Но тероризмът е съществувал и преди единайсети септември — възрази Нина — и ще продължава да съществува.

— Както и извънредното положение в САЩ.

— Не разбирам… Защо? Какъв е смисълът? Какви пълномощия им дава?

— Улучи право в целта. Става дума именно за власт. Извънредното положение преформулира или направо отменя петстотин закона.

— Например?

— Например две основни конституционни права — законът за неприкосновеността на личността, което забранява неправомерното задържане, и правото национални гвардейци да апелират пред съдебни заседатели.

— Защо им е на националните гвардейци да се явяват пред съдебни заседатели?

— Не съм юрист, но предполагам, че понеже са цивилни военни, имат право да се обърнат към гражданския съд извън военната съдебна система — сви рамене Никълъс.

— Но това не отговаря на въпроса ми.

— Кога обикновено повдигат обвинения срещу военни?

— Когато нарушат закона — отвърна Нина.

— Или — обясни Никълъс след кратък размисъл, — ако откажат да се подчинят.

Изражението на лицето на младата жена тутакси се промени.

— Ако националните гвардейци откажат да изпълнят заповед, насочена срещу съгражданите им, правителството едва ли ще пожелае спорът да се решава в граждански съд.

— Точно така — съгласи се Никълъс. — Някои смятат, че Патриотичният акт съдържа допълнителни клаузи, на които правителството може да се позове при извънредно положение, и затова го удължава. Повтарям, че не съм адвокат, но властта е могъщ наркотик. Само най-силните успяват да устоят на изкушенията й. Хората с власт обикновено искат още, за да запазят статуквото си. Така в свободните републики постепенно се възцарява прикрит тоталитаризъм и накрая деспотизъм.

— Не разбирам обаче защо Каролайн се е интересувала от това.

Никълъс сви рамене.

— Възможно е да е свързано с работата й в АТС.

— Но тези въпроси са политически. Стихията на Каролайн е техниката. Мислех, че изпълнява поръчки на Вътрешна сигурност и прочее?

— Тази тема също присъства. — Никълъс отвори друг файл. — Изглежда по-логично, защото Вътрешна сигурност отговаря за киберзащитата на цивилните, военните и разузнавателните общности. Каролайн е копирала купища информация от уебстраниците на Вътрешна сигурност. Приложени са безброй акроними на техни проекти и отдели.

— Нищо обаче не подсказва какво точно е замисляла.

— Намерих интересна статия за инициатива на Националния оперативен център, наречена „Медиен мониторинг“. Оказва се, че от 2010 година Вътрешна сигурност събира лична информация за журналисти и репортери. По-любопитно е обаче, че проучват всеки, който използва социалните мрежи като „фейсбук“ и „Туитър“, защото разглеждат тези платформи като медии.

— Значи шпионират всички през цялото време? Като в Китай! Как така никой не знае? — удиви се Нина.

— Някои знаят, но не мисля, че осъзнават колко са всеобхватни тези мерки. Сестра ти явно е разбрала и ни е предупредила. Събрала е и друга информация, но като всеки пъзел ще я сглобяваме парченце по парченце.

Никълъс се постара думите му да прозвучат уверено, но задачата беше тежка. Нищо не подсказваше защо Каролайн е архивирала толкова много материали. Всички бяха свързани с компютрите и киберпространството, но защо? Каролайн беше програмист. Информацията не беше необичайна, нито пък си струваше да я убият заради нея. Сигурно не бяха прозрели цялата картина. Какво е искала да види? Никълъс загриза отново молива, спирайки, колкото да отпие глътка кафе.

Четири часа преглеждаше статия след статия, уебстраница след уебстраница. Цялото електронно устройство беше като дигитална папка с изрезки.

Папка с изрезки от вестници! Ами ако наистина беше точно това? Статиите явно осветляваха само част от историята, като снимки. Ами ако на гърба им беше написано нещо — нещо, което обяснява защо статиите са важни?

Никълъс отвори отново материалите, които четеше, и ги разгледа от нова перспектива. Повечето хакери, които познаваше, бяха изключително изобретателни. Каролайн Ромеро не бе изключение. Мнозина използваха изкуството на дигиталната стенография, укривайки послания и информация на видни места — сред милионите пиксели на някоя снимка или в аудиофайлове. Възможностите бяха безкрайни. Процесът се наричаше проясняване чрез замъгляване.

Каролайн обаче беше практична. Предвид обръчите, които му се наложи да прескочи, за да получи достъп до устройството, едва ли се бе подсигурила с още по-сериозни предизвикателства.

Оглеждайки документите върху екрана, той внезапно осъзна нещо. Уебстатиите представляваха годна за принтиране версия. Тоест — нямаше снимки, но съдържаха връзки.

Макар да знаеше, че компютърът му не е свързан с интернет, той провери още веднъж за всеки случай. Убеден, че е в безопасност, насочи курсора към една от връзките, приложени в статията, която четеше.

Незабавно се пренесе в нова територия на електронното устройство, за чието съществуване не подозираше.

20

Каквато и свръхмодерна технология да бяха използвали за устройството, тя беше наистина удивителна. Не само паметта му беше невиждана, но и способността му да отделя и да маскира огромни масиви от данни като свободно пространство. Като филмов декор — фасадите на сградите изглеждат напълно реални, но отвориш ли някой прозорец или врата, зад тях се разкрива съвсем различна действителност.

Никълъс размисли дали да не събуди Нина, която отново бе заспала, но реши да продължи да чете.

Сновейки между статиите на повърхността и информацията, която Каролайн беше скрила зад тях, започна да разбира какво е целяла. Устройството съдържаше пълна, изчерпателна информация за всяко начинание и инициатива, в която АТС бяха замесени. От статиите и уебсайтовете, посветени на Организацията за вътрешна сигурност, и журналистическите разследвания за дейността на Националната агенция за сигурност до всички хардуерните и софтуерни програми и кодове, писани някога, усъвършенствани и продадени — всичко беше педантично документирано. Степента, в която АТС се бе сраснала с правителството на САЩ, удиви дори него. Колкото и дълбоко да се гмуркаше в морето от информация, дъното не се виждаше.

Като експерт в областта на покупките и продажбите на поверителна информация на черния пазар, Никълъс остана най-заинтригуван от досието, което Каролайн беше събрала за Националната агенция за сигурност. Повечето му подозрения се потвърдиха.

Седмици след атентата на единайсети септември ненадминатият подслушвателен капацитет на Националната агенция за сигурност — открай време насочен извън САЩ — се бе обърнал навътре. Националната агенция за сигурност вече не следяла само чуждестранните шпиони и терористи — дейност, изискваща изрично разрешение на съдия от Американския съд за международно разузнаване. В името на националната сигурност всички американски граждани се превърнали в заподозрени и законната процедура била загърбена.

АТС сключила договор с Националната агенция за сигурност, персоналът й влязъл в телекомуникационните централи в страната и тайно инсталирал уреди, наречени „разделители на сигнали“, за да се изпращат копия на разговорите по наземните и клетъчните телефони, на текстовите съобщения, на имейлите и на целия интернет трафик в строго секретни и стриктно охранявани сървъри на Националната агенция за сигурност, разположени навсякъде из страната.

Там анализатори на Националната агенция за сигурност сортирали и прекарвали през сито електронния трафик на всеки гражданин, използвайки софтуер и оборудване на АТС. Търсели определени думи и фрази. Всичко и всички се проверявали под лупа. За неприкосновеност на личното пространство не можело да става и дума.

Независимо колко бързо напредвали технологиите и колко гръмко рекламирали сигурността на устройствата, АТС, а следователно Националната агенция за сигурност, винаги слагали ръка върху нововъведенията преди широката общественост благодарение на тайни директиви, както и на активния индустриален шпионаж, осъществяван от АТС. Макар отдавна да подозираше, Никълъс остана смаян до каква степен САЩ са се превърнали в държава, осъществяваща абсолютен контрол върху населението. Оказваше се, че в името на „сигурността“ свободата на гражданите се накърнява не ежегодно, не дори ежедневно, а непрекъснато, денонощно.

Освен непозволеното подслушване и непропускливата мрежа, която Националната агенция за сигурност бе разпростряла върху интернет, Каролайн беше документирала много други операции за „тотално наблюдение“ (както самата тя се бе изразила) — или неизвестни на населението, или осъществявани под предлог, че са безвредни и дори полезни.

Радиочестотната идентификация беше отличен пример. Използваха я за следене на всичко — от чиповете в казината, добитъка и бутилките шампанско в „Уол март“ до хората. За улесняване на достъпа и за удобство при плащането на сметките някои изискани клубове в Европа насърчаваха редовните си клиенти да се „маркират“ и поставяха под кожата им идентификационен чип с размера на оризово зрънце, подобно на чиповете, имплантирани в домашни любимци, за да ги разпознават, ако се изгубят. В резултат кражбите, извършвани от служители, намаляваха и нощните клубове черпеха полезна информация за най-добрите си клиенти.

Дори националните правителства се включваха в играта. Кабинетът на мексиканския главен прокурор беше „маркирал“ осемнайсет от ключовите си членове, за да контролира достъпа им до тайните архиви, а САЩ, които вече използваха идентификационни чипове в паспортите на гражданите, активно обмисляха дали да не „бележат“ рецидивистите. Потенциалните вреди от тази технология бяха неизброими и тя напомни на Никълъс идентификационните номера, татуирани върху жертвите на нацистките концентрационни лагери.

Смартфоните и навигационните системи редовно шпионираха потребителите и данните се продаваха безразборно и се предоставяха безогледно на правителството. Повечето американци или не знаеха, или не ги беше грижа, че сателитната навигационна система е разработена и се поддържа от Министерството на отбраната, организация, в чиито рамки функционираше Националната агенция за сигурност. Агенцията беше в състояние да локализира всяка навигационна система във всеки момент, без да се налага да докладва на никого защо го прави, каква информация събира и с каква цел.

Каролайн бе отбелязала, че същото важи за ФБР. Бюрото съхраняваше база с данни в строго секретно хранилище на четвъртия етаж в щабквартирата си във Вашингтон с кодово название „Гардиън“. Там се пазеха досиета на хиляди американци — нито обвиняеми, нито заподозрени в престъпления, но нарочени за „съмнителни“ от някой местен полицейски служител. Освен това ФБР редовно поставяше проследяващи устройства под колите на заподозрените, без да изисква съдебна заповед. Без съдебно разпореждане ФБР използваше и „скатове“ — нови устройства, способни да проследят мобилните телефони на заподозрените дори да са изключени. Даже Вътрешна сигурност беше яхнала шпионската вълна.

Всъщност организацията си бе позволила да оборудва с рентгенови машини необозначени ванове, които сновяха по улиците на всички големи американски градове и заснемаха каквото и когото пожелаят — семейства в автомобилите им, камиони, разнасящи хляб, училищни автобуси. Всичко се смяташе за позволено средство, което не изисква изрично съдебно разрешение.

Вдъхновени от „интелигентните“ улични лампи в Холандия и Великобритания, силите за сигурност се бяха прикрили зад поредния разузнавателен проект на АТС и вече тестваха системата в малко американско градче. Уличните лампи осигуряваха не само осветление, но и съдържаха миниатюрни, управлявани от дистанция устройства като видео- и аудиорекордери, както и рентгенови камери.

Макар да се смяташе за политически агностик и да се прехранваше от кражби, Никълъс недоумяваше защо гражданите не се гневят и не роптаят, че ги шпионират. Единствените, надигнали глас, бяха обичайните застъпници на личната неприкосновеност. Мнозинството явно предпочитаха да се самозалъгват, че щом не са направили нищо лошо, няма за какво да се тревожат. Не подозираха колко вероятно е тези технологии един ден да се обърнат срещу тях. Законите за националната сигурност бяха бомба със закъснител, заплашваща да превърне всекиго в престъпник, независимо колко е почтен и колко усърдно се старае да спазва буквата на закона. Попаднеше ли някой на мушка, същите мерки, „закрилящи“ него и семейството му, щяха да послужат за откриването и залавянето му.

По-заинтересувани ли бяха американците да се снабдят с най-модерните технологични чудеса, отколкото да се опълчат срещу начина, по който въпросните чудеса следят всеки техен ход, всеки техен разговор и дори, чрез материалите, които издирват, всяка тяхна мисъл?

Мислите на хората и насилственото нахлуване в тях беше друга притеснителна тема, която Никълъс бе чувал да се обсъжда, а сега се потвърждаваше от записките на Каролайн. Освен алгоритмите, използващи данни, за да предвиждат поведението на потребителя, Националната агенция за сигурност и „Гугъл“ използваха милиардите страници на „фейсбук“ и „Туитър“, данъчните статистики, покупките от „Амазон“, данните от клетъчните телефони, информацията от навигационните системи, запитванията в търсачките и други дигитални следи, генерирани ежедневно, за да изградят най-съвършения изкуствен интелект на света. Системата с кодово название „Акуейнт“ не само се обучаваше да мисли като човек, но и се подготвяше да предугажда начина, по който хората мислят и действат.

Технологията беше страховита, но имаше и друго. Каролайн беше приложила статия за компания, собственост на АТС, която наскоро приключила първата фаза от тестове, финансирани от Организацията за вътрешна сигурност, и преминала на втория етап. Предвиждало се технологичната програма „за предотвратяване на терористични актове“, наречен ФАСТ, да се използва тайно на стадиони, летища, търговски центрове и други обществени места. Устройството сканирало без разрешение физиологията на всеки човек, минал несъзнателно край сензорите му, и записвало, складирало и анализирало потта, феромонната му секреция, „електродермалната“ му характеристика, кардиоваскуларната му дейност и прочее, за да разпознава „зли намерения“ и да алармира властите. Вторична идентификационна система установявала самоличността на обекта чрез осъвременената база данни на ФБР. „Некст Дженърейшън Айдентификейшън“ наподобявала дигитална снимка от най-ново поколение.

Системата, погълнала милиарди долари, представлявала мащабно осъвременяване на базата с пръстови отпечатъци на ФБР, съдържаща досиета на над сто милиона души и позната като „най-големия биометричен архив на света“. Освен пръстовите отпечатъци и снимките на лица, новата система съдържала снимки с технология за лицево разпознаване, скенер на ириси, отпечатъци на длани, гласови записи, ръстови и ДНК данни и подробно описание на белези и татуировки. Тя надхвърляла „новото поколение“ и била съвършено допълнение на технологията ФАСТ. ФАСТ обаче не се задоволявала само да проверява нищо неподозиращите минувачи в „Некст Дженърейшън Айдентификейшън“.

Напълно безпричинно ФАСТ сканирала човека, за да регистрира дали носи мобилни устройства. После се свързвала с въпросното устройство и копирала данните, които съдържа. Търсела и копирала информация и от системи за идентификация.

После събраните сведения се прехвърляли в по-голям архив, поддържан от Организацията за вътрешна сигурност и Националната агенция за сигурност, и за всеки човек, уловен от радарите, се създавало досие — независимо дали възнамерява да извърши престъпление или не. Събраната информация служела като изходен материал, на базата на който се преценявало бъдещото поведение на „потенциалния“ грешник.

Нагазвайки дълбоко в сферата на престъпния замисъл, американското правителство бе създало сцена, достойна за романа на Джордж Оруел „1984“.

Излизаше, че технологиите не само регистрират къде точно са гражданите в определен момент и какво правят, но и наблюдават мислите им и преценяват какво възнамеряват да направят. За тези технологии отговаряше същото правителство, което ръководеше американските пощенски служби. Твърдението, че нововъведенията ще обслужват само сигурността на американските граждани, изглеждаше далеч по-съмнително от възможностите, които създаваха за накърняването на правата им.

Всяка технология, злоупотребяваща с личната неприкосновеност, всеки ход, ограничаващ свободата на хората в името на сигурността, по един или друг начин се оказваше свързан с АТС.

Никълъс преглеждаше файл след файл и научаваше все повече за дейността на организацията. Ала едва когато стигна до документа, описващ предисторията й, разбра, че е открил златната жила, голямата картина, заради която бяха решили да убият Каролайн.

В края на Втората световна война, в заника на военния Офис за специални операции, били поставени основите на ЦРУ. Притеснени от идеята за създаване на цивилна разузнавателна агенция, ръководена от политици, тайна група членове на Офиса за специални операции се отцепила и създала своя организация.

Нарекли я „Сентинел“ и действали зад кулисите, преследвали една-единствена цел — на всяка цена да защитават САЩ в следвоенната епоха. В началото жънели успех след успех, но успехите им спечелили лоша слава във Вашингтон. Някои ги смятали за опасни доброволци, които не се подчиняват никому и трябва да бъдат усмирени. Други виждали в тяхно лице полезно оръжие срещу комунистите в задълбочаващата се Студена война. Антисентинелистите провеждали разследвания срещу организацията, а просентинелистите й осигурявали прикритие и доходоносни държавни поръчки.

В много отношения членовете на „Сентинел“ били над закона. Често го нарушавали, за да не се налага на държавните агенции да си цапат ръцете. Желаният резултат — сигурност — бил постигнат, а спонсорите им — освободени от отговорност.

Както се случва с много организации обаче, „Сентинел“ страдала от вътрешни противоречия. По-младите й служители, наети да облекчат бремето на увеличаващия се лавинообразно темп на операциите, невинаги споделяли възгледите на основателите на организацията.

През 60-те години на миналия век „Сентинел“ вече не се ограничавала само със събиране на информация от хора. Бъдещето на разузнаването били средствата за комуникация или така нареченото „сигнално разузнаване“. Организацията започнала да работи с модерни компютърни и сателитни технологии. През 70-те „Сентинел“ се прекръстила на „Адаптив Текнолъджис Сълюшънс“. АТС била дотолкова свързана с властта, особено с Националната агенция за сигурност, че някои я смятали за нещо като квазиправителствено звено. Организацията не опровергавала схващанията им; напротив — подхранвала ги и печелела от тях.

Четейки бележките на Каролайн, Никълъс научаваше как АТС постепенно започнала да работи не толкова за Америка, колкото за себе си. Всичко опирало до парите. Компанията елиминирала безмилостно конкурентите и шантажирала доставчиците. Използвала огромните си ресурси да събира данни, за да изнудва всекиго в обществения и частния сектор, дръзнал да се изпречи на пътя й. Това разкритие беше стъписващо, но бледнееше пред съдържанието на следващия файл.

Години наред АТС използвала технологичното си преимущество за мащабна вътрешна търговия. От началото на 80-те компанията шпионирала всичко и всички във финансовия сектор. Подслушвали телефони, прихващали факсове и прониквали във вътрешните компютърни мрежи и служебните имейли. Натрупали планини от „мръсни пари“ и ги изпирали чрез различните програми, които изпълнявали с тайни договори, далеч от зорките очи на финансовите надзорници.

Инвестирали мръсните пари в авоари по цял свят, както и на фондовата борса чрез подставени офшорни корпорации. Влагали средства и в многообещаващи информационни проекти, които в крайна сметка продавали на Пентагона и ЦРУ.

Накратко, АТС си беше издала разрешително да печата пари и си бе отвоювала недосегаема територия отвъд закона.

Никълъс реши, че най-после е разбрал защо Каролайн Ромеро се е страхувала за живота си. Тогава отвори файла „Син пясък“.

Прочете два параграфа и осъзна, че всички машинации на АТС са безобидни в сравнение с това, което възнамерява да предприеме.

Беше длъжен да предупреди хората, но знаеше, че само един човек е способен да направи нещо.

21

Страната на баските

Пиренеите

Четвъртък

Наложи се падре Пейо да се върне в манастира. Покани Харват да го придружи. Манастирът се намираше на три часа езда навътре в планината.

Харват беше ходил там. Мястото отговаряше точно на представата за религиозен пристан — красиво, усамотено и отдалечено. Проблемът беше, че е твърде отдалечено. Свещениците почти не поддържаха връзка с външния свят. Веднъж бяха приютили Никълъс там и той донесе цялото си оборудване. За зла участ обаче то изгоря в пожар и падре Пейо отново бе принуден да се задоволява с най-допотопна съобщителна система. Харват не биваше да заминава с него. Трябваше да остане в ранчото и да чака Стареца да му даде инструкции по Скайп.

Това и правеше. През половин час проверяваше Скайпа си с надеждата да види съобщение от Карлтън. Но съобщение нямаше.

По неволя, защото Харват не се отделяше от дома му, командирът на ЕТА надникна в стаята и се представи. Казваше се Тело — огромен мъж с едри, груби ръце и жълти зъби. Имаше дълги, извити нагоре мустаци и рунтави бакенбарди, подсказващи, че не е намерил време да се обръсне. Харват нямаше представа какво е вършил домакинът му и не искаше да узнава. На думи ЕТА беше прекратила насилието. Съдейки обаче по вида на Тело и по тежковъоръжените мъже в ранчото му, неговият отряд не беше получил заповедта. Колкото по-малко знаеше за домакина си и за колегите му, толкова по-добре.

Колеги. Повтори наум думата. Възможно ли беше ударът срещу организацията да е подготвен не от враг на САЩ, а от вътрешна сила?

Идеята изглеждаше налудничава, но въпреки това се въртеше в главата му. Колкото и смахната да беше, знаеше, че не бива да я отхвърля. Беше обучен да обмисля всички варианти и да се доверява на интуицията си.

Възможността негов сънародник да стои зад нападението обаче му се струваше твърде невероятна.

Погледна часовника. Минаваше полунощ. Нищо чудно, че в съзнанието му цареше такава бъркотия. Малко сън нямаше да му се отрази зле. Мислите му се залутваха в прекалено странни посоки.

Провери Скайп още веднъж, не видя съобщение и изключи компютъра.

Тежка мъгла се бе спуснала над ранчото и Харват извади фенер „Шуъфайър“ от джоба на раницата на Райли, за да си осветява пътя до конюшните. Студената влага се просмукваше през якето му. Беше трениран да издържа на нетърпим студ, но това не означаваше, че му харесва. Всъщност фактът, че мнозина „тюлени“ се преместваха на топъл климат, след като се освободяха от служба, го навеждаше на мисълта, че армията създава у висшите си кадри трайна омраза към студа. Или съпротивителните сили срещу студа бяха сравнително мимолетни? Интересна загадка, но нямаше да я разреши тази нощ. Кимна на тежковъоръжените постови на Тело, които носеха дебели импрегнирани якета и традиционните за ЕТА черни барети, и се изкачи в малкия апартамент над конюшните.

Включи малката вентилаторна печка в спалнята и си наля чаша вода. Облегнат на мивката в банята, погледна раницата на Райли върху стола в спалнята. Беше прегледал всичките й лични вещи, но нищо не му разкри защо е била в Париж и защо са го изпратили да се срещне с нея в убежището.

Защо, по дяволите, се беше случило всичко това? И най-важното — защо на нея? Защо на жените, които харесваше, толкова често им се случваха лоши неща? Знаеше, че животът е несправедлив, но мътните го взели, сякаш някаква сила му причиняваше злощастия.

Жените, с които изобщо можеше да сподели какво работи, се брояха на пръсти. Още по-малко бяха тези, които го разбираха и подкрепяха. Беше срещнал няколко и те бяха великолепни, но по един или друг начин кариерата му проваляше връзките му. Надяваше се с Райли да е различно, защото тя беше от неговата страна на барикадата.

Запознаха се преди година. Стареца я бе изпратил да вземе затворник, заловен от него по време на операция в Швейцария. Тя беше на около трийсет и пет — изключително привлекателна. Висока, с червеникавокафява коса, сини очи и чувствени устни. Когато се ръкуваха, усети как помежду им прелитат искри.

Разказа му, че била скиорка, но след като прекратила спортната си кариера, постъпила в медицински колеж. Лекарската професия й харесвала, но копнеела за по-екстремни преживявания. Започнала да търси онлайн, да се обажда на приятели в страната и дори разговаряла с неколцина приятели на приятелите й във Вашингтон. Не знаела какво точно иска, но смятала, че ще разбере, когато го види.

Кандидатствала за място в чуждестранния офис за медицински услуги на ЦРУ, когато двама военни се появили на прага й. Разработвали програма, подходяща за нея, и я поканили да опита. Освен че опитала, Райли надминала колежките си и станала една от първите участнички в проекта „Атина“.

Приликите между нея и Харват бяха стъписващи. Замислен за нея, той усети, че съзнанието му ще се зарее в спомени за другите жени, които беше срещал — мрачен психологически лабиринт, осеян с прекършените филизи на миналото му. Знаеше какво следва, когато тръгне из него — много чаши от първата бутилка алкохол, която му попадне. Реши да спре, преди да е станало късно. Съсредоточи се върху несиметричните плочки около огледалото и започна да ги брои, миейки си зъбите.

После изключи лампата в банята, наложи си да не поглежда към раницата на Райли и легна.

Чаршафите бяха хладни, а вентилаторната печка не успяваше да надвие студа в стаята. Беше от онези нощи, когато влагата се просмуква във всичко.

Харват придърпа завивката, затвори очи и се постара да се отпусне. Не искаше да го връхлитат объркани мисли. Трябваше да поспи, макар и само няколко часа.

Задиша дълбоко и насочи съзнанието си единствено върху тъмнината наоколо; превърна го в сейф, недостъпен за мислите, и скоро заспа.

Сякаш като доказателство колко е изтощен, веднага потъна в дълбоки, ярки сънища — толкова реални, че когато след три часа се събуди, не знаеше дали наистина е чул кучетата в ранчото да лаят, или е сънувал.

Унесе се отново, но ненадейно чу изстрели и разбра, че не сънува.

22

Грабна оръжието си, изтърколи се от леглото и падна на пода. Какво, по дяволите, ставаше? Секундите отлитаха.

Легнал, напрягаше слух да долови звук, който да му подскаже какво се случва. Нови изстрели не последваха.

Харват обаче знаеше какво е чул. Кучетата лаеха. Някой беше стрелял. Колко време бе минало между двете? Нямаше представа. Минута навярно, но нищо чудно да бяха десет минути, дори повече.

Лаят и изстрелите сигурно бяха свързани. Наоколо се навърташе хищник. В такъв случай изникваше същественият въпрос — дали е четирикрак или от по-опасния вид двуноги.

Харват зачака. Не чу нищо повече. Вероятно беше дреболия — някой баски еквивалент на койот или планински лъв е нахълтал в двора и са го убили. Но ако не беше така?

Без телефон или уоки-токи, с което да се свърже с постовите или с Тело в къщата, не му оставаше друго, освен да провери лично.

Облече се бързо и се измъкна безшумно от апартамента. Нощният въздух беше още по-студен отпреди, а мъглата — по-гъста. Едва различаваше ръцете си. Реши да остави фенера в джоба си. Ако имаше някого отвън, някъде в мъглата, светлината щеше да привлече вниманието му.

Мъглата се раздели като пелена и сякаш го погълна. Обви тялото му и той напрегна слух. Не долиташе нито звук; дори от стадото.

Пасбището е голямо, напомни си. Животните сигурно се бяха придвижили към хълмовете, по-далеч от сградите, където мъглата се стелеше най-плътно. Може би… а може би имаше друга причина.

Всеки момент кучетата щяха да го надушат. Бяха свикнали с Тело и хората му, но Харват им беше непознат и все още не му се доверяваха.

Нито едно обаче не дотича да провери защо е пред конюшните. Ако не бяха при стадото, нещо определено не беше наред.

Харват тръгна към главната сграда, прибрал пистолета в джоба на якето, стиснал дръжката и с пръст на спусъка. Трябваше да е подготвен за всякакви изненади, но не биваше той самият да изненада някого. Твърде често първото и единственото нещо, което забелязваха хората, беше пистолетът. Не искаше някой от хората на Тело да го застреля.

Преполовил пътя до къщата, едва не се спъна в крака с кожени ботуши. Наведе се и видя, че принадлежат на единия от мъжете, на които кимна, преди да изкачи стълбите към апартамента.

До него лежеше лупарата му и Харват долови миризма на барут. Провери пулса. Мъжът беше мъртъв. Отдръпна пръстите си и усети, че лепнат от кръв. Гърлото на мъже беше прерязано от ухо до ухо. Предницата на якето му беше подгизнала от кръв.

Не можеше да направи нищо за него. Мъжът бе мъртъв. Бяха нападнали ранчото. Трябваше да се съсредоточи върху заплахата.

Три въпроса го измъчваха, когато се отдалечи от убития и се запрокрадва към къщата. Кой беше атакувал ранчото? Колко бяха нападателите? Защо бяха дошли?

При последния въпрос го обзе злокобно предчувствие, че много скоро ще разбере отговорите.

Движейки се към къщата, се почуди дали мъртвият баск бе стрелял по нападател, или за да предупреди колегите си. И в двата случая резултатът щеше да е като да разбуниш стършелово гнездо. Мъртвилото наоколо беше лош знак. Доколкото познаваше мъжете на Тело, те бяха калени войници, които не се боят от битки.

Харват стигна страничната врата, през която влизаше и излизаше, и я свари широко и прекалено гостоприемно отворена. Реши да предприеме кратка разузнавателна обиколка около къщата. Придържаше се до стените, за да не се заблуди в гъстата мъгла. Прозорците бяха тъмни и не разкриваха нищо от вътрешността на къщата.

Когато стигна до ъгъла, чу шум и застина. Някой сякаш сподавяше кашлица, но не беше сигурен.

Извади пистолета си, бръкна в другия джоб и измъкна фенера. Отново чу задавена кашлица и тихо стенание.

Прехвърли фенера в лявата си ръка и го вдигна високо, далеч от тялото си. Пое дълбоко дъх, издиша и заобиколи ъгъла.

Натисна и пусна бутона на фенера — действие, което беше изпълнявал хилядократно при „тюлените“ и в Тайните служби. Пулсиращата светлина угасваше за по-малко от секунда, но мозъкът успяваше да обработи удивително количество информация през това кратко време.

Заради мъглата все едно надничаше през вазелин, но съумя да види достатъчно.

Мъжете бяха двама; в джинси, туристически обувки и тънки якета, които не изглеждаха подходящи за тукашните височини и температури. Бяха мускулести и с късо подстригани коси. Единият седеше, а другият клечеше до него, притиснал импровизирана превръзка към бедрото му близо до слабините. Раненият държеше пистолет със заглушител и макар да не видя оръжието на втория, Харват предположи, че също е въоръжен.

Предположението му се потвърди почти мигновено, когато рояк приглушени изстрели разпръснаха фонтан от раздробени камъни от стената близо до Харват. Той се отдръпна светкавично зад ъгъла. Не бяха хората на Тело. Всъщност приличаха много на мъжете от Париж.

Той се сниши, протегна пистолета покрай ъгъла и изстреля няколко бързи откоса. Искаше да се възползва от предимството, че мъжете нямат прикритие.

Не беше сложил заглушителя на глока и макар мъглата да поглъщаше звуците, изстрелите от големия 45-калибров пистолет проехтяха като гръмотевици.

Харват се изправи, притисна гръб към стената и смени пълнителя. Пресегна се през ъгъла и изстреля нова градушка от куршуми.

Отдръпна пистолета, сложи нов пълнител и зачака, притиснал ухо възможно най-близо до ъгъла. Не се чуваше нищо.

Стараейки се да не вдига шум, надникна бързо зад ъгъла. Не последва нищо. Или не го бяха видели заради мъглата, или вече бяха обезвредени. Трябваше да разбере.

Вдигна оръжието и понечи да надникне още веднъж, но се разколеба и отстъпи назад. Ако го дебнеха, щяха да го очакват от тази посока. Припомни си, че първата помощ, която оказваш по време на престрелка, е да стреляш по противника. На тяхно място Харват щеше да отвърне на огъня, да издърпа другаря си на безопасно място и да заобиколи, за да нападне врага в гръб.

Придвижи се, съсредоточен върху главната цел — да неутрализира заплахата. На петнайсетина метра единият от мъжете, тръгнал да му устрои засада, излезе от мъглата и Харват съзря шанса да го елиминира. Мъжът се изненада да го види и макар да реагира бързо, Харват бе по-бърз.

Спомни си, че мъжете в Париж носеха бронежилетки, натисна спусъка и изпрати два куршума в челото на мъжа, поваляйки го мъртъв на земята.

Ритна оръжието му настрани и претърси джобовете му. Както подозираше, мъжът беше с бронежилетка. Изглеждаше млад, около двайсет и пет годишен, като мъжете в Париж. И също като тях не носеше нищо, което да издава кой е, откъде е дошъл и кой го е изпратил. Имаше само малък радиоприемник, прикрепен към колана му, както и комплект слушалки, които Харват свали.

Изправи се и напрегна слух да долови приближаващи стъпки. Беше тихо. Прекалено тихо. Сложи си слушалките, закопча радиоприемника под якето си и тръгна да търси другия стрелец.

Откри мъжа почти на същото място, където го беше видял. Сега обаче лежеше безжизнен. И той беше на около двайсет. Горната част на левия му крак и коремът му под бронежилетката изглеждаха отнесени от изстрел с пушка от близко разстояние. Харват го претърси набързо, но и той като партньора си не носеше нищо.

Отдалечи се от тялото и се прокрадна отново към страничната врата, която продължаваше да зее отворена. Влезе вътре и застина, ослушвайки се в мрака.

След малко тръгна бавно напред. От тясната стая, където бе влязъл, се насочи към килера и към кухнята. Сетивата му бяха напрегнати до крайност. Единственият звук, който долавяше, беше от стар дървен часовник, тиктакащ в дневната.

Прекоси кухнята и влезе в трапезарията. Закова се на място. Космите по тила му внезапно настръхнаха. В дневната видя обърната масичка и локва, която приличаше на кръв. Беше прекалено тъмно да различи нещо друго от такова разстояние, а не искаше да включва фенера.

Пристъпи наред и забеляза едрата фигура на Тело, просната по лице на пода до канапето. Огледа стаята, тръгна към него и внимателно го обърна.

Бяха го улучили в челото и точно под носа. Очите му бяха отворени, но безжизнени и изцъклени. Командирът от ЕТА беше мъртъв.

Това ли беше? Удар? Нанесен от противникова фракция? От организирана престъпна група? Или бе замесено испанското правителство?

Получи веднага отговор.

— Не мърдай! — нареди мъжки глас някъде иззад него. Говореше английски с американски акцент. Звучеше предизвикателно, хулигански. — Остави оръжието, задник!

Стаята беше толкова тъмна, че дори да се извърнеше да стреля, мъжът зад него щеше да го изпревари. Харват беше принуден да се подчини и да пусне пистолета на пода до тялото на Тело.

— На колене — заповяда мъжът. — Веднага! Харват го послуша.

— Ръцете зад главата. Сключи пръсти.

— Кой си ти? — попита Харват. — Какво търсиш тук?

— Млъквай! Ръцете зад главата. Бързо!

— След като ми кажеш кой си и какво става. Мъжът изстреля два куршума в канапето, до което бе коленичил Харват.

Той вдигна ръце на тила и сплете пръсти.

— Сбъркал си човека, приятелю.

— Млъквай — повтори мъжът и вдигна радиоприемника си. — Червен две до Червен едно. Целта е задържана. Сграда Б. Край.

Харват все още беше със слушалките и чу съобщението.

— Прието, Червен две — отвърна гласът отсреща. — Сграда Б. Край.

Само четирима ли бяха? Засега нямаше друг отговор.

— Червен две до Червен три. Докладвай. Край — каза мъжът зад Харват.

Отговор не последва.

— Червен две до Червен три. Приемате ли? Край. Изминаха няколко секунди. Никакъв отговор. Ако имаше само още двама, те бяха мъртви, елиминирани от Харват.

— Трябваше да доведеш повече хора — каза той. Мъжът не му обърна внимание.

— Червен две до Червен четири. Край.

Почака, после повтори съобщението. Накрая се отказа и се свърза с Червен едно.

— Казвай, Червен две. Край.

— Прочистен ли е периметърът? Край.

— Да. Край.

— Потърси Червен три и Червен четири. Започни от сграда Б и продължавай нататък. Край.

— Потвърдено.

Мъжът зад Харват насочи вниманието и целия си гняв към него.

— Заповядано ми е да те убия. Но не е задължително да е бързо.

— Кой ти е заповядал? — попита Харват.

— Не е твоя работа, гнусен предател.

Предател? Думата го смая. За миг онемя. После се съвзе и каза:

— Определено си сбъркал човека.

— Не съм, предателско копеле.

Все едно го халоса с юмрук в лицето. Предател? Предателство?

— Какво говориш, по дяволите? Мислиш, че съм предател?

— Не съм съдник. Просто изпълнявам заповеди.

— Кой ти заповядва?

— Не е твоя работа.

— Аз съм предател и си дошъл да ме убиеш, но кой те е изпратил не е моя работа?

— Много говориш — сопна се мъжът.

— А ти не говориш достатъчно. Допускаш огромна грешка. Казвам ти, че си сбъркал човека.

— Млъквай.

Харват усещаше, че времето му изтича.

— Военен си, нали? Или си бил? Къде си служил? Мъжът не му отговори.

— Бях „тюлен“, преди да постъпя в тайните служби.

— Видях досието ти — отвърна мъжът.

— Значи знаеш какво съм направил за страната си. Дължиш ми обяснение.

— Не ти дължа нищо — заяви той и вдигна радиопредавателя. — Червен две до Червен едно. Докладвай. Край.

— Още не съм открил нищо, Червен две. Край.

— Побързай. Край.

Имаше нещо съмнително у този мъж, но Харват недоумяваше какво точно не е наред. Държеше се като военен, но същевременно излъчваше нещо гаменско.

— Слушай — каза Харват. — Не можеш да убиеш американски граждани без съдебен процес.

— Мога, защото си в списъка, предателю.

— Списък? Какъв списък? За какво говориш, по дяволите?

Нещо друго привлече вниманието на мъжа и той не отговори. Харват понечи да повтори въпроса, но той му прошепна строго:

— Млъквай.

Мъжът се извърна надясно и дъските на пода проскърцаха тихо под тежестта му.

Последва гръмотевичен изстрел. Ушите на Харват заглъхнаха. Той грабна пистолета си и се обърна точно когато мъжът се строполи по лице. Беше мъртъв. Куршумът беше разкъсал гърлото и шията му чак до основата на черепа.

В дневната, стиснал димяща лупара, стоеше падре Пейо.

Преди да успее да продума, Харват забеляза сянка да се прокрадва в кухнята зад свещеника.

— Пейо! Оръжие! Залегни! — изкрещя той.

Закъсня. Вместо да залегне, Пейо се обърна.

Беше трудно да се каже дали Харват стреля пръв или мъжът, който сигурно бе Червен едно — гласът от радиоприемника.

Пейо падна на пода, а Харват натисна спусъка веднъж и още веднъж, насочвайки куршумите от горната част на гърдите на нападателя към гърлото и накрая към вдлъбнатината под носа му.

Нападателят рухна и оръжието му изтрополи на кухненския под. Харват се втурна да помогне на приятеля си.

23

За щастие раните на падре Пейо не бяха смъртоносни. Два куршума го бяха улучили в рамото. Единият беше излязъл, а другият бе вътре и съдейки от реакцията му, когато Харват притисна превръзката, се намираше близо до костта и болеше доста.

Свещеникът току се опитваше да се надигне.

— Трябва да се погрижа за мъртвите.

Молитви за мъртвите беше последното, с което Харват искаше да се заеме сега. Той искаше отговори. Най-вече кой го е нарочил за предател и е изпратил убийци по следите му. И защо? В какво са го набедили? Как са го открили?

Последният въпрос беше най-лесен. Сигурно чрез Стареца. Размяната на съобщения по Скайп беше единствената връзка с местонахождението му. Опита се да се прикрие в лабиринт от сървъри навсякъде по света, но някой бе съумял да разплете мрежата му.

Пейо отново понечи да стане и прекъсна мислите на Харват, който се зае отново с раните му. Успя донякъде да спре кръвотечението и помогна на свещеника да се изправи на крака.

Пейо застана до Тело и се помоли за мъртвия баск, докато Харват претърсваше телата на мъртвите нападатели. И те бяха млади като другите, и не носеха никакви документи. Хлапето, което едва не го уби, имаше няколко татуировки, две от които груби и видимо непрофесионални.

След като се помоли за двамата нападатели в къщата, Пейо излезе навън, подпирайки се на Харват, който му показа къде са другите двама. Свещеникът произнесе няколко думи и продължиха нататък.

Когато наближиха мъртвия баск между къщата и конюшнята, Харват разбра откъде Пейо е намерил лупара. Недоумяваше обаче защо се е върнал.

Попита го, но той отказа да отговори. Искаше да пести силите си. Харват се съгласи и му предложи да се облегне на рамото му. Щяха да поговорят по-късно.

Познаваше ранчото достатъчно добре, за да се ориентира в бавно вдигащата се мъглата и да намери телата. Нападателите бяха добри. Всички хора на Тело бяха мъртви, включително двамата мъже, които го бяха докарали тук. Не бяха оставили нито един жив. Какво, по дяволите, ставаше? Защо бяха толкова млади убийците и в какъв списък бяха включили Харват? И най-важното — защо момчето го нарече предател? Не намираше никакъв смисъл в случващото се.

Скоро видяха кучетата. Харват ненавиждаше да убиват животни. Разбираше, че понякога битката го налага, но въпреки това му беше неприятно. Случеше ли се да се изправи срещу животни, той се опитваше да овладее положението, без да ги наранява.

Когато Пейо най-сетне остана доволен, че се е погрижил за мъртвите, Харват понечи да го поведе обратно към къщата, за да отдъхне, но той отказа.

— Слънцето ще изгрее скоро. Трябва да вървиш.

— А ти? — попита Харват. — Трябва да те прегледа лекар.

Падре Пейо поклати глава.

— Свещеник с куршум в рамото ще създаде толкова слухове, че ще ме разнасят цял век. Не бива да ме свързват със случилото се тук. Отец Лукас ще се погрижи за раните ми.

— Имаш ли представа колко лесно се възпаляват огнестрелните рани? — Още преди думите да излязат от устата му, Харват съжали, че ги е изрекъл. Пейо знаеше, разбира се. Доста куршуми беше видял, преди да стане свещеник. — Трябва да вземаш антибиотици.

— Имаме в манастира. Не бой се.

Пейо беше силен мъж.

— Не ми каза защо се върна.

— Получих съобщение от Никълъс.

Харват спря и се обърна към свещеника:

— Кога? Как?

— Използваме уебсайта на сиропиталището в Беларус, където се запознахме с него. Никълъс прикрива съобщенията ни.

Харват смяташе връзката по Скайп със Стареца за безопасна, но след случилото се нищо не беше сигурно.

— Сигурен ли си, че наистина се свързваш с Никълъс?

— Автентичността се проверява — отговори Пейо — чрез нещо като тайник. Оставям знак на друг сайт. Предполагам, че Никълъс го използва не само когато контактува с мен. Като сигнална система е. Оставям знак, че в уебсайта на сиропиталището го очаква съобщение. Той отваря сайта, но не може да прочете съобщението ми и да му отговори, без да използва знака ми като парола.

— Колко други знаят за съобщителната ви система?

Пейо го изгледа, за да провери дали не се шегува.

— Познаваш ли човек, който се подсигурява по-съвестно от Никълъс?

Свещеникът имаше право. Макар да нямаше стопроцентово сигурна система, Никълъс разработваше едни от най-непроницаемите, често криейки ги на очевидни места като сайта на сиропиталището.

— Какво ти каза?

Пейо изкриви лице и си пое дълбоко дъх.

— Трябва да те заведа в болницата, отче. Няма да издържиш ездата до манастира.

Свещеникът се насили да се усмихне.

— Ще издържа.

— Три часа върху седлото?

— Всяка минута ще ми е необходима да се помиря с Бог и с това, което сторих.

— Спаси ми живота. Благодаря.

Свещеникът вдигна ръка.

— Времето ни притиска. Чуй какво ми каза Никълъс.

Харват кимна.

— Когато продавачът на тютюн ми предаде съобщението ти, разбрах, че нещо не е наред. Както ти казах, опитах да се свържа с Никълъс. Исках да разбера защо идваш. Преди няколко часа той най-после ми отговори. Разкрил нещо. Трябвало да се върнеш възможно най-бързо.

— Споменава ли какво е?

— Не. Не обсъждаме подробности. Никълъс вярва, че системата му е сигурна, но е предпазлив. Маскираме съобщенията като делова кореспонденция, свързана със сиропиталището. Помолил ме е обаче да ти предам нещо.

— Какво?

— „Не обещавай и не давай нищо“. Разбираш ли го?

— Естествено.

Съобщението намекваше за две софтуерни програми, използвани от разузнавателните агенции по света — „ПРОМИС“ и „ТИП“.

ПРОМИС работеше денонощно и търсеше връзки между хора, места и организации. Изключително умело проникваше в частни бази с данни на банки, компании за кредитни карти, интернет доставчици, телефонни компании и прочее. С помощта на сложни алгоритми създаваше мрежи от връзки, очертавайки всеки ход на обектите, които разпознаваше и наблюдаваше.

Понеже черпеше информация от сферата на комуналните услуги, ако обектът на разследването започнеше да използва повече вода или електричество, системата отчиташе, че в дома на заподозрения има други хора. После проверяваше телефонните му обаждания и имейла му и търсеше негови познати, чието потребление е намаляло. Проучваше извлеченията от кредитните карти на хората с намалено потребление и разбираше дали са купували билети за самолет или за влак и къде. Откриваше от кои антени са провеждали разговорите си, както и къде са плащали пътни такси и бензин. И всичко това — за да открие кой е в дома на обекта и допринася за увеличеното потребление на ток и вода.

Системата работеше неуморно и неспирно и си бе спечелила прозвището „Терминатора“. Името бе подходящо, но истинският терминатор се наричаше ТИП, акроним на „Тотална информационна парадигма“.

ТИП беше наследник на ПРОМИС с изкуствен интелект, преобразил света на разузнавателните агенции. Все едно да се прехвърлиш от приус на ламборгини. ТИП мислеше като човек, а някои твърдяха, че умее да предвижда човешкото поведение.

Не беше необходимо Никълъс да му напомня да стои далеч от радарите. Все пак именно той го бе запознал с всички тънкости на програмите ПРОМИС и ТИП. Освен че спазваше професионалния протокол, Харват бе решил да се свърже с Пейо и заради въпросните системи. Свещеникът на практика живееше извън мрежите, които програмите за събиране на данни използваха.

Щом Никълъс го предупреждаваше да отбягва „сензорите“ им, програмите очевидно го търсеха активно.

— Споменава ли нещо друго? — попита Харват.

— Да. Да направя всичко възможно да ти помогна да се върнеш. За жалост вече не разполагам с толкова доверени хора. Да ти извадя паспорт под друго име ще ми отнеме време.

— Имам паспорт, не се безпокой.

Пейо кимна.

— Трябваше да се досетя.

— Но ще ми е необходим самолетен билет. Имам само пари в брой, а това веднага разлайва кучетата.

— Познавам един човек в „Иберия Еърлайнс“. Служителите често резервират билети за приятели през вътрешната си система. Служителят плаща с личната си кредитна карта, а приятелят му възстановява сумата.

Пейо очевидно беше прибягвал неведнъж до услугите на въпросния човек. Несъмнено „възстановяване на сумата“ означаваше цената на билета плюс премия за служителя, направил резервацията.

Понеже щеше да пътува с италиански паспорт, Харват реши да избере град в Америка с многобройна италианска общност.

— Колко често летят „Иберия Еърлайнс“ до Ню Йорк? — попита той.

— Мисля, че Никълъс има други планове — отвърна Пейо.

— Какви?

— Преди да се прибереш у дома, предлага да се отбиеш в сиропиталище, с което поддържа връзка.

— В Беларус?

— Не. В Мексико.

24

Мериленд

В националния исторически парк „Чесапийк“ и канал „Охайо“, имаше над 1800 исторически обекта. Много от тях бяха публично достояние, включително шест „речни квартири“, както ги наричаха, където хората преспиваха, за да почувстват атмосферата на някога оживения канал, виещ се успоредно на река Потомак. Къщите бяха оборудвани с всички съвременни удобства — кухни, спални и бани с душове. Бяха известни като „речни спирки“ 6, 10, 22, 25, 28 и 49. „Синята къща“, наречена така заради цвета на кепенците и входната врата, също беше исторически обект, оборудван с всичко необходимо, но никога не беше приютявала обикновени граждани. Неслучайно.

Синята къща беше собственост на ЦРУ и в нея бяха разпитвали някои от най-знаменитите бегълци от СССР по времето на Студената война. Изразът „зад синята врата“ беше станал синоним на разпити на най-високо равнище. Повечето агенти, които го използваха, нямаха представа къде се намира „синята врата“, камо ли че става дума за неугледна крайречна къща. Повечето предполагаха, че вратата съществува някъде в дълбините на щабквартирата, където допускат само директора и шепа привилегировани.

Рийд Карлтън видя сигнала — хранилка за птици върху парапета на верандата — и разбра, че вратата е отключена. Не почука, нямаше нужда.

На стол близо до малката камина седеше мъж, разтворил книга. Не вдигна поглед, когато Карлтън влезе. Изглеждаше умиротворен от четивото и пукота на огъня.

Името му беше Томас Банкс. Които го познаваха, го наричаха Том. Които го познаваха от войната, го наричаха Томи. Карлтън не беше служил с него, но беше служил под негово командване. В крайна сметка наследи поста му в ЦРУ и си спечели правото да го нарича Томи.

Подвизите на Томи — един от най-младите агенти в Офиса за специални операции — се бяха превърнали в легенда. Понеже не владеел никакви специални умения освен „индианския бой“, както самият той се изразяваше, Томи Банкс се съгласил да помогне за създаването на ЦРУ. Намерил своята ниша в Директората по планиране, който впоследствие прераснал в Национална тайна служба — клон на ЦРУ, вербуващ чуждестранни агенти и организиращ секретни операции в чужбина.

Десетилетия наред Банкс участвал активно в операциите, а после се оттеглил, „за да отглежда пилетата си“, както наричаше младите агенти, и да ги обучава да провеждат операции дори по-добре от него. Накрая оглавил Оперативния директорат.

Повечето си познания за шпионажа и за секретната дейност Рийд Карлтън бе почерпил от този забележителен мъж — скромна рокзвезда в света на американското разузнаване и политика. Обикновените граждани не знаеха кой е, но нямаше влиятелен човек във Вашингтон, който да не познава Томи Банкс.

— Чух те да се движиш по пътеката от цял километър — каза той, когато Карлтън затвори вратата. — Май ще трябва да те обучаваме наново.

Карлтън поклати глава.

— Прекалено съм стар за обучение, Томи.

— Не си стар, Прасковке. Просто те мързи.

Прасковке. Не беше чувал прякора отдавна. Не помнеше кой точно му го лепна, но беше свързан с начина, по който провеждаше разпити. Във всяко друго отношение Карлтън се държеше джентълменски, но когато разпитваше затворници, проявяваше абсолютна безпощадност. Ако на карта бяха заложени американски интереси, той бе способен на всичко, за да изтръгне необходимата информация. Превръщаше се в пълна антитеза на сладостта и затова колегите му и дори началниците му харесваха ироничния прякор.

— Когато говорим за мързел… — продължи Банкс. В говора му все още се долавяше лекият акцент на щата Тенеси, въпреки че бе прекарал огромна част от живота си в столицата. — Като говорим за мързел, нали не носиш мобилен телефон?

— Не съм забравил наученото чак дотам.

Банкс изръмжа одобрително.

— Проклетите технологии са опасни. Нали не използва навигационна система, за да стигнеш дотук?

Карлтън поклати глава.

— Дойдох със стария си джип. В него няма електронна навигация.

— Добре — отвърна Банкс. — Хората са станали толкова мързеливи, че предпочитат компаниите да регистрират всеки техен ход и да подслушват личните им разговори, вместо да се научат да се ориентират по карта.

Карлтън окачи палтото си на закачалката до вратата.

— Невинаги е безполезно. Веднъж помогнаха на асистентката ми да си отключи колата, когато си беше забравила ключовете вътре.

— За тази цел Бог ни е дал камъни — посочи Банкс. — Не се обиждай, но ако си се видиотил дотолкова, че да си заключиш ключовете в колата, трябва да поразмислиш хубавичко над коефициента си на интелигентност, докато чакаш човека с шперцовете.

Томи Банкс не прощаваше. Не понасяше глупави и мързеливи хора. И двамата с Карлтън бяха отрасли в епоха, когато от хората се очакваше да се справят сами. Не седяха и не чакаха другите да им проправят път.

— Благодаря, че дойде да се срещнем, Томи.

— Предложението беше неустоимо — отвърна по-възрастният мъж, затвори книгата и махна на госта си да седне.

Карлтън се настани срещу него пред камината.

— Не е добре, че се свързах толкова лесно с теб. Ти си човек на навика. Това е опасно.

Банкс кимна.

— Обичам да се разхождам сутрин.

Живееше сам в малка къща в Джорджтаун и сутрин минаваше край много от тайниците, служили му по времето на Студената война — същите, с помощта на които старият шпионин бе обучавал Карлтън и младите си колеги от ЦРУ преди години.

— Късметлия съм, че знам маршрута ти.

— Тебеширеният знак ми навя много спомени — рече отнесено по-възрастният мъж. — Отначало реших, че е случайност или някой използва маршрута ми за обучение, но после проверих тайника и открих съобщението ти. Предположих, че или се шегуваш с мен, или е нещо сериозно.

— Не се шегувам, Томи. Сериозно е. Ти си единственият, към когото мога да се обърна.

— Значи наистина си в беда. Какво има?

— Дългите ножове са излезли на лов. Някой е избил агентите ми. Опитаха се да убият и мен.

— Кой? Как?

Карлтън му разказа всичко — за пожара в дома му, за блокирания му Скайп, за невъзможността да се свърже с агентите си чрез договорените начини за спешни случаи, както и за статиите в интернет за смъртта на мнозина от тях.

Когато приключи, се облегна назад и впи очи в бившия си шеф. Колелата вече се бяха завъртели в ума на възрастния мъж. Личеше си.

— Ще задам глупав въпрос — каза Банкс. — Възможно ли е ислямска терористична групировка да е проникнала толкова дълбоко в организацията ти?

Карлтън поклати глава.

— Не. Не разполагат с необходимите средства да пробият мрежата ни и не са способни да елиминират всичките ми хора. Не е терористична организация.

— Някой вътрешен човек?

— Къртица?

— Или някой, решил да спечели повечко пари, независимо от последствията.

След кратък размисъл Карлтън отговори:

— Хората ми са солидни. С изключение на…

— С изключение на кого?

— Никълъс.

— Кой е Никълъс?

— Трола.

Банкс не повярва на ушите си.

— Чувал съм за него. За теб ли работи?

— По-зле е — отвърна Карлтън. — Той е буквално в сърцевината на операциите ни. Осигурихме му дори специална система против подслушване.

— Безспорно трябва да си опресниш познанията. Защо, по дяволите, си ангажирал такъв човек?

— Не съм аз. Харват го доведе.

Банкс познаваше Харват и го харесваше, но въпреки това…

— Разбира ли изобщо Харват как се управлява разузнавателна организация?

— Разбира много добре — отвърна Карлтън. — Отначало отказах да включим Никълъс…

— Това ли е истинското му име? — прекъсна го Банкс. — Никълъс?

— Има ли значение?

— Има огромно значение. Проучихте ли поне дребосъка?

— Да, доколкото успяхме. Няма кой знае колко информация за него.

— Значи просто отвори широко портите на крепостта и го пусна да влезе? Изненадваш ме.

— Ограничихме достъпа му до някои данни — защити се Карлтън.

— Не предположи ли, че ще намери начин да се добере до всичко?

— Сътрудничеше предимно на Харват, но направи много за нас, за страната. Ако е измамник, няма по-изкусен мошеник от него.

— Имаше ли достъп до досиетата на агентите ти? — попита Банкс.

— Според теб трябва да приемем, че е имал достъп до всичко.

— И лесно е намерил купувач за информацията за продан. Вълкът не си мени козината. Крадецът си остава крадец.

Карлтън поклати глава.

— Не казвам, че не съм съгласен, но…

— Къде е той сега? Свързвал ли си се с него, откакто започна атаката?

— Не съм.

— Значи това е първата ни стъпка — отвърна Банкс. — Следващата обаче е по-сложна. Хората ти са били първокласни оператори. Не са се дали лесно. Необходима е била изключителна вещина, за да ги елиминират.

— Затова дойдох при теб. Който стои зад нападението, има достъп до сериозен военен и разузнавателен персонал.

— Мислиш, че е вътрешна работа? Агенцията разчиства сметки с теб?

— Честно казано, не знам какво да мисля — отвърна Карлтън. — Създавали ли сме главоболия на ЦРУ? Разбира се! Но да избият американски агенти, само и само да ни изтрият от картината? Няма начин. Смятам, че е нещо друго.

— Например?

— Не знам.

— Не мога да ти помогна Рийд, ако не ме насочиш. Кого другиго си настъпил? — настоя Банкс. — Кой друг ти има зъб?

— Там е проблемът. Счепквал съм се с неколцина инвеститори и управителни съвети, но това са корпоративни противоречия. Тук става дума за нещо по-сериозно. Честно казано, не мисля, че някой толкова влиятелен ни е взел на мушка.

— Тогава въпросът е кой ще извлече полза.

— Именно — съгласи се Карлтън. — Кой ще извлече полза, ако ме убият, ако избият агентите ми и унищожат организацията ми? Това искам да разбера и те моля да ми помогнеш. Трябва много да внимавам на чии врати чукам.

— Почукаш ли на грешната, получаваш куршум в челото.

— Да. Ти обаче нямаш такъв проблем.

Банкс разбра за какво го моли бившето му протеже.

— Знаеш, че не е много трудно да се свържат, нали?

— Знам, но мисля, че има начин да го използваме в своя изгода.

25

Анаполис

Мериленд

Петък

Шрьодер провери два пъти информацията на екрана. Прегледа я трети път и чак тогава набра домашния номер на шефа си.

— Какво? — тросна се Крейг Мидълтън след четвъртото позвъняване, изтръгнало го от дълбокия сън.

— Кърт е.

— Колко е часът?

— Четири и половина.

— Сутринта?

— Да, сър.

— Защо не работиш през деня като нормалните хора?

— Работя денонощно. Каза ми да не спирам, докато не открия нещо — отговори Шрьодер.

— Проследи ли данните, които Каролайн Ромеро е откраднала?

— Още не.

— Е, дано да не си ме събудил напразно. Какво има?

— Мисля, че открих нещо.

— Мислиш, че си открил нещо? Аз мисля да се кача в колата, да дойда в офиса и да те изхвърля през прозореца. Какво ще кажеш? Говори по същество, идиот! Защо ми се обади?

— Заради едно търсене в „Гугъл“.

Мидълтън зачака асистентът му да уточни и накрая предупреди:

— Тръгвам за ключовете от колата, Кърт.

— Някой е търсил кавказка овчарка.

— Какво, по дяволите, е кавказка овчарка?

— Порода кучета — отговори Шрьодер. — Много едри кучета. Каквито има Трола.

— И какво от това? Сигурно хиляди по света проучват тази порода кучета.

— Може би. Но колко търсят след това джудже?

Мидълтън се разсъни напълно и тонът му се промени:

— Къде?

— Тексас. Търсенето е отпреди два дни.

— Къде в Тексас?

— Южен Тексас. Най-близката точка в картата е населено място, наречено Агва Нуева.

— Мамка му! — изруга Мидълтън. — На колко километра е от Макалън?

Шрьодер увеличи квадранта и пресметна.

— На около осемдесет. Защо?

— Там е полусестрата.

— На Каролайн?

— Не, на Майкъл Джексън, глупако. На Каролайн, разбира се.

Шрьодер позеленя от яд.

— Ако знаех повече, вероятно щях по-лесно да открия какви данни е откраднала Каролайн и къде ги е скрила.

— Знаеш всичко необходимо.

— Тоест, кажи-речи нищо. Знам само, че преследваме група предатели и търсим незнайно количество информация, евентуално открадната от Каролайн.

Мидълтън се разгневи и тонът му се промени:

— Не обичаш да си в неведение, а, Кърт?

— Не обичам. Пречи ми да работя.

— Е, добре дошъл в отбора. Няма значение какво харесваме и какво не. Става дума за националната сигурност. Достатъчно е да знаеш, че разследваме най-мащабната терористична атака, планирана от вътрешни лица срещу САЩ. Зад нея стои „Карлтън Груп“. Каролайн Ромеро искаше да предаде на предателите информация от жизнена необходимост за нападението.

— И случайно я прегази кола на излизане от търговския център в Пентагона.

— Видя видеозаписа — отвърна Мидълтън. — Сама се втурна на улицата. Никой не я е блъскал. Беше извършила предателство, знаеше, че сме я разкрили, и вместо да отговаря за постъпката си, предпочете да се самоубие. Има ли по-категорично самопризнание?

— Неведоми са пътищата господни.

— Господ няма нищо общо с това. Ако Бог изобщо се занимава с нас, ще ни помогне да разберем какво е откраднала Каролайн, за да защитим страната си. Съсредоточи се върху задачата, за да успеем да спасим сънародниците си.

— Какво искаш да направя? — поомекна Шрьодер.

— Искам адрес и подробен доклад за всички, свързани с мястото, откъдето са провели търсенето в „Гугъл“.

— Добре. А после?

— После се наспи. Заслужи си почивката — каза Мидълтън.

— Не съм изморен. Какво друго да направя?

— Направил си достатъчно, Кърт. Когато приключиш, се прибирай у дома.

Нещо в тона, с който шефът му произнесе „направил си достатъчно“, го смути.

— Ще въведа всичко в отделен файл. Ще ти го изпратя до час.

— Добро момче — каза Мидълтън и прекъсна връзката.

Включи криптирана карта на Националната агенция за сигурност в настолния си телефон и набра номер.

След няколко секунди чу гласа на Чък Бремър:

— Никога ли не спиш?

— Мисля, че спипахме дребосъка.

— Обади ми се, когато си сигурен.

— Открихме го — повтори Мидълтън. — Кафе след четирийсет и пет минути. Не губи време да си миеш зъбите. Не съм в настроение за цуни-муни.

Срещнаха се в Пентагона и нито един от двамата не продума, докато не влязоха в изолираната зала.

Мидълтън подаде папка на Бремър.

— Свикай веднага екип.

— Не ми казвай какво да правя. Къде е той?

— Тексас. На сто и петдесет километра северозападно от Макалън.

— Искаш пак да изпратя екип в Тексас? Нали издирвахме вече ветеринарката, която потъна вдън земя? Което, между другото, ти смяташе за невъзможно. „Никой не може да се скрие — нали така каза? — Не бой се. Ще я намерим.“

На Мидълтън не му хареса да обръщат думите му срещу него. Но нямаше време за борби за надмощие. Опита се да запази спокойствие.

— Мислим, че Трола й е помагал.

— С какви доказателства разполагате?

— Сложно е.

— Глупости! — тросна се Бремър. — Някой видял ли е изобщо мишената?

— Още не, но съм сигурен, че е там. И когато го открием, ще открием и нея. Колко време ще ти трябва да изпратиш екип да ги издири и да ги елиминира?

Полковникът поклати глава.

Мидълтън го изгледа втренчено.

— Не си клати проклетата глава, Чък. Колко време?

— Ресурсите не растат по дърветата.

— Да. Растат във военни бази, където ги пакетират в спретнати ударни отряди, ръководени от теб.

— След като президентът одобри операцията.

— Да не би да си се разколебал? — попита Мидълтън.

— И още как! Изгубихме четирима агенти в Париж. Четирима. Как, по дяволите, ще го обясня?

— Не се налага. Нали си полковник Бремър? Оглавяваш една от най-строго секретните програми в САЩ. Не ми пука дори министърът на отбраната да нахълта в кабинета ти да иска отговори. Не е необходимо да узнава нищо. Никой не бива да узнава. Затова съдействахме за създаването на програмата. Затова администрациите идват и си отиват, а ти оставаш в Белия дом.

Бремър беше напълно наясно с програмата. Юристите от Министерството на правосъдието се консултираха с президента и с ключовите членове на тайния съвет и разискваха всеки случай, преди да се издаде заповед за елиминиране. По този метод американските граждани Анвар Алавлаки и Самир (Сами) Хан — ръководна фигура в „Ал Кайда“ и редактор на терористичното списание на „Ал Кайда“ — бяха включени в списъка и убити в Йемен. Никой в администрацията нямаше представа, че Бремър разширява списъка. Доводът за поверителност, особено подплатен с ореола на контратерористичната дейност, беше могъщо оръжие за предотвратяване на въпросите в град като Вашингтон.

— Е? Колко време? — повтори Мидълтън.

Полковникът си погледна часовника.

— Утре по това време вероятно. Но ще им трябват снимки. От хеликоптер или от сателит.

— Няма проблем. Ще получа предварителния файл до час. Ще ти изпратя копие.

— Ще чакам. Нещо друго?

— Какво става с операцията в Испания? Имаме ли потвърждение?

— Не. Още не.

— Защо не, по дяволите? Там вече е ден — каза Мидълтън. — Трябваше да са приключили.

— Професионалисти са. Ще следват протокола. Няма да се свържат, преди да напуснат страната.

На Мидълтън му се прииска да попита дали са по-добри професионалисти от първия екип в Париж, но замълча. Думата „протокол“ го накара да се замисли какъв ли протокол ще следват в Белия дом, когато „Син пясък“ започне. Имаха достатъчно запаси да устоят известно време на бурята, но той знаеше, че няма да дръзнат. За десетина минути щяха да разберат какво става, а разберяха ли, щяха да си плюят на петите. Тайните служби щяха да приведат в действие спасителния план и да отведат президента.

Президентът щеше да окаже съпротива, разбира се, но щом докладите за паниката и хаоса започнеха да прииждат в командната зала, решимостта му щеше да се стопи. Статистиката за смъртните случаи щеше да го разколебае окончателно. Щеше да разбере, че трябва да прибере семейството си и да замине.

За момент Мидълтън поразмисли дали да не уведоми Бремър за предстоящото, да го предупреди и да му даде възможност да подготви семейството си, но алтруистичната искрица у него угасна по-бързо, отколкото бе припламнала. Не го интересуваше дали Бремър и семейството му ще оцелеят.

Елиминирането на Карлтън и хората му беше деликатна задача, изискваща висококвалифицирани специалисти. Малцина бяха способни да я изпълнят. Докато не прочистеха списъка, Мидълтън бе длъжен да търпи Бремър. Дадяха ли обаче зелена светлина на „Син пясък“, всичко щеше да се промени.

Мидълтън се изправи с усмивка, погледна Бремър и го предупреди:

— Гледай хората ти да не оплетат конците в Испания.

— Не се безпокой — отвърна полковникът и отключи вратата на съвещателната зала. — Ще го обезвредят по един или по друг начин.

26

Монтерей

Мексико

Събота

Приятелят на падре Пейо резервира самолетен билет, използвайки името в италианския паспорт на Харват.

Харват се върна в Билбао и изостави колата близо до железопътната гара. С обществения транспорт стигна до летището, където го очакваше билетът му за първия етап от пътуването. Отлетя от Билбао за Мадрид, където го посрещна приятелят на Пейо — възрастен мъж на име Гомес. Той отведе Харват в салона за ВИП пътници, регистрира го и го настани в тих ъгъл, където да си довършат работата.

Подаде му формуляри и два пакета с печата на „Фед-Екс“ и отиде да вземе кафе. Когато се върна, Харват беше приготвил пликовете.

Първият плик съдържаше таксата на Гомес. Харват беше прибрал парите вътре и бе написал мним адрес в Барселона. Във втория бяха истинският му паспорт, паспортът на Райли Търнър и няколко лични вещи от раницата й. Харват го надписа с един от псевдонимите си и го адресира до риболовен курорт в Аляска, стопанисван от негов приятел. Мъжът беше получавал пратки за Харват и преди. Когато видеше името върху плика, щеше да го скрие, докато Харват се свърже с него.

Гомес прие двете пратки и му подаде малък куфар с колелца, който съдържаше дрехи с размера на Харват и комплект тоалетни принадлежности. Да лети от Билбао до Мадрид с малка раница беше нормално, но да пътува чак до Мексико без багаж изглеждаше съмнително и щеше да му навлече допълнителни проверки. Гомес се бе съгласил да го снабди с куфара — вероятно придобивка от склада за изгубен багаж на авиолинията — и да изпрати пощенската му пратка срещу допълнителна такса.

Пейо беше уверен в благонадеждността на Гомес, което беше добре, защото само той можеше да снабди Харват с необходимото.

Когато си уредиха сметките, испанецът пожела на Харват приятно пътуване и напусна салона за ВИП пътници. Харват си допи кафето и занесе куфара в една от душ-кабините, където го разопакова и го претърси щателно. Не искаше да се качи в международен самолет и после да го подложат на митническа проверка не къде да е, а в Мексико, с чанта, в която не знае какво има.

Не откри нищо, което да му създаде неприятности, и се изкъпа. Когато извикаха пътниците за полета до Мексико, той излезе от салона, пъхнал испански ежедневник под мишница, и се смеси с група бизнесмени. Качи се в самолета и докато си прибираше чантата в багажното отделение, огледа пътниците. Остана доволен, че никой не изглежда заинтригуван от присъствието му. Осведоми стюардесите, че не иска да го будят, когато сервират храната, извади слушалките от жабката на седалката и си ги надяна.

Нямаше представа какво го очаква в Мексико, но знаеше, че трябва да си почине. Лесно на думи, трудно — на дело. Когато самолетът потегли по пистата, същите въпроси, измъчвали го в Париж и още по-упорито в Испания, го заглождиха отново. Отново и отново се питаше кой го е обвинил в предателство и защо.

Не искаше да повярва, че са го предали, но се чудеше каква е ролята на Стареца. Дали му беше поставил капан? Изглеждаше му невероятно. Стига да пожелаеше, Карлтън можеше да го отстрани по десетки други начини. Но той му беше като баща. Мисълта, че би поискал да го елиминира, звучеше абсурдно. Независимо в какво го обвиняваха, Стареца не би заповядал да го убият, без да събере доказателства. Той познаваше добре Харват. Свързваше ги предистория, бяха близки.

Колкото повече размишляваше, толкова повече се разгневяваше. Не намираше смисъл. Не проумяваше нищо, а опиташе ли се да сглоби парченцата от мозайката, се ядосваше и объркваше.

Знаеше, че алкохолът обикновено не е подходящ лек, но понякога вършеше работа. Престори се, че се страхува да лети, и придума стюардесата да му донесе няколко миниатюрни бутилчици и чаша с лед. Течната топлина се разнесе по тялото му и проникна в мислите му, обвивайки ги в смътна мъгла, която най-сетне му помогна да се унесе в дрямка.

Не спеше спокойно, но все пак не бодърстваше. Няколко пъти се буди, схванат дори в удобната седалка в салона за първа класа, но успяваше да заспи отново.

Час преди самолетът да се приземи в град Мексико, той се събуди отново, когато лампите светнаха и стюардесите тръгнаха да сервират последното ядене. Бе огладнял. Нахрани се и изпи две чаши кафе.

Въпреки че поспа, на слизане от самолета се чувстваше още по-изтощен отпреди.

Из летището вървеше с шапка и вдигната яка, забил очи в пода, за да избегне камерите. Поне трима — тоест, предостатъчно хора — знаеха, че е отпътувал за Мексико.

Митническите и емиграционните служители изглеждаха по-заинтересувани един от друг, отколкото от Харват и италианския му паспорт. Подпечатаха го и му махнаха да продължава напред. Полетът до Монтерей беше след известно време.

Харват тръгна през терминала и съзря безброй възможности да отмъкне мобилен телефон или лаптоп от нехаен пътник, но устоя на изкушението. Не си струваше риска. Да стои далеч от радара, означаваше да е напълно невидим. А и се надяваше скоро да открие отговорите на въпросите си.

Взе си още кафе, за да убие времето, докато извикат пътниците за полета до Монтерей. Беше огледал всички пътници и никой не го смути. Качи се в самолета, прибра си багажа и седна до привлекателна млада жена, която явно предпочиташе купчината си мексикански модни списания пред разговор с мъжа до нея. Бяха си лика-прилика. Час и двайсет минути след излитането, когато самолетът се приземи в Монтерей, жената още не бе откъснала очи от четивата.

Харват прекоси окаяното летище, купи си билет до града, излезе от терминала и застана на таксиметровата стоянка. Преброи такситата и ги следеше как потеглят, докато опашката се придвижваше напред. В последния момент отстъпи ред на две семейства да се качат преди него. Те му благодариха за джентълменския жест и той се усмихна. Не разбираха, че са му направили по-голяма услуга, отколкото той на тях.

Показа си билета и шофьорът на таксито му отключи вратите. След като се настани на задната седалка с куфара си, Харват му подаде бележката с адреса, която бе получил от Пейо. Мъжът я погледна, обърна се и изгледа пътника си.

— Con permiso, señor — каза му. — Estàs seguro de saber li que haces? Извинете, сеньор. Сигурен ли сте, че искате да отидете там?

Дори да не владееше нито дума испански, Харват щеше да схване въпроса по изражението на мъжа.

— Si — отговори той. — Vàmonos.

Мъжът сви рамене, включи двигателя и се включи във вечерното движение. Двайсет минути пътуваха от летището до града — един от най-големите в Мексико. Трудно бе за вярване, че през две хиляди и пета са го определили като най-сигурния в Латинска Америка. Сега враждуващите картели го бяха превърнали в бойно поле, всяка година по-кърваво от предишната.

Харват нямаше представа накъде го отвежда шофьорът, но предчувстваше, че не е от най-приятните места в града. Но той и не очакваше нещо шикозно. Сиропиталищата обикновено не са в първокласните квартали.

Никълъс обаче си го биваше. Внедряването в световната мрежа от сиропиталища наподобяваше до голяма степен методите на разузнавателните агенции, които използваха неправителствените организации като прикритие и същевременно като източник на информация за случващото се „на улицата“, отстъпващ само пред наркопласьорските банди и градската полиция. Сиропиталищата често бяха свързани с религиозни институции и рядко ставаха обект на упреци и проверки. Освен това, ако се бяха отнасяли добре с тях, бившите им възпитаници се оказваха невероятно предани и изключително полезни в много отношения.

Харват не се съмняваше в искреността на Никълъс, но беше сигурен, че приятелят му създава връзки с оглед на евентуална бъдеща изгода.

Когато наближиха града, шофьорът — мъдро придържал се далеч от магистралите, контролирани от наркокартелите — пое по по-тесни странични улички с разнебитени сгради, нашарени с графити. На светофара се появи уличен търговец и шофьорът провери дали вратите са заключени — деликатен начин да предупреди пътника си. След две пресечки същото се повтори, когато до тях бавно спря мотоциклет и мотористът огледа особено внимателно Харват.

След пет минути таксито паркира не пред сиропиталище, а пред приглушено осветена гостилница. Усетил недоумението на пътника, шофьорът му прочете на глас адреса от бележката, сякаш да му каже „тук искаше да те докарам“, и му я върна. Харват му подаде билета и двайсет долара бакшиш, взе си куфара и слезе.

Погледна оронената колониална фасада и свери още веднъж адреса. Нямаше грешка — Пейо наистина го бе изпратил тук. Шофьорът на таксито изчака, докато Харват оглеждаше гостилницата. Обзе го лошо предчувствие. В капан ли бе попаднал?

Колкото по-дълго стоеше отвън, толкова повече внимание щеше да привлече. Реши да влезе. Тръгна към вратата и чу как двигателят на таксито изръмжава и колата се отдалечава, оставяйки го съвсем сам.

27

Да нарече гостилницата „дупка“ щеше да е комплимент. Мястото беше абсолютно окаяно. Избледнели репродукции на картини на мексикански художници от 60-те красяха хоросановите стени, потъмнели от цигарения дим. Гирлянда червени коледни лампички обрамчваше целогодишно мръсното огледало зад бара.

Мъжете около масите разговаряха, а сервитьорки разнасяха питиета от бара и чинии от кухнята. Портиерът погледна Харват, но веднага заби поглед във вестника си, сякаш туристите с куфари на колелца са най-редовните им клиенти. Съдейки по квартала и по реакцията на шофьора на таксито, Харват бе убеден, че кракът на гринго отдавна не е стъпвал тук, ако изобщо е стъпвал.

Избра си маса в ъгъла, далеч от останалите клиенти, откъдето да вижда вратата.

След няколко минути една сервитьорка дойде да му вземе поръчката. И тя като портиера не изглеждаше изненадана от появата му.

— Cerveza, señor?

Пиеше се му кафе, но бутилка бира на масата пред него му се стори по-подходяща по няколко причини. Забеляза, че сервират бутилирана „Бохемия“, и си поръча.

Когато сервитьорката отиде да му я донесе, Харват зърна за миг кухнята, където печаха някакво месо в пещ с горещи въглени — вероятно кабрито, ярешко. В северната част на Мексико козето месо беше традиционно ястие, както и дискадата — няколко вида месо в бирен сос, задушени в запечатан метален съд.

Харват явно беше проявил прекалено очебиен интерес към кухнята. След като му остави бутилката с бира, сервитьорката се върна с чиния месо, гарнирано с лук и прясна салца, и кошничка с царевични питки. Опита се да й обясни, че не е поръчвал храна, но тя му нареди да се храни и се отдалечи към друга маса с клиенти.

Понеже не знаеше кога отново ще има възможност да се нахрани, Харват си взе от месото, лука и салдата, сложи ги върху царевичната питка, отхапа и задъвка. Месото беше ярешко и много вкусно. Харват беше опитвал неведнъж лошо сготвено козе месо и веднага оцени ястието.

Когато се нахрани, сервитьорката се появи с някакъв крем, но Харват любезно отказа десерта. Попита го дали иска кафе и въпреки че все още бавно отпиваше от бирата, Харват каза „да“. Тя му поднесе чаша кафе де оя — местно кафе с канела — и отнесе чиниите и приборите от вечерята. Липсваше обаче ножът за месо, който Харват беше пъхнал под крака си.

След час в гостилницата бяха останали само две маси с клиенти. Харват отказа третата чаша с кафе и видя как барманът махна на портиера да дойде и му подаде две бележки.

Портиерът остави по една на масите с клиенти и зачака недоволните мъже да платят. Вместо да донесе и сметката на Харват обаче, портиерът изпрати последните клиенти и заключи вратата.

— Станете, моля — каза барманът на английски и застана до масата му, придружен от портиера. — Оставете ножа на стола.

Барманът беше здравеняк на около шейсет. Беше по-дребен от портиера, но изглеждаше като човек, който умее да отстоява своето и го е правил неведнъж. Харват не искаше да се счепква с нито един от тях, камо ли с двамата, но наложеше ли се, нямаше да се поколебае. „Усмихвай се на всеки срещнат и мисли как да го убиеш“ отдавна му служеше като мантра за оцеляване.

Извади ножа изпод крака си, изправи се и го остави върху масата, за да му е под ръка.

Барманът отстъпи две крачки назад и махна на Харват.

— Насам, моля.

Той се отдалечи от масата и тръгна към мъжа.

— Достатъчно. Ръцете на главата, моля.

— Какво става? — попита Харват.

— Чиста формалност. Вдигнете ръцете, моля.

Той го послуша и портиерът го претърси много внимателно. После барманът позволи на Харват да си свали ръцете и добави:

— Норберто ще ви прегледа багажа. Става ли?

Прозвуча като въпрос, но Харват беше врял и кипял и просто кимна.

Докато портиерът си вършеше работата, барманът каза:

— Доколкото знаем, никой не ви е проследил от летището.

— Кои „ние“?

— Казвам се Гилермо — отвърна барманът. — Но по-добре да не знаем повече един за друг. Нали?

— Вероятно — отговори Харват, наблюдавайки как портиерът тършува из чантата му. — Толкова ли е опасно в Монтерей?

— Навсякъде е опасно, сеньор.

„Вярно е“ — помисли си Харват.

— Интересно сиропиталище имате.

Барманът се усмихна и кимна леко.

— Приемете го като портал. Няма как да стигнете дотам, без да минете оттук.

Харват се почуди в какво го бе забъркал Никълъс.

— Всеотдайността, с която закриляте децата, е достойна за възхищение.

— Да речем, че съм лично заинтересуван нищо лошо да не им се случи.

Харват не се изненада. Ако тук наистина имаше сиропиталище и Никълъс някак си го използваше за свои цели, защо и други съмнителни типове да не се включат в играта?

Понечи да зададе въпрос на бармана, но в този момент портиерът закопча ципа на куфара му и кимна. Гилермо обяви:

— Готов сте.

— Колко ви дължа за храната?

— Заведението черпи.

Харват извади двайсетдоларова банкнота, остави я върху масата за сервитьорката и последва бармана, който излезе през задния вход на гостилницата.

28

На една пресечка от гостилницата стигнаха триетажна сграда, заобиколена от висока бетонна стена с масивна дървена врата, която изглеждаше на неколкостотин години. Гилермо извади връзка с ключове от джоба си, докато Норберто, портиерът, наблюдаваше улицата.

Барманът отдели един ключ, пъхна го в старата желязна ключалка и го завъртя. Чу се шумно изщракване и вратата се отвори. Харват последва Гилермо вътре, а Норберто влезе последен.

Озоваха се в просторен правоъгълен двор. Харват забеляза въжените катерушки на хвърлей от статуя на Дева Мария и веднага разбра къде са.

Стените бяха украсени със стенописи, изобразяващи играещи деца и истории от живота на светците. Над входа имаше надпис на латински: Alere Flamma Veritatis („Нека пламъкът на истината не угасва“). Интересно мото за сиропиталище, но Харват се развълнува. В момента пламъкът на истината му бе необходим повече от всякога.

Гилермо застана под надписа, извади друг ключ. Отвори вратата и подкани спътниците си да влязат.

— Чакайте тук — каза им, щом затвори вратата, — ще доведа сестра Марта.

Обстановката напомни на Харват началното му училище — подовете, покрити с балатум, дървените шкафчета, черно-белите снимки по стените, дори едва доловимата миризма на дезинфектант бяха същите. Пренесен в миналото, той се сети как всички монахини му се струваха еднакви и си представи сестра Марта като копие на директорката на училището му — сестра Макена. Сестра Марта обаче не приличаше никак на сестра Макена.

Носеше сини джинси и пуловер с емблема „Рътгърс“. Наближаваше четирийсетте, косата й бе къса и въпреки че не беше гримирана, изглеждаше много привлекателна.

Барманът изрече нещо неразбираемо на испански. Харват отбеляза само, че не я нарече „сестра Марта“, а „Мартита“. Монахинята на свой ред го нарече „Момо“ и го целуна по бузата, когато се накани да си върви. После протегна ръка на Харват:

— Аз съм сестра Марта.

— Приятно ми е, сестро. — Харват се опитваше да отгатне каква е връзката й с бармана.

— Наричай ме Марта. Тук не спазваме строго етикета.

— Затова ли Гилермо те нарече Мартита?

Монахинята се засмя.

— Не спазваме строго етикета, но не сме чак толкова фамилиарни. Само роднините ми казват Мартита. Гилермо или Момо, както го наричам, ми е чичо.

— Говориш английски много добре. Там ли си учила? — попита Харват, сочейки емблемата на университета върху пуловера й.

— Не. Получаваме дарения. Дрехите, които не стават за децата, изпращаме на бедните. Понякога персоналът открива нещо по моя мярка и ми го заделя. Така се сдобих с пуловера.

— А английският?

Сестра Марта излъчваше обаяние. Беше силна и като повечето монахини, които познаваше, вероятно се държеше строго, когато е необходимо, но умееше и да предразполага.

— Родителите ми залагаха много на образованието. В училище изучавах английски и френски. Преподавам и двата езика на децата тук.

— Те сигурно спят сега?

— Да — усмихна се сестра Марта. — На горния етаж. Само по това време приличат на ангелчета. През деня положението е съвсем различно.

— Сигурен съм, че не те оставят да скучаеш — усмихна се на свой ред Харват.

Тя махна с ръка, подканвайки го да сменят темата.

— Късно е и знам, че не си дошъл да видиш как се ръководи сиропиталище.

— Честно казано, сестро, не знам защо всъщност съм тук.

— Тук си, защото Бог е поискал.

— Разбира се — съгласи се той, — но в този случай Бог използва посредник.

— Имаш предвид Никълъс?

— Да. Предполагам, че съм тук, защото ти ще ми помогнеш да се срещна с него.

Сестра Марта кимна.

— Уредила съм утре да отлетиш през границата със специален самолет.

Харват я изгледа втренчено.

— Не е такъв полет — увери го тя, усетила подозрението му, че става дума за наркотрафик. — Напълно легален е. Имам приятел, който ежедневно превозва до Тексас богати рехиос, решили да пообиколят тамошните магазини.

— Рехиос?

— Рехиомонтанос или рехиос за по-кратко — така наричаме хората от Монтерей.

— Къде се приземяват? — попита Харват.

— В град Макалън.

— А митниците и емиграционните служби?

— Летището е малко — обясни тя, — а пилотът е американец. Непрекъснато докарва и откарва хора и всички го познават.

— Но все пак проверяват пътниците, въпреки че идват само за един ден и вечерта се връщат в Монтерей?

— Да, но не толкова щателно колкото по големите летища. Стига да имаш валиден паспорт, само го прелистват и те пускат. Ти имаш валиден паспорт, нали?

— Да — кимна Харват.

— Тогава всичко е наред. Ще минеш веднага.

— Не разбирам защо ми помагаш.

— Не е необходимо да разбираш.

— Защо поемаш риск заради Никълъс? — настоя той.

— Какво рискувам? Резервирала съм ти място в достъпен чартърен самолет.

— Знаеш какво имам предвид.

— Никълъс е много щедър към нашето сиропиталище. Когато картелите набелязаха Момо и започнаха да го притискат да им предостави гостилницата за сделки с оръжия и наркотици, Никълъс му помогна. Не искаше да излага на опасност децата. Добър човек е. Не знам нищо за миналото му и не искам да знам. То е между него и Бог. Знам само, че промени коренно живота на децата тук.

— Често ли му съдействаш?

— За пръв път ме моли за услуга. Предполагам, че много държи на теб.

Харват не знаеше как да й отговори.

— Каза ми, че си добър човек — продължи тя — и от години служиш на хората. Друго не искам да знам. Затова си тук и затова след няколко часа ще те кача на самолета.

— А когато се приземя в Макалън?

Сестра Марта извади лист от джоба си и му го показа.

— Никълъс каза да търсиш това.

29

Вирджиния

Рийд Карлтън знаеше, че трябва да отбягва Вашингтон и околностите му, включително Джорджтаун, на всяка цена. Имаше прекалено много камери. Вече рискува веднъж, когато остави съобщението в тайника на Томи, но повече не биваше. Банкс бе на същото мнение.

Предложи му да се свързват чрез личната рубрика на „Вашингтон Поуст“, докато си организират тайници извън града — стара шпионска тактика да остават невидими. Трябваха им само кредитни карти, каквито продаваха във всички дрогерии и супермаркети. Единственият недостатък беше времето, което минаваше между публикуването на обявата и появата й онлайн.

Карлтън обясни на Банкс как да използва рубриката в интернет. За щастие възрастният мъж се ориентираше достатъчно добре в мрежата и двамата успяха бързо да договорят системата.

Най-безопасно бе да изберат два града — големи, но не прекалено очебийни — и да маскират съобщенията като обяви от Оукланд и отговори от Тампа. Така нямаше да оставят дигитална следа. И макар размяната на послания да не бе мигновена, все пак беше най-близкият до реалното време вариант, при който не рискуваха да ги разкрият.

Двайсет и четири часа по-късно Банкс публикува кодирано съобщение в оукландската рубрика за обяви, настоявайки за незабавна среща. Карлтън отговори с обява в рубриката за Тампа и след няколко часа двамата седяха в ресторант край Фредериксбърг.

— Имаш сериозни проблеми, момчето ми — каза Томи, след като сервитьорката им наля кафе и се отдалечи. — Залостили са службата ти по-стабилно от банков сейф.

— Какво имаш предвид?

— Запечатали са я и са поставили охрана.

— Кой? — попита Карлтън.

Банкс вдигна чашата си и отпи глътка кафе.

— ФБР, но надушвам по-скоро ЦРУ.

— Значи наистина си отмъщават?

— Подозрително е, спор няма. Свързах се с куп приятелчета в Управлението, но никой не си развърза езика. Нито един.

— Какъв е изводът?

— Изводът е — отвърна Банкс, — че се мъти нещо много сериозно.

— Да.

— Не поискаха да разговарят с мен, но аз не се отказах. Някъде по веригата някой ги е сплашил здравата и им е наредил да мълчат. Явно натискът е сериозен, та реших и аз да окажа натиск.

Карлтън погледна изпитателно мъжа срещу него.

— Обичам те, Томи. Извадил си тайните архиви, нали? — Мълвеше се, че като прословутия директор на ФБР Едгар Хувър години наред Томи Банкс е попълвал досиета на висшестоящите в Управлението. Той не беше изнудвач по природа. Досиетата в ума му бяха по-скоро застраховка или козове, които да изиграе в името на справедлива кауза, когато несправедливо препятствие се изпречи на пътя му.

— Вероятно е по-добре да не узнаваш подробностите, но, да, извадих нещо, което знам за някого там. Голяма каша от седемдесетте. Не знам дали не е изтекла давността, но е достатъчно да му създам купища проблеми и да му спра пенсията. Да не говорим колко ще се червят онези на седмия етаж.

— Оценявам усилията ти.

— Не ми благодари — отвърна Банкс. — Този човек е истинска невестулка. Заслужава си го. Проблемът е, че не ми каза много.

— Капка по капка, вир става. Целият съм в слух. Какво разбра?

— Управлението няма право да преследва американски граждани на американска земя. Затова вътрешните операции са поверени на ФБР. Истинският подстрекател обаче е от другаде. От някоя много потайна организация с много власт.

— По-потайна от ЦРУ? Какви ги говориш? Директорът на Националното разузнаване?

— Които и да са, те стоят зад обвинението, което са ти лепнали.

— На мен? — възкликна Карлтън. — Не вярвам на ушите си!

— Всъщност не само на теб. На цялата ти организация.

— На оперативния ми отдел?

— Моят човек не уточни.

— В какво ме обвиняват?

Банкс вдигна отново чашата, но този път я задържа пред устните си, вместо да отпие.

— Предателство — прошепна.

Карлтън се смая.

— Предателство? Шегуваш се! Това е безумие.

— Съгласен съм, а и по изражението на моя човек се четеше, че и той не вярва.

— Познавам ли го?

Банкс остави чашата си на пластмасовата маса.

— Както споменах, по-добре е да не узнаваш подробности.

Карлтън кимна, облегна се назад и придърпа към себе си чашата с чинийката й.

— В какво по-точно ни обвиняват? Какво твърдят, че сме направили?

— Още не съм разбрал. Чуят ли думата „предателство“, хората все едно се натъкват на токсични отпадъци. Мигом отстъпват назад. Никой не иска да припарва наблизо, за да не се зарази.

— Нещо по-сериозно е. Няма как просто да ни нарочат за предатели и да ни избият без съдебен процес.

— И двамата знаем, че извънсъдебните мерки съществуват още от зората на нацията ни.

— Срещу чуждестранни врагове на държавата — каза Карлтън. — Не срещу американски граждани.

Банкс сви рамене.

— Неколцина американци също са си получили заслуженото.

— Да, но се броят на пръсти и случаят винаги е подлежал на съдебно разглеждане, макар и постфактум.

— Откъде знаем, че ти си изключение?

Карлтън го погледна изпитателно.

— Спестяваш ли ми някаква информация?

— Не. Просто играя ролята на адвокат на дявола.

— Изключено е някой съдебен състав да реши, че аз или някой от хората ми сме способни на предателство.

Банкс поклати глава.

— Наистина се налага да те обучавам наново. Не си овладял чувствата си.

— Знаеш ли колко от моите хора — изключителни личности, изключителни патриоти — бяха избити?

— Да, знам. На твое място и аз щях да съм вбесен, но щях да обуздая гнева, докато разбера какво, по дяволите, става. Защото иначе ще убият и мен. — При тези думи възрастният мъж замълча, отпи глътка кафе и продължи: — Умен си, Прасковке. По-умен си от мен, но ще ти трябва и последната капчица изобретателност, за да се измъкнеш невредим. Собственото ти правителство те е нарочило за предател и е сметнало доказателствата за толкова убедителни, че те е осъдило на незабавна смърт. Няма по-сериозна заплаха. Гневи се колкото щеш, след като намериш изход и стигнеш сигурен бряг.

Рийд Карлтън кимна бавно.

— Сега знаем кой те преследва. Остава ни да разберем как и защо — каза Банкс. — Успеем ли да спрем процеса, ще ти спасим живота.

— Но няма да върнем живота на агентите ми — отвърна Карлтън.

Непрекъснато проверяваше мрежата за съобщения в сайтовете за запознанства, които използваха при спешни случаи, но съобщения нямаше. Знаеше, че всички са мъртви.

— Да, няма да върнем хората ти. Но разнищим ли случая, ще ти позволя да отприщиш целия си гняв. Тогава ще се погрижиш всеки замесен да си плати. Все едно кой е и къде е, дори да е в Овалния кабинет.

30

Тексас

Харват подремна на канапето в служебната стая. В седем сутринта сестра Марта, този път облечена като монахиня от главата до петите, почука и го покани в трапезарията за закуска.

— Нали каза, че тук не спазвате стриктно формалностите? — попита я той.

— Да. Обикновено нося пола и сако. Снощи ме видя в неофициално облекло. Все пак съм човешко същество, особено след като децата си легнат и трябва да свърша това-онова.

— Но сега не е така?

— Ще те откарам до летището, а после ще пътувам по работа извън града. Картелите дебнат навсякъде. Пълни са с лоши мъже, но някои са вярващи. Да личи от пръв поглед, че си монахиня, има предимства, особено по пътищата.

Сестра Марта наистина беше умна жена. Трапезарията, която очевидно служеше и като класна стая, беше боядисана в ярки цветове. По стените бяха окачени плакати с буквите от азбуката и съответните картинки — „а“ за „агънце“, „б“ за бизон, „в“ за „вълк“.

— Късметлия си — каза сестра Марта и подаде един поднос на Харват. — Днес ще закусваме яйца.

Той взе подноса и застана зад нея да си чака реда. Детски гласове изпълваха стаята. Повечето деца бяха усмихнати. От време на време по-малките се счепкваха. Харват очакваше сестра Марта да ги скастри строго, но не се налагаше, защото винаги някое по-голямо дете се намесваше и търпеливо ги успокояваше.

— Открих — каза монахинята, — че всички деца, независимо в какво положение са, търсят обич, близост и съпричастност. И разбират, че правилата са израз на нашата обич.

Закуската се състоеше от малки порции ориз, боб и бъркани яйца. Предложиха им и кафе и Харват охотно прие.

Със сестра Марта седнаха до шумна маса с деца на възраст от пет до единайсет години. Няколко бяха братя и сестри и монахинята му обясни, че разделят децата само в краен случай. Когато всички се настаниха, произнесоха молитвата и започнаха да закусват. Харват забеляза как едно момченце следи дали по-малката му сестра има достатъчно храна и дори й отсипва от чинията си.

Децата бяха очаровани, че им гостува американец, и учениците на сестра Марта упражниха английския си. Невинните им грешки и опитите на Харват да им отговаря на испански предизвикваха шумния смях на сътрапезниците.

— Пожъна голям успех — каза сестра Марта, когато се качиха в престарелия й фолксваген, за да потеглят към летището. — Сигурна съм, че до края на седмицата ще говорят само за теб.

Харват се усмихна при мисълта за децата. Отдавна не беше се забавлявал така.

— Имаш ли деца? — попита го тя.

— Не.

— Умееш да общуваш с деца. Трябва да се замислиш.

Мислеше. Поне навремето се бе замислял.

— Женен ли си?

— Не съм.

— Защо?

Харват я погледна. Напомняше му Пейо. И той го заразпитва за личния му живот веднага щом се запознаха. Харват не обичаше да говори за себе си. Чувстваше се неловко. Повдигнеше ли се темата, или си правеше оглушки, или се опитваше да я смени, или го обръщаше на шега. При Пейо обаче това не минаваше и Харват се усъмни, че ще ударят на камък и при сестра Марта.

— Не ме бива много в сближаването, сестро.

— Не ми се вярва. Ти си добър мъж. Красив си, обичаш децата. Какъв е проблемът? — След кратко мълчание тя попита: — Не харесваш ли жени?

Той се засмя.

— Не, сестро, не е там проблемът. Харесвам жените.

— Какво има тогава?

— Ако не възразяваш, предпочитам да не говоря за това.

— Възразявам — отсече монахинята. — Ако се беше видял с тези деца, както аз те видях, ти също щеше да възразиш. Не успяваш да създадеш стабилна връзка? Това ли е проблемът?

Харват беше убеден, че някой във Ватикана провежда съревнование по сватосване на ергени. Нямаше нищо против, но му беше омръзнало да се налага да се оправдава.

— Проблемът не е в създаването на връзката.

— А в поддържането?

Харват кимна.

— Не всяка жена би се примирила с кариерата ми.

— Какво точно работиш?

— Да речем, че пътувам много.

— А жена ти не бива да те придружава?

Образът на Райли Търнър се появи пред очите му и той отвърна:

— За да ме придружава, трябва да е изключителна жена.

— Срещал ли си такава жена? — попита сестра Марта.

— Да.

— И какво се случи?

— Убиха я — отговори той и образът на Райли Търнър избледня.

— Много съжалявам.

— И аз.

— Поне е знаела, че държиш на нея.

— Всъщност, сестро, съмнявам се да е знаела.

Монахинята сви по по-оживена улица и пред тях се появи табелата за летището.

— Знаела е, повярвай ми.

— Защо си толкова сигурна?

— Трудно е да скрием чувствата си, когато сме щастливи с някого. Дори да се бе опитал, нямаше да успееш да прикриеш колко добре се чувстваш с децата.

Тя грешеше, но само защото нямаше представа кой седи до нея в колата. Харват бе обучен да прикрива всичко и да лъже, сякаш изрича най-съкровена истина. Поискаше ли, би съумял да убеди всекиго, дори сестра Марта, че децата са му напълно безразлични.

Това, разбира се, не беше вярно. Тя го бе видяла в рядък момент на откровение — нещо, което обикновено не допускаше с непознати.

— Аз съм не само монахиня — продължи сестра Марта, — но и жена. Жените забелязват много неща, които мъжете не виждат или предпочитат да не виждат.

Той се усмихна леко. Сестра Марта беше безпощадна.

— Какво виждаш у мен, сестро, което аз не забелязвам или не искам да забележа?

— Мисля, че си сложна личност, но това, за което наистина копнееш, не е сложно.

— И то е?

— Според мен ти искаш същото като децата, които Бог ни е поверил. Същото, което искаме всички. Да ни разбират. Да имаме семейство и човек, който да се грижи за нас.

— Освен това искам да спечеля от лотарията — отбеляза Харват.

— С чувство за хумор ли отбягваш проблемите? — попита сестра Марта.

Беше рефлекс. Дори не осъзна как думите се изплъзват от устата му.

— Смяташ, че шансовете са нищожни, но не си прав — продължи монахинята. — Необходима е само вяра. И най-хубавото е, че когато Бог най-после те срещне с подходящия човек, ще се почувстваш като спечелил от лотария.

На Харват не му се спореше с нея. Тя беше прекрасна, добронамерена жена.

— Знаеш ли какво, сестро? Ако обещаеш да се молиш за мен, аз ще продължа да търся. Споразумяхме ли се?

— И без друго ще се моля за теб — заяви тя точно когато стигнаха сектора за частни полети на летището.

Сестра Марта паркира фолксвагена и поведе Харват към терминала, където го представи, без да споменава името му. Пилотът явно не се впечатли и го попита само дали има паспорт. Харват потупа раницата и кимна. Беше оставил куфара в сиропиталището и бе казал на сестра Марта да го използва както намери за добре. Трябваше да изглежда като турист, пристигнал за еднодневна екскурзия в Тексас, а не като човек, канещ се да остане.

Докато пилотът проверяваше машината, а другите пътници — очевидно стари познайници — разговаряха, Харват благодари на сестра Марта и я предупреди да внимава. Поиска да си плати билета, но тя му каза да не се безпокои. Независимо кой бе поел разноските — тя или Никълъс — тези пари можеха да й послужат за сиропиталището. Опита се да я убеди, но тя го прекъсна:

— Отвори сърцето си — каза му с усмивка, сменяйки темата. — Когато Бог доведе отново някоя изключителна жена в живота ти, грабни я и не я пускай.

Харват се засмя. Опита се да сдържи смеха си, но не успя.

— Благодаря, сестро — каза той. — Вярата ти в способностите ми в тази област е малко необоснована, но въпреки това я оценявам.

— Вярата е моят занаят — отвърна тя и пилотът даде знак на пътниците да се качват. — Благословена съм с неограничени запаси.

Издигнаха се малко тромаво от пистата в Монтерей, но след като самолетът набра височина, полетът до Тексас мина гладко.

Месната се приземи на международното летище „Макалън Милър“ в Макалън и спря пред емиграционната служба. Пилотът разговаряше приятелски с персонала в тесния салон, докато проверяваха и подпечатваха паспортите на пътниците му. Щом подпечатаха и неговия паспорт, той ги поведе обратно към самолета, за да ги откара до главната сграда на летището.

Спря пред постройка със син покрив и надпис „Авиация «Макриъри»“ и жизнерадостните му клиенти слязоха. Харват вървеше в средата на тълпата. Изуми се колко много рехиос бяха русокоси и синеоки или зеленооки. Освен това компанията беше разнородна. Две жени водеха приятелките си от Германия, а трета — приятеля си от Испания, което го улесни при проверката в службата по емиграция. Италианският му паспорт не привлече никакво внимание.

Зад сградата чакаше цяла флотилия от лимузини. Шофьорите им държаха листове с имена: Мелендес, Касае, Кайеха, Ескивел и прочее, написани с черен маркер.

Харват обаче не търсеше име, а символ — три триъгълника, наподобяващи планински зъбери или челюсти на акула.

Когато няколко пътници се качиха в една от лимузините и тя потегли, Харват забеляза бял пикап „Форд Ф-150“. Върху бронята бяха нарисувани три триъгълника и надпис „Ранчо «Трите възвишения»“.

Тръгна към него, а очите му обхождаха паркинга, търсейки скрита опасност. Когато беше на петнайсетина крачки, вратата на шофьора се отвори и привлекателна жена с дълга руса коса, сини джинси и каубойски ботуши слезе от пикапа.

31

Маги Роуз се представи на Харват и двамата се здрависаха. Изглежда му беше връстничка или година-две по-млада и говореше с тексаски акцент.

— Ще пътуваме около час — обясни му тя. — Искате ли нещо, преди да потеглим?

— Къде точно отиваме? — попита той.

Маги носеше бродирана поло блуза с емблемата на ранчото.

— Стаята ви вече е готова и ви очаква.

Той я погледна подозрително и не се качи в пикапа.

— Не се обиждай, Маги, но кой те изпрати да ме вземеш?

Управителката на ранчото се усмихна.

— Дребен човек с две огромни кучета. — Знаеш ли как се казва?

— Не, сър.

— А каза ли ти моето име?

— Не, сър. Каза ми само кога кацате и че вие ще ме откриете.

— Само това?

— Каза ми също да ви пусна това — отговори тя, качи се в пикапа и включи стереоуредбата.

Харват веднага позна песента — „Гумено патенце“ на Бутси Колинс. Вече не се съмняваше, че Никълъс е изпратил Маги да го вземе.

Един от първите им разговори беше в Бразилия. Пиеха бира и Никълъс пусна музика, докато сготви обяда. Песента беше „Гумено патенце“. Харват имаше оригиналния албум „Ах! Името ми е Бутси, бейби!“ и на плоча, и на диск, фактът, че и двамата харесват американски фънк, беше първото от многото неща, които постепенно научи за дребния мъж.

Харват се настани на предната седалка в пикапа. Маги седна зад волана и затвори вратата.

— За теб ли са тези покупки? — попита Харват, сочейки хартиените пликове на задната седалка.

— Не, сър. За другия джентълмен в ранчото. Дойдох по-рано да напазарувам. Използва много продукти, които не се намират лесно. Прекалено са екзотични.

— Но все пак ги откри в Макалън?

— Някои, но през повечето време хората ме гледаха, все едно говоря на китайски.

Определено изпълняваше поръчение на Никълъс.

— Откога е отседнал в ранчото?

— Отскоро — отвърна Маги и подкара пикапа към шосето. — Дойде в началото на седмицата.

— Очарователен човек, нали?

Жената кимна.

— Да, сър. Изключително любезен.

— Наричай ме Скот, Маги.

— Добре, Скот.

— Разкажи ми нещо за ранчото.

Докато пътуваха, Маги го запозна накратко с историята на Южен Тексас и основните му ферми. Описа му подробно прословутото Кралско ранчо, заемащо 825 000 акра и части от шест тексаски области. После му разказа за „Трите възвишения“ — кой го е притежавал преди семейство Найт и какви стада развъждат там. Харват беше заинтригуван и с нетърпение очакваше да зърне екзотичните животни, които семейство Найт отглеждаше.

Докато разговаряха, Харват деликатно се осведоми за охраната на ранчото и обслужващия персонал. Освен най-обикновената алармена система и няколкото камери, не използвали други мерки, когато семейството не било в къщата.

Когато собствениците пристигнели, довеждали личната си охрана. Екипът дежурел денонощно пред портала, патрулирал из ранчото и следял охранителните камери. Харват настоя за повече подробности и разбра, че камерите на портала записват табелите на колите, а сензори за натиск алармират главната къща и портиерната, когато някой се движи по алеята. Трите хиляди акра, обитавани от екзотичните животни, били оградени с триметрова телена мрежа.

Когато наближиха „Трите възвишения“ Харват бе стопил ледовете с Маги и си беше създал по-ясна представа за ранчото, за мерките за сигурност и за персонала. В далечината забеляза мишелови да се реят над воденица.

— Някой сигурно е изгубил животно там.

Маги погледна накъде й сочи.

— Това е съседното ранчо, но те не отглеждат добитък. Коритото на воденицата обаче е пълно с вода и привлича много животни. Някой койот сигурно е убил сърна, дошла на водопой.

— Явно е голяма сърна, щом са се събрали толкова хищни птици.

Тя се усмихна, спря до табло с бутони и въведе кода.

— Както казват, всичко е по-голямо в Тексас.

Портите от ковано желязо с тривърхия герб на ранчото се плъзнаха настрани. Докато се движеха по алеята, Маги му показваше сградите. Бяха построени от тексаски варовик, докаран от каменоломните край Сан Антонио върху камиони с открити платформи. Остинският камък също очевидно беше на почит. Покривите бяха глинени. Дървените греди, колони и корнизи бяха от кипарисова дървесина, а ръчно резбованите врати, шкафовете и декоративните елементи бяха от тексаски мескит. Плочки от Салтило покриваха подовете, а външните алеи бяха покрити с оклахомски конусовидни камъни.

Освен главната къща имаше просторна къща за гости, къща за управителя на ранчото, шест по-малки сгради, в които живееха служителите, гараж, постройки за обработка и замразяване на месо, конюшня и развлекателен комплекс, включващ кухня, трапезария, бар и гимнастически салон. Пътьом Маги му посочи и каменното огнище, край което семейство Найт се събирали надвечер да изпият по чаша с гостите си.

Откакто се бяха качили в пикапа, Маги не му бе задала нито един личен въпрос. Не спомена нито дума и за Никълъс. Те бяха гости на семейство Найт — повече информация не й трябваше.

Тя паркира пикапа пред къщата за гости и се усмихна:

— Пристигнахме. Ще внеса покупките и…

— Не се безпокой — отвърна Харват и се пресегна назад за пликовете. — Аз ще ги взема.

— Ако ти потрябва нещо, позвъни ми. Номерът ми е записан на хладилника в къщата и е включен във функцията за бързо избиране на всички телефони.

— Ще ми трябват дрехи.

— В развлекателния комплекс има цял килер с резервни дрехи за гостите. Ако не откриеш нищо по твой вкус, ще ти препоръчам магазини, а ако ми дадеш списък, ще отида да ти купя каквото искаш. Само кажи.

— Благодаря — отвърна той и слезе от пикапа.

— Няма за какво — каза тя, но си спомни за диска на Никълъс и понечи да го извади от стереоуредбата. — Да не забравим „Гуменото пате“.

— Задръж го. Имам си го.

Маги се усмихна и върна диска в плейъра. Когато включи двигателя и тръгна на заден ход, Харват чу как песента започва отново.

Изкачи стъпалата на къщата за гости и посегна към вратата, но в същия момент тя се отвори и Никълъс го посрещна, следван по петите от Драко и Аргос.

— Дойде! Слава богу!

— Къде да ги оставя? — попита Харват, вдигайки пликовете с покупки.

— Вътре. Предстои ни дълъг разговор.

32

Никълъс представи Нина на Харват и му обясни накратко как се е сприятелил с Каролайн. После помоли Нина да ги остави известно време насаме. Трябваше да обсъдят доста неотложни и деликатни въпроси. Постара се обаче молбата му да не я засегне.

— Разбирам, Ник — отвърна тя и остави книгата, която четеше. — Ще изляза да се поразходя.

Стана от канапето, усмихна му се и го потупа леко по ръката.

— До скоро.

Харват беше изумен. За пръв път виждаше Никълъс да общува с жени. Щом входната врата се затвори, той се обърна и възкликна:

— Тя те нарича Ник?

— Сложно е…

— Да, виждам.

— Тя е невероятна жена. Прилича много на сестра си.

— И вие двамата… — подхвана Харват, но не довърши.

Дребният мъж не отговори. Мълчанието му беше достатъчно красноречиво.

— Не знаех, че си падаш по готически красавици.

— Външността няма значение. Няма да повярваш колко хармонични са отношенията ни.

Прав беше — Харват не повярва. Единствената женска компания, която Никълъс познаваше, се заплащаше, но най-ненадейно, в окото на тайфуна, се бе впуснал в романс с привлекателна жена, два пъти по-млада от него. Контрастът със собствената му лична история беше поразителен!

— Райли е мъртва — каза Харват.

Смени рязко и вероятно нетактично темата, но, честно казано, случваха се далеч по-сериозни неща от връзката на Никълъс със сестрата на Каролайн Ромеро.

Доказвайки колко голямо сърце бие в дребното му тяло, Никълъс не се обиди.

— Съжалявам, Скот. Какво стана?

Начинът, по който Харват му бе разказвал за Райли преди, подсказваше, че отношенията между двамата не се изчерпват с колегиално уважение, и когато Харват описа случилото се в Париж, Никълъс осъзна, че приятелят му наистина е имал чувства към нея.

След Харват дойде ред на Никълъс. Преди да заговори, той отиде в кухнята, взе две бири и се върна в дневната. Подаде бутилката на Харват и започна да му разказва какво е открил. Обясни му, че Каролайн Ромеро е работила за „Адаптив Текнолъджи Сълюшънс“, и понеже Харват не беше чувал за компанията, му описа с какво се занимава.

После му обясни как Каролайн изпратила на сестра си в Тексас пакет с картичка с аудиозапис и флашка, която той успял да отвори. Когато чу какво е научил от електронното устройство, Харват стана да донесе по още една бира. Върна се от кухнята и отбеляза:

— Спомена, че Каролайн определя дейността на АТС като „дигитален паноптикон“. Какво имаш предвид?

— Става дума за идея, развита в края на осемнайсети век от британския социолог Джеръми Бентам. Паноптиконът е съвършеният затвор. Сградата, която той описал, напомняла колело, а килиите били с изглед към оста. В центъра на колелото имало кръгла наблюдателница с полирани до блясък прозорци. Стражите наблюдавали затворниците през цялото време, но те не знаели кога точно ги следят.

— И според Каролайн Ромеро АТС правят същото, само че дигитално? — попита Харват.

— Да, но не следят затворници, а американски граждани. Каролайн е описала как АТС вербува съмишленици от американското правителство, за да създаде всеобхватен дигитален паноптикон. Оттук и терминът „тотално наблюдение“.

— Но това не обяснява защо ме обвиниха в предателство, унищожиха организацията ми и убиха Райли. Не намирам връзка.

— Прав си. Но ако проумеем разкритията на Каролайн, сигурно ще отговорим и на тези въпроси. Тя описва подробно едно проучване на института „Брукингс“, озаглавено „Всичко на запис: Дигиталните архиви като сътрудници на авторитарните правителства“. Идеята е, че съхраняването на данни и технологичните средства за наблюдение, подслушване и записване на всичко, което гражданите казват и правят, поевтиняват с всеки изминал ден и улесняват правителствата да записват цялата дигитална информация, произведена от гражданите им. Колкото по-лесен и по-евтин става процесът, толкова по-силен е подтикът да го използваш. Технологиите не само обслужват авторитарните режими, те ги поощряват. Правителствата просто са неспособни да откажат, когато им предлагат повече власт. А както знаем, информацията, тоест — знанието, е власт. Каролайн е приложила статия, която обобщава много точно проблема. Всеки имейл, всяка дейност в интернет, всички телефонни разговори, всички данни от навигационните системи, всички социални контакти в мрежата, всички операции с кредитни карти, всяка дигитална подробност от живота ни се съхранява в сейф, който не ни принадлежи. Когато пожелае, правителството може да отвори сейфа и без да те подлага на допълнително наблюдение, да научи всичко за теб. Така ще разполага с огромно предимство, ако сметне, че поведението ти е в разрез с държавните интереси. „Брукингс“ са изчислили, че да запишеш разговорите на всички граждани струва седемнайсет цента годишно, а Каролайн е показала, че АТС и Националната агенция за сигурност не само го правят, но и намалили цената до пет цента. Складират имейли, данни от навигационните системи, текстови съобщения и дейност в мрежата срещу още по-нищожна сума.

— Има ли лични данни, които не събират? — попита Харват.

Никълъс поклати глава и му разказа за уличните лампи в Мичиган, записващи аудио- и видеоматериал, и после го осведоми, че АТС е отговорна за бума на наблюдателни камери в Манхатън и Чикаго. Обясни му, че Каролайн е приложила презентация, според която до три години АТС ще осигури по една наблюдателна камера на петима граждани.

АТС препоръчвала нови японски камери, записващи всеки минувач и съхраняващи информацията в дигитален архив. С помощта на новаторски софтуер за лицево разпознаване, камерите се свързвали с базата си с данни и сканирали по 36 милиона лица на секунда, докато открият това, което търсят.

За да предотврати евентуалната съпротива срещу скъпата разузнавателна технология, АТС наели лобистка фирма да убеждава членовете на Конгреса да въведат данък „обществена сигурност“, чрез който гражданите да плащат, че ги наблюдават.

— Тези хора са по-зли от дявола — констатира Харват.

— Да — съгласи се Никълъс. — Освен това наблюдението се извършва без съдебно разрешение. Американците нямат ни най-малка представа. Но има и по-лошо.

33

— Каролайн вярва, че АТС са изградили немислим, всеобхватен разузнавателен апарат под предлог, че защитават националната сигурност, но крайната им цел всъщност няма нищо общо с нея — обясни Никълъс. — Целта им е да контролират — изцяло и абсолютно — всеки мъж, всяка жена, всяко дете в САЩ.

— Как, по дяволите, е възможно това? — изуми се Харват.

— АТС е като организъм, който се храни от гостоприемник. В този случай гостоприемникът са американските граждани. АТС обаче се нуждае от политици, съдии, бюрократи и безброй други винтчета в огромната държавна машина, за да узаконяват и да изпълняват плановете й. Когото не успеят да купят, го шантажират.

А обвиняваха него в предателство! Харват поклати глава.

— Понякога обаче — продължи Никълъс — срещат съпротива. Тогава натискът се засилва. Мишените са индивиди или цели обществени групи, чиято единствена вина е, че споделят идеи, заплашващи съществуването на държавата.

— Не говорехме ли за АТС?

— Именно! АТС е държавата. Каролайн е посочила как това, което хората наричат „правителство в сянка“, всъщност е АТС, независимо че малцина го съзнават.

— И АТС възнамеряват да преследват американци само заради възгледите им?

— Не планират. Вече го правят. Вътрешна сигурност наскоро е разпространила документ, в който „недоволни“ военни ветерани от Ирак и Афганистан са определени като потенциални „реакционери“. Поддръжници на политици и политически каузи, призоваващи за по-малка администрация с по-голяма отговорност пред американските граждани, също са окачествени като потенциални терористи. Възможно е да те набедят за терорист дори заради някой невинен политически лозунг, залепен на бронята на колата. Независимо от действията ни, правителството ни възприема като най-сериозната заплаха за съществуването му — по-сериозна от „Ал Кайда“ и от всеки чуждестранен завоевател — и е готово на всичко, за да се защити.

— Звучи безумно.

— Нима? В името на така наречената „вътрешна сигурност“ американците са подложени на най-безочливо ежедневно наблюдение. Системата за тотално наблюдение вече функционира не само по летищата, но и в железопътните и автобусните гари. Поставят я дори по местата за почивка край магистралите. Казват ти, че е за твое добро и се грижат за сигурността ти, а издигат клетка около теб. Много скоро ще споят решетките и ще затворят вратата на клетката. Тогава никой няма да се измъкне.

— Сигурно има начин да го предотвратим.

— Те са си осигурили стабилно превъзходство, включително съдебен имунитет за частни компании като АТС, които сътрудничат на правителството да шпионира американските граждани.

— Но аз продължавам да недоумявам защо са взели на прицел „Карлтън Труп“.

— Разкритията на Каролайн сочат, че АТС се придвижват към финалната фаза на мащабен план за затвърждаване на властта им.

— Какъв план?

— Точно това е интересното. Според записките й ръководството на АТС е обсебено от интернет. Обичат социалните медии, защото те им предоставят достъп до личните отношения на хората. Онлайн покупките, онлайн търсенето, имейлите — всичко е безценно. В този смисъл интернет е неизчерпаем източник за тях. Недостатъкът му е свободният обмен на идеи и информация. Когато имаше само телевизия, вестници и радио, информацията подлежеше на контрол. Вече не е така. Сега информацията не се цензурира и това представлява заплаха за АТС. Каролайн е приложила списък на редица политически движения. Според АТС те нямаше да съществуват без интернет като средство за комуникация на организаторите и участниците. АТС усеща, че се задава промяна, и не иска американските граждани да я обсъждат. Компанията се опитва да лиши американците от основното средство, с чиято помощ да се организират и да окажат съпротива.

— Леле! — прекъсна го Харват. — Съпротива? Съпротива срещу какво?

— Още не съм разбрал — отговори Никълъс. — Не съм сигурен дали Каролайн е знаела всичко. Но съм убеден, че АТС намира настоящата форма на интернет за изключително опасна.

— Какво означава „настояща форма“?

— Изчетох доста статии, запазени от Каролайн, които разискват хипотезата за нещо като дигитален Пърл Харбър. Доколкото разбрах, АТС са се постарали доста да пропагандират идеята.

— Нещо като апокалиптична кибератака? — попита Харват.

— Именно. Не знам дали АТС са искали да сплашат клиентите, за да купуват повече хардуерни и софтуерни продукти. Свидетелствата сочат, че са разпространявали задкулисно, но изключително усърдно идеята за уязвимостта на Америка пред такава атака. За да подчертаят сериозността на заплахата, са ползвали услугите на бивши високопоставени държавни служители, набедени за експерти по темата.

— Ти не смяташ, че Америка е лесна жертва на такава атака?

— Да — отвърна Никълъс. — Директорът на ФБР, директорът на Националното разузнаване и дори ръководителят на Националната агенция за сигурност обаче са заявявали публично обратното. Интересното обаче е колко усилия полага АТС да сплаши обикновените граждани. Правителството вече е в джоба им. Американските граждани обаче не са убедени. Необходима е по-мащабна кампания и точно тук на сцената излизат високопоставените държавни служители. Карат ги да пишат книги за кибербезпомощността на Америка. Други участват в телевизионни предавания или ги интервюират за вестниците. Дори убедили известен телевизионен канал да излъчи двучасова военна игра, озаглавена „Предупредихме ви: Киберофанзива“.

— Помня я — каза Харват. — Участниците бяха бивши държавници. От Националното разузнаване, от ЦРУ, от Министерството на вътрешните работи, от Белия дом, дори военни и служители от кабинета на главния прокурор.

Никълъс кимна.

— Поставяха участниците в условия на мнима кибератака. Според Каролайн целта на програмата е била кристално ясна — да подготви американците.

— Да ги подготви за какво?

— Първо, за атаката и второ, за засилване на държавния контрол в името на сигурността, федерализацията на Националната гвардия, национализацията на електрическите и други компании в сферата на комуналните услуги са само част от мерките. Помислили са за всичко, дори за разширяване на президентските пълномощия, които според тях са не само „необходими“, но и „гарантирани“ от Конституцията.

— Твърдиш, че кампанията е чиста проба пропаганда?

— Изключително добре организирана пропагандна кампания, проведена по същото време, когато компютърен вирус зарази седемдесет и пет хиляди компютъра по света и десет американски агенции. Много подходящ момент, нали, да уловиш хората на въдицата?

Харват не вярваше в случайни съвпадения.

— Значи АТС подготвя почвата за истинска атака?

— Да. Според Каролайн тя ще е много по-мащабна от сценария, разигран по телевизията. Истинската атака няма да порази само Източното крайбрежие, а цялата нация.

— Защо? Каква полза ще извлекат?

— Помниш ли колко промени настъпиха след единайсети септември? Представяш ли си колко по-радикално ще се преобрази страната след един дигитален Пърл Харбър? АТС иска да въведе нова версия на интернет. Наричат я „Интернет 2.0“ и правителството ще я контролира.

— Правителството? — попита Харват. — Или АТС?

Никълъс се усмихна тъжно.

— Ако Вашингтон е Оз, АТС е човекът зад завесата.

Харват кимна и Никълъс продължи:

— За да използваш „Интернет 2.0“, се включваш със специален потребителски номер, издаден от правителството. Анонимността остава в миналото. Всичко се наблюдава — какво казваш, какво проверяваш. Под предлог, че работи в името на безопасността и националната сигурност, правителството ще има право да определя кой да използва мрежата и с каква цел. Ще разполага с всемогъщ лост да изключва мрежата по своя преценка, а старата версия на интернет вероятно ще бъде забравена завинаги. Свободната обмяна на идеи и информация ще бъде задушена.

След като обмисли чутото, Харват каза:

— Щом контролират интернет…

— Ще контролират всичко — довърши Никълъс.

— Защо обаче ламтят за толкова власт?

— Не знам. Навярно дори Каролайн не е знаела. Имам само предположения.

— Сподели ги.

— Атака от такъв мащаб — подмяна на целия формат на интернет — е нечувана. Но следващата стъпка сигурно е още по-забележителна.

— И американците непременно ще окажат съпротива?

Никълъс кимна.

— Каролайн е открила откъслечна информация, че хората в АТС предвиждат многобройни сценарии, включително истинска революция. Какво би подтикнало американците да се разбунтуват?

Отговорът беше ясен.

— Ако изгубят свободата си или суверенитета на държавата си.

— Каквото и да замислят, замяната на интернет с „Нет 2.0“ е последното парченце от мозайката.

— Защо сега? Защо са изчакали интернет да стане неотменима част от живота на хората? Защо не са се задействали преди десет или двайсет години?

— Не разбирам дори начина им на мислене. Записките на Каролайн сочат, че интернет се е развил по-бързо, отколкото са предполагали, и е заживял свой живот. Толкова светкавично се е разраснал, че не са успели да издигнат стена около него. Опитите да въведат такси върху потреблението и контролни механизми като правото на президента да го ограничи са красноречиви примери. Просто им е трябвало време да разработят и да усъвършенстват „Интернет 2.0“.

— И самото поощряване на онлайн системите е било част от подготовката на американските граждани за атаката, рекламната кампания така да се каже — вметна Харват. — „Предупредихме ви“.

— Точно така. Много коварна форма на Хегеловата диалектика — психологически инструмент за манипулиране на масите. В този случай създаваш проблем, изчакваш реакцията и после предлагаш разрешение.

Хората обаче не осъзнават, че онези, които предлагат разрешението, са същите, създали проблема. Не осъзнават и че каквото и да е разрешението, то винаги осигурява на авторите си повече власт.

— Имаме ли представа как ще се осъществи този дигитален Пърл Харбър?

Никълъс поклати глава.

— Не. Но за да се оправдае абсолютното преобразяване на интернет, сигурно е нещо грандиозно, нещо, което надминава всички предишни атаки срещу Америка.

— Когато ми изпрати съобщение по Пейо, ме предупреди да избягвам системите ПРОМИС и ТИП — каза Харват. — Мислиш ли, че съществува връзка между разкритията на Каролайн и нападението срещу мен и Райли в Париж и в Испания?

Този път Никълъс кимна.

— Ще ти покажа.

34

Мериленд

— Влез! — изкрещя Крейг Мидълтън, стоварвайки слушалката на кодирания телефон.

През последните три часа често разговаряше с Бремър. Операцията в Испания се бе оказала истинско фиаско.

Кърт Шрьодер влезе в кабинета и затвори вратата. Носеше папка.

Мидълтън го погледна.

— Какво, по дяволите, искаш?

— Става дума за Рийд Карлтън.

— Доклада на патоанатома?

Шрьодер кимна. Извади доклада от папката, приближи се до бюрото на шефа си и му го подаде.

Мидълтън го грабна и прелисти на последната страница.

— Мамка му! Какво означава „неокончателно становище“?

— Телата са силно обгорели.

— Нима?!

Шрьодер се направи, че не забелязва сарказма.

— Овъглени са. Ориентирали са се по зъбната картина. Единственият проблем е, че Карлтън е работил в ЦРУ и стоматологичното му досие е класифицирано.

— Глупости. Нищо не е класифицирано за нас. Ние движим конците, по дяволите. Намери досието.

— Намерих го, но е старо и е на хартия. Наложи се да подам молба за копие от архива на Управлението.

— Защо тогава ми губиш времето? — ядоса се шефът. — Има ли нещо гнило?

— Тялото на Карлтън не е открито.

Гневът обзе възрастния мъж и лицето му почервеня като бързо покачваща се скала на термометър. Шрьодер усети, че шефът му ще избухне, и се опита да предотврати изблика:

— Вече съм взел мерки. Ако Карлтън използва телефона или кредитната си карта, или се свърже с някого от познатите си, ще разберем.

— Ще разберем? — изрева Мидълтън. — Мамка му! Той няма да направи нищо с истинското си име.

— Поставил съм под наблюдение и всичките му известни фалшиви самоличности.

— Които сигурно са сто и още толкова неизвестни.

Шрьодер реши, че шефът му преувеличава, но не беше сигурен.

— Толкова много?

— Преувеличавам, идиот такъв! Няма значение колко псевдонима използва. Карлтън има дългогодишен оперативен опит. Ако някой като него не иска да го намерят, е почти невъзможно да го открият.

Шрьодер настръхна, че го наричат идиот, но се овладя.

— Нали казваш, че притежаваме всички сламки в копата сено.

— На умник ли се правиш?

— Не, сър.

— Няма значение дали притежаваме всички копи сено, ако не успеем да намерим иглата навреме — заяви Мидълтън. — Каквото и да планират, няма да го отлагат дълго.

— Тогава да потърсим помощ — предложи Шрьодер, който все още нямаше представа за какви предстоящи събития намеква шефът му.

Мидълтън го погледна втренчено.

— Какво искаш да кажеш?

— Да включим местната полиция в издирването на Карлтън. Ще го обявим за заподозрян в палеж и убийство.

Мидълтън хареса идеята.

— Звучи добре. Не е зле повече хора да претърсват копата. Гледай обаче да не го свържат с нас.

— Не бой се. Ще издам заповедта за издирване от името на ФБР.

— Добре. Какво друго ми носиш?

Шрьодер извади няколко снимки от папката и му ги подаде.

— Това пък какво е? — попита Мидълтън.

— Снимки от наблюдателни камери.

— Виждам. Искам да знам защо ги виждам?

— Заснети са тази сутрин на летището в Макалън. Жената в пикапа пред терминала е Маргарет Роуз. Ръководи ранчото „Трите възвишения“ край Агва Нуева. Тя е търсила в „Гугъл“ „кавказки овчарки“ и „джудже“ — обясни Шрьодер.

Мидълтън веднага се заинтригува:

— А кого посреща? Камерите не са заснели много ясно лицето му.

— И аз го забелязах. Пристигнал е с частен чартър от Монтерей, Мексико, но е минал през митницата и емиграционните служби с италиански паспорт.

Мидълтън се взря по-отблизо в снимките.

— Знаем ли къде е бил преди Монтерей?

— Да — отвърна Шрьодер. — Проверих го в мексиканските бази с данни. Пристигнал е в Мексико снощи.

— Откъде?

— Билбао. Летял е от Мадрид до Мексико сити.

— Близо ли е Билбао до последното местопребиваване на Харват?

— С оглед на летищата, много близо.

Мидълтън се оживи:

— Искам да свалиш всички видеозаписи от всички летища, през които е минал. Искам да проследя всяка негова стъпка. Искам да знам с кого е разговарял.

— Вече работя по въпроса — каза Шрьодер и тръгна към вратата.

Мидълтън се загледа в последната снимка, на която Харват се качваше в пикапа с емблема „Трите възвишения“, и се усмихна:

— Спипах те!

После вдигна телефонната слушалка.

35

Тексас

Беше късно. Седяха до бюрото в стаята на Никълъс пред недокоснатите си чинии с храна, а Нина спеше в спалнята в дъното на коридора. Бяха заобиколени от компютърно оборудване. Харват следеше три свързани монитора, докато Никълъс го запознаваше с информацията на Каролайн. Никълъс говореше, а дребната му ръка управляваше безжичната мишка, отваряйки файл след файл със статии и записки.

— Това е едно от най-любопитните неща, които открих — каза той и отвори файл, озаглавен „Хайка“ — Знаеш ли какво е „Главно ядро“?

— Само съм чувал — отвърна Харват. — Какво е?

— От осемдесетте години се носят слухове, че правителството на САЩ активно трупа архив за американски граждани, които смята за потенциална заплаха за националната сигурност. Някои твърдят, че списъкът съдържа над осем милиона имена. Предполага се, че архивът е част от строго секретен държавен план. Целта е „Главно ядро“ да послужи на правителството, ако държавата се изправи пред сериозна заплаха. В такъв случай правителството ще има готов списък с хора, които да постави под наблюдение, да подложи на разпити или да хвърли в затвора. Към всяко име е приложено подробно досие и базата с данни може да идентифицира и да локализира предполагаемите врагове на държавата почти незабавно.

— Значи става дума за списък с врагове на държавата?

— Точно така — отвърна Никълъс и посочи монитора. — Но освен „Главно ядро“ има нещо друго, нещо, което го предшества с десетилетия и не засяга извънредни положения. Нарича се „Черният списък“. Той не съдържа само граждани, които държавата следи, разпитва и хвърля зад решетките. „Черният списък“ е списък с хора, обречени на смърт, и влезе ли името ти в него, не излиза, докато не умреш.

— Разбрах какво е имал предвид агентът в Испания, когато спомена, че съм в списъка.

— Според информацията, която Каролайн е събрала, предателството е една от причините да те поставят в списъка.

— Без съдебен процес? Извън закона? Звучи безумно! — каза Харват. — Американското правителство не обвинява гражданите си в предателство и тероризъм ей така, камо ли да ги избива.

— Тези файлове твърдят друго.

— Тогава файловете грешат. Изисква се съдебно разрешение за преследване дори на американци, напуснали страната, за да работят за „Ал Кайда“ срещу Съединените щати.

— Вярно е — отвърна Никълъс, — но това е нещо различно. Ти самият си участвал в операции за елиминиране на врагове на САЩ. Всички ли бяха одобрени от висшите инстанции?

— Не коментирам.

— Виждаш ли! Знаеш как работи разузнаването. Прилича на шкаф с много чекмеджета. Програмите с контролиран и със специален достъп съществуват не само за да опазват в тайна информацията, но и за да държат в неведение политиците и надзорниците на агенциите. Дори малцината „посветени“ във Вашингтон с предполагаем неограничен достъп не знаят всичко, особено за света на тайните служби.

Харват поклати глава.

— Повечето операции, в които съм участвал, не са били срещу американски граждани. А операциите срещу американски граждани се провеждаха с изрично съдебно разпореждане.

— Обяснявам ти просто какво е открила Каролайн. Според нея „Черният списък“ наистина съществува.

— Кой го съставя? Кой взема окончателното решение за отстраняване на враговете?

— Според Каролайн са включени няколко отдела. Срещат се тайно и никой не знае кой участва в комисията.

— Хора от разузнаването ли са или от Министерството на правосъдието? Или от Белия дом?

— По-скоро са смесица.

— Имаш ли представа колко са? — попита Харват.

— Не. Каролайн не го уточнява.

— Когато решат, че някой е виновен, кой изпълнява присъдата?

— Ударен отряд — отвърна Никълъс. — Участват хора с военно обучение, подготвени за специални операции.

— Кой ги ръководи? Действащи военни ли са? Имаш ли представа къде се намира базата им?

Никълъс сви рамене.

— Не знам.

— Защо са ме взели на прицел?

— Доколкото разбирам, не става дума само за теб, а за „Карлтън Груп“.

— Много частни организации наемат бивши военни и разузнавателни кадри. Защо АТС са нарочили точно нас?

— Вашата е най-многобройна и най-опитна. Вие сте заплаха, защото действате извън системата и не могат да ви контролират.

— Нима контролират ЦРУ и ФБР?

— Те са част от системата и, да, контролират ги. В АТС разполагат с достатъчно влияние да насочват всичко във Вашингтон, в каквато посока пожелаят. Правят го тайно, зад кулисите, но го правят.

— Но ние сме незначителна група.

— Не сте. Вече не — възрази Никълъс. — Предотвратихте няколко международни терористични атаки, провеждате собствени тайни операции и навярно най-опасното — не отговаряте пред никого от правителството на САЩ. Знаят кои сте и какви неприятности сте способни да им създадете. „Карлтън Груп“ е единствената организация, спомената поименно във файла. Затова настоях да се върнеш възможно най-бързо и да действаш предпазливо. Не знаех нищо за Париж и Испания, преди да ми разкажеш.

— Учудвам се, че не са решили просто да ни погълнат.

— Опитали са се. На два пъти АТС е поискала да купи „Карлтън Груп“. И двата пъти Рийд Карлтън е отказал — обясни Никълъс и отвори документ, който Каролайн беше архивирала. — Компанията не останала доволна. Тук ще видиш как са описали организацията ти след това.

Харват се приведе към екрана и прочете на глас няколко заключения:

— „Излагат на опасност разузнавателната общност, не отговарят пред нито един орган на властта… сбирщина от ренегати с крайни националистически убеждения… значителен дипломатически риск и заплаха за националната сигурност… ако групата не бъде поставена под контрол, се налагат други мерки“. — При тези думи Харват спря да чете. — Тоест, тези мерки означават да ни унищожат?

— Не съм сигурен — отговори Никълъс. — Информацията на Каролайн оставя впечатление, че АТС и „Карлтън Груп“ са кръстосвали шпаги, но Карлтън не го е осъзнал. Твоята организация някак си е спънала част от начинанията на АТС.

— Например?

— Някаква операция. Каролайн се е опитвала да разбере, защото тя е била етап от цялостния план на АТС, но са я убили, преди да стигне до дъното на всичко.

— Знаеше ли Каролайн, че работиш за нас? — попита Харват.

— Не съм й казвал. Пазех го в тайна. Всъщност не съм споделял с никого. Каролайн дори не знаеше, че съм в страната. АТС обаче са знаели и името ми фигурира във файловете им, така че тя също е разбрала.

Харват изгледа изпитателно Никълъс.

— Възможно ли е да ти е поставила капан?

— Мина ми през ума, но не мисля.

— Защо е поръчала на Нина да донесе информацията на теб?

— Защото — отвърна той — с Каролайн бяхме приятели. Знаела е, че няма да злоупотребя с нея. Знаела е, че ще предупредя когото трябва и ще помогна да спрем АТС.

Отговорът звучеше правдоподобно. Нещо повече — основателно. Харват усети, че е засегнал Никълъс, и замълча. Разтърка си врата и погледна часовника.

— Почти полунощ е.

— Какво искаш да направим?

— Опита ли да се свържеш със Стареца?

— Не — отвърна Никълъс. — И след като разбрах колко бързо са те открили, се радвам, че не съм го направил.

— Значи не знаем със сигурност дали е жив или мъртъв.

— Да. Не знаем и колко още от организацията ти са убити. Но след като не си успял да се свържеш почти с никого, налага се да предположим най-лошото.

Никълъс беше прав, но Харват не искаше да мисли за това.

— Стареца използва форум за съобщения при спешни случаи. Ако намериш безопасен начин да вляза в мрежата, ще го проверя. Не знам дали файловете на Каролайн съдържат още бомби, но искам да си ги разделим и да ги прегледаме още веднъж.

— Ще сваря кафе — каза Никълъс и се смъкна от стола. Кимна към чинията на Харват и попита: — Да претопля ли яденето?

В същия момент лампите примигнаха и угаснаха. Поддържащите батерии на компютърното оборудване изжужаха и се включиха. Не се включи обаче генераторът, който Харват бе видял отвън, а това би трябвало да стане почти незабавно.

— Авария? — попита Никълъс.

Харват му даде знак да замълчи и изключи всички монитори. Кучетата спяха до тях, но усетиха, че нещо не е наред и се изправиха, ръмжейки. Никълъс им нареди да пазят тишина.

Понеже нямаше как да пренесе оръжието си през границата, Харват го бе оставил в Испания. Попита шепнешком Никълъс:

— Имаш ли оръжие?

Дребният мъж кимна.

— Донеси го. Бързо!

36

Никълъс тръгна бързо към сандък до леглото, но когато се наведе да вдигне капака, лампите светнаха.

— Сигурно е било токов удар.

— Може би — каза Харват. — Да видим какво носиш.

Никълъс отвори сандъка и извади две оръжия — малък пистолет и нещо, което приличаше на умалено копие на автомат M3 или шмайзер. И двете оръжия очевидно бяха приспособени специално за Никълъс.

Той извади два издължени пълнителя от сандъка, затвори капака на сандъка и остави всичко върху леглото.

— Това е.

Харват огледа оръжията.

— Калибър?

— Пистолетът е 45-ти, а автоматът — 22-ри.

Двайсет и втори калибър според Харват беше детска играчка, нямаше достатъчно мощност. Разбираше, естествено, че колкото по-големи са патроните, толкова по-тежко е оръжието. За мъж с размерите на Никълъс бе подходящо само малокалибрено оръжие, особено ако иска да стреля, без да презарежда. С много сръчност и много късмет 22-калибър би могъл да убие човек и същевременно да създаде много главоболия, ако се опитваш да държиш на прицел противника, за да избягаш.

— Имаш ли резервни патрони за пистолета? — попита Харват.

Никълъс бръкна отново в сандъка и извади малка кутия с амуниции. Харват взе миниатюрното оръжие. Само двата му пръста се побираха върху дръжката, а спусъка трябваше да натиска с върха на показалеца. Щеше да е кошмар, ако се наложи да стреля. Пъхна няколко 45-калиброви патрона в джоба си, провери дали оръжието е заредено и каза:

— Стой тук. Събуди Нина и не се отделяй от нея и кучетата.

— Къде отиваш? — попита Никълъс.

— Ще огледам отвън.

— Мислиш, че някой е изключил тока нарочно?

— Вероятно няма проблем. Просто искам да се уверя.

Никълъс усети, че не му казват истината, но замълча.

— Ще се върна бързо — успокои го Харват. — Заключи вратите и не се приближавай до прозорците.

Дребният мъж кимна и Харват излезе от стаята. Зареди единия издължен пълнител в миниатюрния M3, пъхна резервния пълнител в колана си и тръгна по коридора да доведе Нина.

Харват се шмугна в мрака. Нощта беше хладна и гъсти облаци криеха звездите.

На къщата за гости нямаше външни лампи и очите му се приспособиха към тъмнината едва след няколко секунди. Той се ослуша, опитвайки се да долови нещо необичайно. Чу постоянното цвъртене на цикадите и лекото шумолене на тесните листа на редицата маслинови дръвчета наблизо. Нищо не го смути.

Тръгна към страничното крило на къщата за гости, където се намираше генераторът. Понеже беше в оградена частна собственост, не се изненада, че е отключено. Различи отпечатъци от ботуши в прахоляка край него. Не приличаха на каубойските ботуши, които носеха служителите в ранчото, а на туристически или на военни обувки. Големи при това.

Оглеждайки генератора, Харват се опита да си представи как би постъпил, ако иска да прекъсне тока на къщата за гости, за да я атакува. Преди същинската атака задължително би се опитал да спре тока за кратко, за да се увери, че всичко е готово. Дали преди малко се беше случило точно това? Бяха ли стъпките зловещ издайнически знак за нападение или принадлежаха на техник, отбил се наскоро да провери изправността на генератора?

Беше тъмно. Прииска му се да бе взел фенер.

Коленичи зад генератора и огледа жиците. Изглеждаха непокътнати на пръв поглед, но от опит знаеше, че първият поглед обикновено заблуждава. Най-добрият начин да прекъснеш тока и да обезвредиш генератор бе от дистанция, точно преди нападението. Беше преполовил огледа, когато усети, че някой приближава, движейки се предпазливо зад маслиновите дръвчета.

Застина и стисна по-здраво миниатюрния 45-калибров пистолет на Никълъс. Не знаеше дали са го забелязали, или генераторът го е прикрил. Подозренията му за прекъсването на тока обаче очевидно се потвърждаваха.

Пое дълбоко дъх, издиша и се придвижи надясно. Трябваше да запази хладнокръвие. Имаше само три изстрела, преди да се наложи да презареди, а не знаеше колко точно или ужасно неточно е оръжието в ръката му. Единственото му преимущество бе що-годе приличното укритие, а ако не бяха го забелязали — и елементът на изненадата.

Надеждите му обаче се изпариха, когато човекът спря точно зад редицата дръвчета и зачака. Какво? Да помръдна и да се издам? Харват бе готов да стои така цяла нощ, ако е необходимо.

Секундите отминаваха. Имаше усещането, че човекът в мрака знае точно къде се намира. Изщракване на ударник наруши тишината. Освободиха го много бавно, за да не се чуе, но Харват долови звука и разбра къде сред дърветата се крие стрелецът. В отговор той подготви своето оръжие и понечи да атакува, когато нещо се случи.

Иззад дърветата човекът изкрещя заповед на испански:

— Levantese! Станете! Suelte el arma! Хвърлете оръжието!

Харват не знаеше дали ще го види или не, но вдигна ръка над генератора и й помаха.

— Няма страшно, Маги. Аз съм. Скот. Свали оръжието.

Маги излезе иззад маслиновите дръвчета и прибра ударника на пушката „Роси“ с подвижна спускова скоба. Той се изправи и излезе от укритието си зад генератора.

— Какво правиш тук? — попита го тя.

— Преди няколко минути прекъсна токът. А ти защо си тук?

— Забелязах нещо на камерите и дойдох да проверя.

— Какво видя?

— Група нелегални емигранти прекосяваха ранчото. Ако семейство Найт бяха тук, охраната им щеше да ги спре и да ги разпита. Но нямаме стриктна процедура. Наредено ни е, когато ги няма, да ги пропускаме да минават. Вие обаче сте тук и аз отговарям за вас. Всъщност очевидно не е необходимо да се притеснявам — добави тя, поглеждайки оръжието в ръката на Харват.

— Кога за последно са проверявали дали генераторът е изправен? — попита той.

— Преди месец-два. Защо?

Харват й махна да се приближи и й показа отпечатъците от стъпки.

— Пресни са. Носи ли някой в ранчото такива обувки?

Тя ги огледа и отвърна:

— Не.

— И аз така си помислих — каза той и се озърна в мрака. — Искам да ми опишеш какво точно видя на камерите. Къде са хората сега?

— Група от четирима мъже, но когато ги забелязах, вече напускаха ранчото. Нямаше други, но реших все пак да проверя.

— Носеха ли нещо? Оръжия?

— Ако бях видяла оръжия, щях да се обадя на шерифа.

— Колко високи бяха? Как бях облечени?

— Ела и виж сам — прекъсна го Маги и посочи към главната къща. Усещаше, че е неспокоен, и макар да недоумяваше защо, безпокойството му я зарази. Погледна през рамо и подхвърли: — Изведнъж ми стана неприятно да стоя така тук…

37

— Ето ги! — посочи Маги, връщайки назад записа от охранителните камери.

Седяха в стаята на охраната на първия етаж, декориран в същия тексаско-мексикански стил като другите помещения.

— В моята къща има монитор, който излъчва записите в реално време — продължи тя, — но само тук мога да ги прегледам отново.

Харват пусна записа на забавен каданс.

— Често ли минават хора през ранчото?

— Нелегалните ли имаш предвид?

— Всякакви. Емигранти, бракониери…

— Повечето са нелегални емигранти от Мексико. Крият се и лагеруват през деня, а нощем се придвижват. Днес условията са идеални, защото е облачно и няма луна.

Нощта беше идеална и за други цели.

— Всяка нощ ли се случва?

Маги поклати глава.

— Един-два пъти месечно.

— Кога за последно са преминавали хора?

Тя сви рамене.

— Трябва да прегледаме всички записи. Никой не следи камерите, когато семейство Найт ги няма.

— Но ти ги следеше?

— Бях будна и нещо ми привлече погледа. Не бих го нарекла следене. Както казах, излязох само за да се уверя, че сте добре.

Харват спря един кадър. Мъжете ходеха приведени, но си личеше, че са високи.

— Доста едри ми изглеждат — каза. — Или греша?

Тя се взря в екрана.

— Не, прав си. Наистина са едри.

— По четирима ли се придвижват обикновено?

Маги поклати глава.

— Няма норма. Понякога са петима, дори десетина.

— А как са облечени? Като тези тук ли?

— Не намирам нередно в облеклото им.

— Въпреки че и четиримата носят бейзболни шапки?

— На пръв поглед изглеждат както трябва, но нещо липсва.

— Какво? — попита Харват.

— Емигрантите обикновено се придвижват с всичките си вещи. Но тези не носят нищо. Нито храна, нито вода, нито торби. Нищо…

Харват отбеляза мислено колко е наблюдателна и попита:

— Как да увелича кадъра?

Показа му и той увеличи възможно най-много картината.

— Как ти се струват? — попита я.

— Каквито и да са — отвърна Маги, след като разгледа зърнистото изображение, — определено не приличат на каубойски ботуши.

Беше права. Всъщност, въпреки неясния близък план, личеше, че следите край генератора са оставени именно от такива обувки.

Харват прегледа записите от цялата нощ, за да провери кога и къде мъжете са навлезли в ранчото, какво са правили и кога и къде са го напуснали. Само че дълги периоди се губеха. Мъжете бяха заснети само от няколко камери и лицата им не се виждаха. Или бяха извадили огромен късмет, или знаеха прекрасно какво правят и избягваха камерите.

Харват пусна отново записа.

— Спри тук — каза Маги.

Той се втренчи в застиналия кадър.

— Какво забеляза?

— Нещо с дрехите наистина не е наред.

— Как така?

— През този сезон нощем застудява много. Обикновено нелегалните носят по няколко ката, за да ги слагат и свалят. Днес е топло, но около кръстовете на мъжете няма завързани дрехи. Увеличи последния кадър, ако обичаш.

— Какво търсим?

— Ръкавите на ризите. Виждаш ли колко са къси? Да огледаме и четиримата! Панталоните и обувките им са по мярка, но всичко останало — не.

— Защото не са техни дрехи — предположи Харват.

— Откъде са ги взели?

Харват си спомни мишеловите, кръжащи над воденицата, и се запита дали наистина сърна е дошла на водопой.

— Мисля, че се досещам.

Преди да излязат от къщата, Харват накара Маги да му отвори помещението с оръжията. Приличаше на оръжейница от английски замък — дълги редици махагонови скринове, пълни със скъпи ловни пушки, и препарирани глави на екзотични животни по стените. В чекмеджетата на дългата стъклена маса в средата бяха заключени пистолетите.

Някои цеви бяха с нарези, което означаваше, че сигурно имат и заглушители. Маги потвърди предположението му, но обясни, че ги пазят в отделен сейф и само семейство Найт знаят кода за отключване. Заглушителят щеше да му е от полза, но се налагаше да се примири.

Харват избра пистолет „Хеклер и Кох Марк 23“, взе няколко резервни пълнителя и един нож „Бенчмейд“. Бе готов за по-малко от две минути.

Обмисли дали да не се обади на Никълъс от мобилния телефон на Маги, но приятелят му вече бе нащрек. Отказа се обаче, защото ако следяха телефона й, рискуваше да вдигне предварително тревога.

Не знаеше колко очи следят ранчото и предпочете да легне на пода в пикапа на Маги, докато тя излизаше през един от служебните портали.

След около два километра по шосето тя сви по неравен черен път и спря. Харват се изправи и седна на задната седалка.

— Колко остава? — попита.

— Около километър и половина.

Той кимна и Маги включи двигателя. Потеглиха към воденицата. Харват искаше да провери мястото, защото „нелегалните“ с неподходящи дрехи бяха събудили подозрението му.

Когато наближиха, той даде знак на Маги да спре.

— Какво има? — попита тя.

— Мисля, че отпред има автомобил.

— Къде? Не виждам нищо.

— Изгаси фаровете. Изключи двигателя.

Маги го послуша.

— Имаш ли фенер? — попита той.

Жената кимна, отвори жабката и му го подаде.

— Когато се върна, ще светна три пъти, за да ти сигнализирам. Две къси и едно дълго просветване. Видиш ли другиго, застреляй го.

Маги го изгледа, сякаш е полудял.

— Какво говориш?

— Довери ми се — отвърна той.

Изключи осветлението в купето, слезе от пикапа и изчезна в мрака.

Тръгна снишен към колата, която бе забелязал, прехвърляйки в ума си какво би предприел, ако му възложат задача да атакува ранчото „Трите възвишения“. Разузнаването щеше да е първата му грижа, но преди това щеше да му е необходимо място, където да скрие превозното си средство. По тези места бе невъзможно да изоставиш колата си край пътя, защото веднага щеше да привлече внимание. Нужно бе скривалище, достатъчно близо, за да се измине останалото разстояние пеша.

Да използваш съседното до мишената ранчо звучеше логично, особено ако местността в момента е безлюдна. Воденицата беше добър, лесно откриваем ориентир.

Водата обаче притесняваше Харват, защото привлича не само животни, а и хора.

Той приближи до тъмния додж, паркиран край пътя и отчасти прикрит зад висок храсталак. Вратите бяха заключени и вътре нямаше нищо. Харват опипа капака на двигателя — беше студен. Откога автомобилът стоеше тук, оставаше загадка. На двайсетина метра от него различи силуета на воденицата. Под него беше коритото с водата.

Харват се заслуша за звуци, издаващи човешко присъствие. Не чу нищо и се прокрадна напред. След десетина метра се натъкна на първото тяло — на млад латиноамериканец, прострелян в тила като на екзекуция. Беше мъртъв поне от един ден, вероятно по-дълго и плътта му бе разкъсана.

Край коритото с водата откри още пет тела — на мъже и жени. Всички бяха простреляни отблизо и захвърлени в плитък гроб. Гробарят обаче явно не се бе досетил колко бързо лешоядите ще изровят телата.

Прокарвайки за секунди лъча на фенера по труповете, Харват успя да разбере какво се е случило. Мнозина нелегални емигранти носеха карти с отбелязани „безопасни“ места за лагеруване. Съдейки по касапницата, за зла участ някой очевидно бе изпреварил емигрантите.

Четири от жертвите бяха съблечени до кръста. Около воденицата бяха разпилени скромните им притежания, повечето в найлонови пазарски пликове, както ги бе описала Маги.

Харват огледа земята и откри следи, съвършени копия на отпечатъците от обувки край генератора. Сметна, че е видял достатъчно.

Проби гумите на доджа с ножа и се върна при Маги, сигнализирайки й отдалеч с фенера.

— Какво откри? — попита го тя.

— Трябва да стигнем до ранчото възможно най-бързо — отвърна той.

Изражението му явно бе достатъчно красноречиво. Маги не зададе повече въпроси. Включи двигателя и настъпи газта, докато Харват я инструктираше.

Когато стигнаха главното шосе, тя пое към „Трите възвишения“. На осемстотин метра забави ход и Харват скочи от пикапа.

38

С помощта на клещите от колата на Маги Харват преряза теленото ограждение за животните и се вмъкна вътре. Беше сигурен, че никой не би предвидил атака от този ъгъл.

Понеже не знаеше срещу кого и какво е изправен, нямаше друг избор, освен да си представи каква стратегия би избрал той самият за такава атака. Атмосферните условия бяха повече от благоприятни — плътни облаци и почти никаква светлина. Беше събота и персоналът в ранчото прекарваше нощта в града.

Съдейки по Париж и Испания, отрядът се състоеше отново от четирима. Камерите също го потвърждаваха, както и четиримата мъртви мъже край воденицата, съблечени до кръста.

Не знаеше откога наблюдават ранчото, но бяха идентифицирали къщата за гости и Харват не се съмняваше, че тя е целта. Маги смяташе, че мъжете са напуснали ранчото, но Харват не бе убеден. Бях направили теста с прекъсването на тока. Сега сигурно се бяха окопали и чакаха подходящ момент за атака.

Освен маслиновите дръвчета отзад около къщата за гости нямаше висока растителност. Имаше само две врати — входна и откъм кухнята — и много прозорци. Ако Харват ръководеше операцията, не би рискувал да изпрати целия екип вътре. Би оставил най-добрия си стрелец на пост отвън.

Най-подходящото място бяха няколко червени бряста на около триста метра северно от къщата. Оттам се виждаше кажи-речи цялата постройка — изключително добра позиция за снайперист.

Лекият ветрец не успяваше да охлади сгорещеното тяло на Харват, който тичаше през ограждението за екзотични животни. Избра най-прекия маршрут, като преряза мрежата откъм единия ъгъл и затича по диагонал. Когато стигна отсрещната ограда, отново използва клещите и отмести телената мрежа, за да излезе.

Не се изненада, че не се натъкна на никакъв дивеч, животните го надушваха дълго преди да ги наближи. Вятърът духаше в гърба му през цялото време, разнасяйки миризмата му като обонятелен предупредителен сигнал.

Когато пое по обходен маршрут на по-малко от километър от брястовата горичка, вятърът се обърна срещу него.

Прикрит между високите треви, продължи напред. Намираше се в земята на кобрите и макар да се стараеше да не мисли за това, му се прииска да беше взел някакво приспособление за нощно виждане. Щом охранителните камери бяха с инфрачервени устройства, в ранчото вероятно разполагаха и с друго оборудване, особено за нощен лов. Но беше късно. Трябваше да разчита на сетивата си.

Сухата есенна трева скърцаше под краката му като царевична шума. Опитваше се да се придвижва безшумно, но скоро щеше да се наложи да изостави сигурността на укритието и да потърси по-тиха пътека.

Когато преполови разстоянието до брястовете, излезе от тревата, задиша бавно и се заслуша. Всички звуци бяха същите като преди два часа, когато напусна къщата за гости. Ако не бе видял записите от камерите и труповете в съседното ранчо, нямаше да усети каква опасност дебне в мрака.

Тръгна отново напред, но след трийсет метра спря, доловил някаква миризма. Беше съвсем бегъл полъх и колкото повече напрягаше обоняние, толкова по-силен ставаше дъхът на земята и нощта.

Харват издиша силно, отказа се и продължи. След още десет метра вятърът довя миризмата по-отчетливо. Цигарен дим.

Пушенето беше абсолютно забранено при операция, но мнозина нарушаваха правилото. Харват вече знаеше със сигурност, че има човек сред брястовете. Скрит на повече от триста метра от жертвите, нападателят навярно бе решил, че е безопасно да запали. Най-вероятно използваше войнишкия трик да прихлупи в длани цигарата, за да не се забелязва припламването, но това не му помагаше. Харват знаеше къде точно се намира.

Ако мъжът бе наистина снайперист, сигурно имаше приспособление за нощно виждане. Ала в момента двете му ръце бяха заети с цигарата и единственото, което би могъл да направи, е да погледне през оптическия мерник на пушката. Едва ли се оглеждаше настрани, камо ли назад.

Харват ускори ход и когато до брястовете оставаха трийсетина метра, се хвърли на земята и запълзя безшумно по корем, сантиметър по сантиметър.

На десетина метра от целта видя угарката да припламва ярко, когато пушачът я хвърли на земята и я стъпка. Сухите листа прошумоляха под тежестта на снайпериста, наместващ се зад пушката. Той надникна в мерника и го задвижи бавно наляво и надясно. После проговори шепнешком:

— Злато Едно, чисто е. Злато две, чисто е. Злато три, също е чисто.

Харват извади ножа. С другата си ръка опипа земята за подходящ камък. Искаше да отвлече вниманието на мъжа само за секунда.

Пръстите му се сключиха около търсения обект, той пое дълбоко дъх, издиша и скочи.

39

Харват не успя да разсее достатъчно снайпериста, защото още щом отклони поглед в посоката, накъдето полетя камъкът Харват се хвърли, очаквайки да се приземи върху гърба му. Искаше да го сграбчи за главата, да я отметне назад, да разголи гърлото и да му пререже гръкляна. После щеше да наклони главата му напред и да забие ножа в основата на черепа му. Завъртайки острието, щеше да прекъсне мозъчния му ствол и да го обезвреди. Но не стана точно така.

Снайперистът се претърколи, стиснал пушката. Когато Харват се приземи върху него, младият мъж замахна с приклада и улучи лявата ключица на Харват. Тялото му понечи да се сгърчи от жестоката болка, но той си наложи да не помръдне. Огледа светкавично лицето и врата на стрелеца. За миг откри каквото търсеше.

Имаше предимство, защото тежестта му затискаше противника. Сграбчи приклада на оръжието и го блъсна напред.

Снайперистът изви глава, за да не го удари по лицето. Точно на това се надяваше Харват. Пресегна се над мерника и заби ножа. Острието проникна зад дясното ухо на мъжа и се спусна под челюстта, прерязвайки плътта и жицата на микрофона му.

Харват пренесе тежестта си от пушката върху острието, за да го забие възможно най-дълбоко. Щом преряза гръкляна, извади ножа и го заби между ребрата на мъжа. Носеше бронежилетка, но материята беше мека, предназначена да спира куршуми, а не ножове. Харват вложи още сила и заби острието още по-навътре и накрая в сърцето на мъжа.

Тялото на снайпериста се отпусна, сгърчи се и накрая застина. Пусна пушката. Харват стана и я вдигна. Борбата бе продължила по-малко от минута.

Харват остави пушката, свали радиото на младия мъж и завлече тялото му зад брястовете. При идеално стечение на обстоятелствата щеше да залови мъжа жив, за да го разпита, но сега нямаше с какво да му запуши устата и да го завърже. Дори да имаше, нямаше как да го наглежда и същевременно да следи къде са колегите му. Нямаше друг начин, беше използвал единствената възможност.

Макар да го беше правил и преди, не обичаше да се бие с нож. Имаше нещо варварско в ножовете. Схватката бе твърде близка, прекалено кървава и лична. Предпочиташе огнестрелните оръжия, защото му позволяваха да запази известна психологическа дистанция.

Не помнеше колко мъже е убил, дърпайки спусъка. Не техните лица се опитваше да прогони в най-тъмните кътчета на душата си. Преследваха го лицата на хората, които бе убил отблизо, от сантиметри. Не разбираше защо. Работата му бе да убива и той я приемаше. Защо тогава някои начини да убиваш са по-различни? Нали крайният резултат е същият?

Единственото възможно заключение бе, че у цивилизованите хора е закодирано отвращение към убийството. Хилядолетия наред притчите за доброто и злото се бяха предавали от поколение на поколение. Дори невръстните деца знаят истории, поучаващи колко несправедливо е да отнемеш живот, а като най-осъдителни се заклеймяват убийствата с прости средства — камъни, ножове, тояги или с голи ръце — сякаш инструментите, най-често свързвани с убийство, са тези, съществували откакто свят светува.

Отнемайки живот с пистолет, Харват усещаше посредничеството на куршума. Натискаше спусъка, куршумът политаше и убиваше мишената. Чисто, просто и лесно за скриване в железния сейф, заровен дълбоко в съзнанието му. Колкото и пъти да убиеше, в сейфа оставаше място. На пръсти се брояха убийствата, справедливи или не, които се измъкваха от металната си килия и измъчваха съвестта му.

Сред най-силните качества на Харват обаче бяха несломимата му воля и способността му да се съсредоточава върху настоящата мисия. Не се поддаваше на съмнения и колебания.

След като скри тялото на снайпериста, той нагласи пушката и легна зад нея. Беше „Ремингтън 700“ със заглушител за звук и отблясък и подвижен пълнител. Нямаше представа какъв калибър е, но предположи, че е достатъчно мощна, за да върши работа от такова разстояние.

Върху оръжието бе прикрепен термален оптически мерник, способен да „вижда“ в пълен мрак. Харват остави радиоапарата на земята, увери се, че нивото на звука е минимално и надникна през мерника.

Съдейки по думите на снайпериста, колегите му бяха трима — тоест, съшият екип като в Париж и Испания.

Когато Харват започна да оглежда мястото през оптичния мерник, лампите в къщата за гости внезапно угаснаха.

— Хайде… Къде сте? — прошепна той, намествайки приклада до рамото си.

За частица от секундата го обзе страх, че нападателите носят облекло, прикриващо телесната им температура, но скоро различи цветен мъжки силует да приближава към къщата от север. Носеше тактически автомат със заглушител.

За да стреляш точно от такова разстояние, се изискваше известна информация. Харват обаче трябваше да разчита на усета си.

Куршумът се отклонява надолу, когато изминава по-голяма дистанция, и за да компенсира отклонението, Харват се прицели по-високо. Вятърът щеше да промени леко траекторията на куршума, а освен това мишената му се движеше, което налагаше да се цели не там, където е мъжът, а там, където ще се срещне с куршума.

Направи изчисленията светкавично и нагласи пушката. Издиша и натисна спусъка. Куршумът излетя от дулото и пропусна целта.

Не разбра къде се заби, но бе достатъчно близо и мъжът, втурнал се към къщата, се закова на място, извърна глава и погледна право към него.

— Мамка му — изруга гласно Харват и зареди нов патрон. Преизчисли траекторията и тъкмо се канеше да стреля, когато мишената му затича. — Мамка му — промърмори отново той.

Издиша, прецени къде ще стигне мъжът, прицели се наново и стреля. Този път куршумът улучи.

Преди мъжът да падне на земята, Харват бе заредил пушката и се оглеждаше за другите двама. Забеляза втората мишена да върви към къщата от юг. Прицели се, издиша и стреля.

Куршумът се заби в тялото на мъжа и той се строполи, но само на коляно.

Харват дръпна лоста, изхвърли празната гилза и го бутна напред, за да зареди нов куршум.

Мъжът се опитваше да се надигне, но Харват стреля отново и този път го улучи право в главата.

Погледна през мерника първата си жертва, която лежеше по лице на земята и не помръдваше, и после започна да търси номер четири. Секундите отлитаха.

Радиоапаратът мълчеше, което означаваше, че четвъртият мъж — стига да не е видял как застрелват колегите му, — не знае какво става. Харват продължи да се оглежда, но не го виждаше никъде. Явно идваше откъм задната страна на къщата за гости. Трябваше да предупреди Никълъс.

Харват се прицели високо в прозорците на главната спалня и изстреля два последователни куршума в стаята.

После разглоби оптичния мерник, свали го и хукна към къщата.

40

— Иди зад леглото, легни и не мърдай — нареди Никълъс.

— Защо не ми казваш какво става? — възропта Нина. — Това са хората, които убиха Каролайн, нали?

— Не знам какво става. Токът прекъсна за кратко преди малко. Вероятно няма нищо страшно.

— Затова ли си въоръжен и стоим тук с кучетата ти?

— Шшт! Не вдигай шум, Нина, моля те!

Младата жена го послуша и в стаята се възцари тишина. Кучетата усещаха, че нещо не е наред, взираха се в затворената врата на спалнята и с щръкнали уши душеха въздуха за непознати миризми. Дарко заръмжа пръв. Нещо бе привлякло вниманието му.

Заръмжа и Аргос и в същия момент два куршума влетяха през горния прозорец на спалнята. Нина изпищя, но бързо заглуши вика, запушвайки с длан устата си.

Никълъс изтича до нея.

— Промених си решението. Наведи се и отиди в банята. Влез във ваната и стой там. Не мърдай, докато не ти кажа.

Нина кимна. Насочи оръжието към вратата на стаята. Кучетата заръмжаха по-настървено. Явно имаше някого в къщата.

— Стой! — прошепна им той строго на руски. — Тихо!

Харват знаеше, че Никълъс е въоръжен. Не би влязъл без предупреждение. Беше някой друг.

Дребният мъж се озърна бързо и реши как да действа. Показа на кучетата къде да застанат и им нареди да пазят тишина. После зае позиция. Зрителното поле беше ужасно, но поне имаше укритие и се надяваше елементът на изненадата да му помогне. Прииска му се и пистолетът да е у него.

Стиснал миниатюрния M3, Никълъс усещаше как сърцето му бие като чук в гърдите. Опита се да го усмири, поемайки дълбоко дъх. Тъкмо се канеше да вдиша за четвърти път, когато порой от куршуми обсипа вратата и стената около нея. Заприпламваха искри, разнесе се пукот и съскане от компютрите, улучени от куршумите. Стрелбата секна внезапно, както бе започнала.

Никълъс знаеше, че трябва да диша, но не смееше от страх да не се издаде. Стисна по-силно оръжието и се помоли куршумите да не са уцелили Нина и кучетата.

Секундите отминаваха и той се запита дали нападателят не е тръгнал към друга стая. Не биваше обаче да се самозалъгва. И наистина — кръглата брава се завъртя бавно и вратата се открехна.

Никълъс се подготви, в случай че нападателят използва някакво средство за отвличане на вниманието. Беше чувал, че ефектът от зашеметяваща или заслепяваща граната намалява, ако си затвориш очите или си запушиш ушите, разтваряйки леко устни, за да компенсираш разликата в налягането. Това и направи.

Преброи до три и понеже нищо не се случи, отвори очи. Първо забеляза заглушителя, последван мигновено от част от цев и накрая от къс приклад. Скоро се появи цялото оръжие, както и собственикът му.

Нападателят се прокрадна предпазливо в стаята, насочвайки бързо дулото наляво и надясно.

„Още две стъпки — каза си Никълъс. — Още две стъпки.“

Нападателят пристъпи напред, но преди да продължи, нещо привлече вниманието.

„Не спирай. Още една крачка.“

Мъжът обаче се обърна и тръгна в друга посока — към банята. Никълъс трябваше да направи нещо.

Отмести капака на празния кашон, в който се криеше, и вдигна оръжието си. „Върни се насам“ — помоли се мълчаливо, но мъжът бе взел решение.

Още три крачки и Никълъс щеше да го изгуби от поглед. Изстрел от този ъгъл нямаше да е смъртоносен, но се налагаше да се примири. Застана неподвижно и се прицели.

Куршумите 22-калибър излетяха от миниатюрната пушка и улучиха нападателя по хълбока и задната част на левия крак. Той извика от болка и се извърна към Никълъс, който даде команда на руски на кучетата.

Те връхлетяха от банята. Аргос скочи във въздуха и се приземи върху гърба на мъжа, а Драко захапа ранения му крак. Повалиха го на земята и започнаха да го разкъсват.

Мъжът изпусна оръжието си. Никълъс изскочи от скривалището си и го забеляза да изважда нож. Опита се да се прицели, но кучетата закриваха тялото му. Не искаше да рани животните си.

Мъжът вдигна ръка да забие ножа, но Никълъс се втурна към него и парира острието с оръжието си. Чу се звънтене на метал и инерцията от сблъсъка запрати Никълъс на земята. Миниатюрната пушка излетя от ръцете му.

Аргос и Драко продължаваха да хапят мъжа, който пищеше от болка, но събра сили и замахна отново с ножа. Никълъс се оказа точно на пътя му. Пресегна се към оръжието си, за да блокира острието, но разбра, че няма да успее. Сграбчи все пак сгорещеното дуло на пушката, но в същия момент се разнесе приглушен пукот. Нападателят изпусна ножа и изкрещя още по-гръмогласно. От тялото му бликна кървав фонтан.

Никълъс отскочи от мъжа, вдигна миниатюрното си оръжие и видя Нина да стиска пистолета на нападателя с разширени от ужас очи.

41

Вирджиния

Карлтън погледна с присвити очи мотелския будилник, преди да вземе вибриращия мобилен телефон от нощното шкафче. Беше дал номера само на един човек с изричната уговорка да го използва, ако въпросът е на живот и смърт.

— Слушам!

Беше Банкс. Отговори му завоалирано:

— Някой е разбрал, че си пристигнал, и ти е поръчал от най-модерните западняшки вратовръзки.

Бяха издали заповед за издирването му. Преследвачите му бяха затегнали мрежата, пускайки по дирите му полицейските сили.

— Около полунощ — продължи Банкс. — Току-що разбрах.

Банкс му обясни, че са приложили актуална снимка и описание на физическите му белези, но не разполагат с марката на автомобила и регистрационния му номер. Дребна утеха — скоро щяха да ги разберат. Търсенето започваше от Вирджиния. Полицаите щяха да проверят хотелите и мотелите в щата, разширявайки постепенно обхвата. Щяха да узнаят къде е бил, а не след дълго и с какво се придвижва. Налагаше се да се освободи от джипа.

— Нещо друго? — попита Карлтън.

Вече беше станал и прибираше вещите си в малка раница. Щом разговорът приключеше, щеше да разглоби телефона и да изхвърли частите. Вече не беше безопасно да го използват.

— Открих нещо, но очаквам потвърждение. Когато го получа, ще го пусна в кутията.

— Разбрано.

— Междувременно бъди нащрек — предупреди го Банкс. — В играта са се включили много очи.

— Ти също — отвърна Карлтън. — И ликвидирай телефона, от който разговаряш.

— По-напред съм с материала от теб. Не бой се.

При тези думи Банкс прекъсна връзката.

Карлтън извади батерията и СИМкартата от телефона и го счупи на две. Огледа бързо стаята, изключи лампите и надникна през прозореца. На паркинга нямаше никакво движение.

Затъкна пистолета в колана си, надяна палтото, закопча чантата и огледа още веднъж паркинга, преди да излезе.

Единственият начин да намери нова кола, която няма как да свържат с него, бе да открадне. Обмисли малобройните варианти, докато отключваше джипа и се качваше. Включи лаптопа и го остави на съседната седалка. „Макдоналдс“ предлагаха безплатен интернет достъп. Той излезе от паркинга и пое към най-близкото заведение от веригата, което се намираше на около четири километра от мотела.

Още в началото на кариерата си Карлтън бе научил, че най-важният фактор, когато крадеш кола, е да избереш някоя, чието изчезване няма да забележат — или поне няма да го забележат веднага. Десетилетия наред любимите ловни полета на шпионите бяха дългосрочните паркинги. Изчакваха някой да дойде, да паркира и да се качи на междущатски автобус. Щом автобусът потеглеше, запрятаха ръкави. Тези времена обаче бяха отминали.

Някои все още прилагаха метода, но Карлтън не го предпочиташе по няколко причини. С напредъка на технологиите повечето автомобили разполагаха с модерни електронни системи, възпрепятстващи запалването на двигателя с оголени жици, освен със специални инструменти, каквито той нямаше. Значи трябваше да търси по-стар автомобил. Щеше да се наложи да дебне дълго край някой паркинг, докато пристигне подходяща кола. А колкото по-дълго чакаше, толкова по-силно ставаше изкушението да задигне кола, престояла на паркинга неизвестен период от време. Поддадеше ли се на изкушението, рискуваше да попадне на автомобил, чийто собственик може да се върне всеки момент.

Най-сериозният довод срещу този метод обаче бе охраната на дългосрочните паркинги. Не само шпионите бяха набелязали тези паркинги, а и професионалните автокрадци, и собствениците се стараеха да възпрат набезите им. Накратко, не си струваше, особено след като съществуваше далеч по-добра възможност.

Карлтън паркира джипа срещу „Макдоналдс“, включи се в мрежата на заведението и въведе търсене. За по-малко от секунда получи резултат, както и карта с пет дигитални флагчета. Провери уебсайтовете на институциите и проведе дигитално разузнаване с помощта на картата. От петте само една отговаряше на критериите му. Проучи маршрута, изключи компютъра и се върна на шосето.

След срещата с Банкс се бе примирил с факта, че няма да успее да разнищи заговора срещу организацията му само с помощта на логиката. Конспирацията беше твърде мащабна, неизвестните и въпросителните — твърде много. Хората, преследващи него и хората му, разполагаха с невероятна подкрепа на изключително високо ниво. Все още нямаше представа какъв е залогът и какво планират, но знаеше, че е нещо голямо. Това означаваше, че съзаклятниците ще действат крайно предпазливо.

Означаваше също така, че навярно имат оперативен опит. Банкс споделяше мнението му. Архитектите на замисъла очевидно познаваха отблизо Вашингтон, щом бяха успели да създадат и да осъществят измама с такъв размах, подплатена с десетки убийства. Несъмнено бяха наясно със задкулисните игри във властта, с всяка карта в тестето и кога да изиграят своите козове, без никой да разбере. Следователно заговорниците бяха вътрешни хора, които познават от първа ръка структурата на разузнавателната общност и на държавното управление. Военните също бяха замесени.

Само добре обучен и специализиран персонал би успял да елиминира агентите му. Очевидно не ставаше дума за обикновени наемни убийци. Не беше невъзможно да се свие кръгът и Карлтън бе започнал да съставя списък. Сако шепа елитни отряди биха могли да осъществят операцията — британски, руски, навярно австралийски. Прецизното изпълнение изискваше строга дисциплина — още една причина да предполага, че убийците имат военен опит.

Не биваше да пропуска и възможността да са участвали американци от звената за специални операции, но тази хипотеза бе по-трудна за преглъщане. Общността на специалните оперативни агенти бе малка и тясно обвързана. Освен ако ударните отряди не бяха съставени от морално компрометирани мъже, отлъчени от общността, изглеждаше немислимо американски агенти да се обърнат срещу колегите си. Въпреки това се налагаше да обмисли всички варианти.

Въпросът го преследваше по целия път. Заговорът бе толкова мащабен, че се питаше дали не е начало на някакъв преврат. Само това обяснение побираше всички парченца от мозайката, които бе съумял да събере. Защо иначе ще поемат такъв огромен риск? Защо ще поставят всичко на карта?

Карлтън бе видял достатъчно и знаеше, че подобни кроежи съществуват. Собствената му организация бе участвала във възпирането на най-коварния замисъл, с който се бе сблъсквал. Беше ли свързан с настоящия? Дали не ставаше дума за нова атака, която не бяха успели да разкрият?

Внезапно го обзе чувството, че не е далеч от истината. Мозъкът му заработи трескаво.

Вземаха на прицел всяка змия, изпълзяла от мрака, но ако змиите не действаха самостоятелно? Ако всъщност бяха част от многоглава Хидра?

Дали Карлтън и екипът му не бяха успели да срежат достатъчно глави на чудовището, та да го принудят да се обърне срещу тях и да ги нападне? Колкото повече обмисляше идеята, толкова по-вероятна му се струваше. Ако излезеше прав, имаше само две възможности. Или да подмами чудовището на светло, или да го проследи в мрака и да го убие там. Каквато и тактика да избереше, несъмнено се залавяше с една от най-опасните задачи в кариерата си.

През останалата част от пътя образът на Хидрата се въртеше натрапчиво в ума му. Опитваше се да свърже всички змии, избити от хората му, и да открие общ знаменател.

Когато стигна до старчески дом в покрайнините на Ричмънд, вниманието му се отклони в друга посока. Местността беше почти девствена, на около два километра се простираше горски резерват. Карлтън подмина постройките и спря на паркинга за резервата.

От куфарчето с инструменти в джипа извади чук, две отвертки, клещи, гумени ръкавици, лост и тънка ролка изолирбанд. Прибра ги в малка раница и тръгна през гората към старческия дом.

Комплексът се простираше на няколко акра. Не приличаше на долнопробен хоспис, където неблагодарни деца заточват престарелите си родители. Поддържаната градина и стилната архитектура напомняха по-скоро луксозен курорт.

Обширният комплекс предлагаше самостоятелни вили, бунгала и грижи за най-възрастните. Карлтън бе сигурен, че ще намери търсеното. И за по-малко от десет минути наистина успя.

От деня, когато човек получи шофьорска книжка, до деня, когато умре, колата символизира свобода и независимост. Заради това мнозина възрастни шофьори трудно се разделяха с колите си. От сантименталност или от неохота да признаят, че са остарели, те запазваха автомобилите си дълго след като спрат да ги използват. Стига да избереше правилната кола, щяха да минат месеци, преди собственикът й да забележи — ако изобщо забележи — че я няма и да алармира служителите на реда.

Прокрадвайки се край редиците автомобили на открития паркинг зад комплекса, Карлтън видя стар кадилак с леко потъмнени стъкла. Съдейки по праха, очевидно не бе каран от доста време. Огледа го набързо. Гумите бяха здрави, а табелата с номерата — все още валидна. Единствената въпросителна бе дали акумулаторът работи.

Пъхна лоста зад гуменото уплътнение на вратата откъм шофьорското място и натисна. Щом вратата се открехна, в купето грейна леко сияние — акумулаторът явно не бе изтощен. Качи се вътре, изключи осветлението, затвори вратата и извади миниатюрно фенерче от джоба си. Провери дали собственикът не е прибрал някъде резервни ключове, но не намери нищо.

Лапна фенерчето и пъхна отвертката в ключа за запалване. Удари я с чука и се опита да я завърти. Рискуваше да съсипе цилиндъра, но при по-старите коли това бе най-сигурният начин да запалиш двигателя. В този случай обаче не проработи и Карлтън извади отвертката и премина към план Б.

С помощта на кръстата отвертка свали таблото зад волана и жиците.

Приведе се и провери кои жици водят към акумулатора — и кои — към стартера. Надяна гумените ръкавици и сряза жиците за тока, отвеждащи към цилиндъра.

Оголи краищата им и ги съедини, за да протече ток. После преряза жиците на стартера и оголи и тях, като внимаваше да ги докосва само с ръкавиците, за да не получи освежителен удар.

Стиснал по една жица в ръка, той пое дълбоко дъх и ги съедини. Кадилакът изръмжа, но след няколко секунди мощният му двигател се съживи.

Карлтън раздели жиците на стартера, отряза две парчета изолирбанд и уви оголените краища.

Завинти таблото, прибра инструментите си в жабката и потегли тихо към гората. Там прехвърли вещите си в багажника на кадилака и подкара джипа по дългия черен път.

В подскачащата светлина на фаровете забеляза тясна просека между дърветата и сви натам. Кара, докъдето гъсталакът му позволяваше, и изключи двигателя. В случай че някой се натъкне на джипа, надраска набързо бележка: „На излет, връщам се скоро.“

Върна се пеш през гората и по черния път и се качи в кадилака. Когато излезе от резервата, мислите му се върнаха към Хидрата и той започна да обмисля следващия си ход.

42

Тексас

След като провери двамата мъже отвън и се увери, че са мъртви, Харват се вмъкна в къщата за гости. Откъм главната спалня долитаха болезнени викове. За щастие гласът бе прекалено басов, за да е на Никълъс.

Харват се прокрадна напред с вдигнато и готово за стрелба оръжие. Когато стигна средата на коридора, Драко се появи изневиделица и залая. От муцуната на кучето капеше кръв и очите му светеха свирепо, сякаш е подивяло. Очевидно не разпозна Харват и се подготви за нападение.

— Спокойно, момче — успокои го тихо той, но кучето продължи да лае и да пристъпва напред. Не искаше да нарани животното, но не искаше и да се издава с викове. Гласът на Никълъс прекрати безизходицата.

— Кой е там? — изкрещя той от стаята.

— Гуменото патенце — отвърна Харват, наясно, че не бива да отговаря „аз съм“ в критична ситуация.

Дребният мъж изкрещя команда на руски и кучето спря да лае и се върна в стаята. Харват го последва с насочено напред оръжие. Спря на прага и сниши термалния мерник. Бледо сияние озари преддверието и той отново чу болезнените стенания.

— Добре ли си? — попита.

— Да — отговори Никълъс. — Влизай.

Харват огледа набързо, преди да пристъпи в стаята. Окървавен мъж на двайсетина години лежеше на пода. До него стоеше Аргос с почервеняла муцуна. Голяма част от оборудването на Никълъс бе раздробено на парчета. Повреден лаптоп все още излъчваше бледа светлина.

Драко стоеше до Никълъс, който държеше на прицел ранения нападател. Нина не се виждаше никъде. Харват понечи да попита къде е, но чу, че някой повръща в банята.

Насочи оръжието си към младия мъж, проснат в локва кръв. Кучетата го бяха разкъсали. Едва ли щеше да оживее.

— Добре ли сте? — попита отново Харват.

— Нина е изпаднала в шок, но сме невредими.

Харват извади миниатюрния 45-калибров пистолет от джоба си и му го подхвърли.

— Ето. Използвай този.

Никълъс насочи по-мощното оръжие към нападателя.

Харват застана до мъжа на пода и махна на Никълъс да извика Аргос.

— Не — възрази Никълъс. — Той искаше да ни убие. Нека кучетата го довършат.

Харват го погледна гневно.

— Махни кучетата! Това е заповед.

Никълъс отстъпи, даде команда на руски и кучето се оттегли до него.

Харват огледа нападателя и реши, че оръжието не му е необходимо. Пъхна го под колана си, приклекна и повдигна мъжа да седне, подпирайки го на леглото.

Беше неприятна операция. Когато най-после успя да го намести и се изправи, ръцете му лепнеха от кръв.

Младият мъж бе пострадал сериозно. Ръцете, крайниците и слабините му бяха жестоко разкъсани, а гърлото му приличаше на кайма. Харват се учуди, че изобщо успява да издаде някакъв звук. Между стенанията долиташе влажно гъргорене, когато мъжът се опитваше да си поеме дъх. Беше невероятно, че не е изпаднал в безсъзнание.

— Ранен си лошо — каза тихо Харват. — Имам комплект за спешна помощ и ще направя, каквото мога, но преди да ти помогна, ще ми отговориш на няколко въпроса. Кой си? Кой те изпрати тук?

Очите на младия мъж бяха изцъклени и блуждаеха. Дишаше дрезгаво и на пресекулки. Закашля се и от устата му бликна кръв.

— Няма да ти отговори — намеси се Никълъс. — Позволи ми да насъскам кучетата.

Аргос и Драко заръмжаха.

— Няма да повтарям повече — отсече Харват. — Дръж кучетата настрани! — Насочи вниманието си към пленника и продължи: — От теб зависи. Имам болкоуспокояващи. Ще те стабилизираме и ще те заведем в болница. Твоя воля. Само ми отговори кой си и кой те изпрати.

Младият мъж беше облечен като другарите си отвън. Камуфлажни панталони, военни обувки и пуловер, който не му беше по мярка — явно взет от мъжете, които отрядът му бе избил край воденицата. На китката му имаше военна версия на часовник „Сунто“, популярен в обществото на специалните агенти. Имаше къса тъмна коса и мускулесто тяло. При други обстоятелства би могъл да бъде млад „тюлен“ или „зелена барета“, каквито Харват бе обучавал и с които бе работил преди време.

Почака младежът да каже нещо, но той не продума.

— Всичките ми колеги бяха добри и почтени хора — каза Харват, — проливали са кръв за страната си. Сега са мъртви, убити от онези, които са ви изпратили тук да убиете и нас.

С цената на огромна болка, младият мъж изви глава и вдигна очи да погледне Харват. Вече не стенеше. Зениците му се бяха разширили.

— Каквото и да са ти казали, са те излъгали — продължи Харват. — Използвали са те. Това трябва да приключи. Помогни ми да спрем убийците.

Няколко секунди отминаха. Когато младият мъж отвори уста да проговори, подгизнал с кръв въздух изгъргори в дробовете му. Думите, които разкъсаните му устни оформиха, бяха едва доловими и Харват се приведе да ги чуе.

— Бремър — простена младият мъж. — Чък Бремър.

Името се стори познато на Харват. Когато служеше в президентските специални части, бе срещал човек на име Бремър, който работеше като специална свръзка с Министерството на отбраната.

— Полковник Чък Бремър ли имаш предвид?

Отговор не последва. Младият мъж беше изпаднал в предсмъртна агония.

Харват повтори въпроса, взирайки се в лицето му за потвърждение. Срещна обаче само студен, стъклен поглед. След няколко секунди откъслечното дишане спря.

Провери пулса на мъжа. Беше мъртъв.

43

Никълъс се зае да разчиства стаята, а Харват го инструктира бързо и потегли с юкона. Минаваше полунощ срещу неделя и повечето служители на ранчото все още се подвизаваха в градските барове. Беше оставил Маги Роуз на пост на пътя, за да не допуска никого в имението. Сега опасността да попаднат под обстрел бе отминала, но той смяташе да я помоли за нова услуга.

Пикапът й бе паркиран край шосето и той обърна в насрещното платно, за да разговарят, без да слизат от колите.

Думите й се изляха като водопад:

— Добре ли си? Другите добре ли са?

Харват протегна длан над спуснатото стъкло и я потупа по ръката.

— Всичко е наред. Не бой се.

Маги очакваше обяснение, кратко описание на случилото се, но не го получи и явно се почувства объркана.

— Слушай, Маги — каза Харват. — Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре. Разбираш ли? Мъжете, които дойдоха в ранчото, вече не представляват опасност. Да не навлизаме в повече подробности.

— Какво означава това?

Той се усмихна, за да я успокои.

— Означава, че не бива да се безпокоиш.

Маги кимна колебливо.

— Добре. Кажи ми дали има някой, чийто компютър да използваш веднага? Някой, който не е свързан с ранчото?

Тя си погледна часовника, преди да отговори.

— Мисля, че да.

Той се огледа за лист хартия и нещо за писане. Намери и надраска уебадрес и няколко реда цифри. Подаде й бележката и й обясни какво да направи.

Маги го изслуша, погледна цифрите и повтори инструкциите.

— Това ли е? — попита накрая.

— Да — отвърна Харват. — Когато получиш потвърждение, запиши го и се върни в ранчото.

Маги си погледна отново часовника.

— Защо да го изпращам посред нощ? Откъде си сигурен, че ще прочетат съобщението.

— Не бой се. Ще го прочетат.

Тя сви рамене и кимна.

— Баровете затварят скоро. Как ще действаме с персонала?

— Стига да стоят далеч от къщата за гости, няма проблем.

— Ще продължат да пият в къщите си, но няма да ги видиш в главната сграда преди сутринта.

— А ти? Кога ще се върнеш?

Тя се замисли.

— Имам приятели, които живеят на половината път до града. Ще стигна там за двайсет минути, още двайсет за връщане, плюс колкото е необходимо да ги вдигна от леглата и да изпълня поръчката ти. Сигурен ли си, че не бива да им се обаждам, за да ги предупредя?

Харват поклати глава.

— Сигурен съм. Не използвай телефона. Всъщност искам да извадиш батерията още сега.

Маги го послуша, клатейки глава.

— Благодаря — каза й. — Не спирай по пътя. Ще се видим след около час.

Без да дочака отговор, той включи двигателя, сви в насрещното платно и пое обратно към ранчото.

Паркира в дъното на закрития гараж. Трябваше да действа бързо.

Висока двукрила врата отвеждаше в просторна бетонна зала с маси от неръждаема стомана, стенни макари и парапети с касапски куки. Тесен улей се отклоняваше към десетки отводнителни тръби по пода. В дъното на помещението за обработка на дивечовото месо се намираше фризерът.

Харват забеляза товарна количка, а в шкафа зад нея — купчина големи найлонови торби. Намери престилка и плътни гумени ръкавици и излезе от сградата. Натовари всичко в юкона и пое към къщата за гости.

Първо спря до брястовата горичка. Снайперистът беше там, където го остави. Труповете тежаха ужасно, а не успя да придвижи колата достатъчно близо. Надяна престилката и гумените ръкавици, прибра тялото в найлонов чувал и с помощта на количката го пренесе до юкона.

Преметна го върху дясното си рамо и го натика в багажника. Другите два трупа до къщата не го затрудниха толкова. Спираше до всеки, слагаше го в найлонов чувал и го натоварваше в багажника, без да пропуска оръжията. Оставаше да се погрижи за трупа в къщата.

Влезе и завари Никълъс и — изненадващо — Нина, която се бе съвзела, да се трудят усърдно в спалнята.

Вече бяха опаковали годното оборудване на Никълъс и го бяха подредили край източната стена. До нощното шкафче имаше кофа, парцал за миене на пода и няколко почистващи препарата, донесени от кухнята.

Трупът обаче изглеждаше недокоснат. Не че Харват очакваше да са се освободили от него. Никълъс бе твърде дребен, а Нина — неподходяща за такива задачи. Младият мъж стоеше облегнат на леглото, както бе умрял. Някой от двамата го бе покрил с чаршаф. На места кръвта бе избила на чаршафа.

— Какво ще правим с него? — попита Никълъс, забелязал, че Харват гледа импровизирания покров.

Харват вдигна ръка.

— Аз ще се погрижа. Вие разчистете.

— Какво ще правим с повреденото оборудване?

— Оставете го. Ще вземем само най-необходимото. Ще помоля Маги да изхвърли останалото. Възможно ли е да го свържат с теб?

— Не — каза Никълъс. — Чисто е и вече съм демонтирал електрониката.

— А информацията на Каролайн?

Дребният мъж се потупа по десния преден джоб.

— Тук е.

Харват отвори вратата на банята и каза на Нина:

— Няма да се бавя. Почакай вътре.

Не се наложи да й обяснява защо иска да излезе от стаята. Тя разбра какво е намислил още щом го видя с касапската престилка и ръкавиците.

Влезе в банята и затвори вратата, а Харват докара количката за месо от коридора, където я беше оставил.

— Какво ще правиш с труповете? — попита Никълъс.

— Ако имахме време, щяхме да ги откараме до някое отдалечено място в ранчото, да изкопаем дълбока дупка и да я покрием с дебел пласт цимент.

— Но понеже нямаме време?

— План Б.

Никълъс не полюбопитства какво представлява план Б. Проследи мълчаливо как Харват прибира трупа в найлоновия чувал и го завързва. Сложи го в количката и каза:

— Накарай Нина да ти помогне да струпаш до входа всичко, което ще вземеш. После изчистете до блясък пода. Гледайте да не остане нито капка кръв.

Дребният мъж си придаваше невъзмутим вид, но си личеше, че и той като Маги е доста потресен. Отговори му с вдигнати палци и Харват излезе, тикайки количката.

Прибра тялото в багажника и се върна в къщата за гости. Никълъс и Нина донасяха куфарите до предната врата, а той ги подреждаше върху покрива на автомобила. Накрая прокара канап през дръжките им и ги завърза за рамките на багажника, побутна оттук-оттам, за да провери, че нищо няма да падне, и тръгна към развлекателния център.

44

До зазоряване оставаха два часа, когато турбовитловият „Пилатус PC-12“ закръжи над ранчото.

Харват просветна с фаровете на юкона, а Маги включи осветлението на пистата. Двамата вече се бяха сбогували и Харват я бе инструктирал как да сигнализира за телата край воденицата. Тя бе достатъчно умна да разбере защо не иска да го види как товари самолета. Беше за нейно добро.

След като синьо-белият летателен апарат се приземи, той свърна по пистата и се насочи към мястото, където го чакаха посрещачите.

Спря до купчината с багажа им и единственият му двигател угасна. Главната врата се отвори, стълбата се спусна и по нея заслиза гладко избръснат мъж на около петдесет години.

Имаше гъста кафява коса и носеше дънкова риза, панталони цвят каки и работни боти. Обходи с поглед групичката, струпала се край пистата, куфарите и двете огромни бели кучетата и помаха на Харват.

Той му махна в отговор и жилавият пилот прекоси пистата.

— Благодаря, че дойде, Майк — протегна му ръка Харват.

Пилотът го притисна в мечешка прегръдка и го отлепи от земята.

— Дойдох я! Нали ти обещах. Просто не предполагах, че ще е посред нощ. — Пусна го и се отдръпна да огледа още веднъж компанията. — Божичко, какви пътници ще возя! — Погледна Никълъс и попита: — Готов ли си да полетиш?

Майк Стрибър беше колоритна личност. Остроумен и винаги съзиращ смешното във всяка ситуация, той излъчваше ведрост, заразяваща околните.

Роден и отрасъл в Сан Антонио, Майк се присъединил към морската пехота, след като завършил инженерство, защото искал да рита задници и да управлява самолети. Летял с всякакви самолети, преди да реши, че стихията му са хеликоптерите, и започнал да преследва неуморно новата си цел.

Оказал се отличен пилот и го включили в Първа хеликоптерна ескадрила на морската пехота, с която летели президентът, вицепрезидентът, членовете на правителството и други високопоставени лица. Харват се бе запознал и сприятелил със Стрибър, когато служеше в специалното президентско оперативно звено.

След като се пенсионира, Стрибър реши да се върне към инженерството. Замисли проект за боен фенер и както винаги се зае да осъществи идеята си с всички сили. Успя, естествено, да си създаде име. Фенерите и ножовете, които произвеждаше, се търсеха толкова от военните, полицията и частните граждани, че фабриката му работеше без прекъсване. Понеже във всички времеви зони имаше американски военни, уебсайтът и имейлът на компанията му се проверяваха денонощно. Държеше фанатично да обслужва добре клиентелата си и тя му се отблагодаряваше. Харват не се съмняваше, че кодираното послание, което бе помолил Маги да му изпрати, ще стигне до него. Думите й се струваха безсмислени, както и координатите, наподобяващи серийни номера, но Майк веднага ги бе разбрал.

— Накъде ще летим? — попита Стрибър бодро, сякаш Харват е най-важният му клиент и изгаря от желание да му угоди.

Харват му махна да дойде до колата и му показа найлоновите чували в багажника.

— Трябва да се освободя от тях.

Не се наложи да отваря чувалите, за да се досети Стрибър какво има вътре.

— Не разбра ли, че се шегувам, когато ти разказах онзи виц как приятелите са готови да те пренесат на гръб, но само истински приятел би пренесъл труп с теб?

— Не искам да те поставям в трудно положение, Майк, но тези тук убиха няколко души и се опитаха да убият и мен. Получили са си заслуженото.

Стрибър знаеше достатъчно за кариерата на Харват при „тюлените“, както и за работата му, след като бе напуснал Белия дом. Задоволи се с най-общия въпрос:

— Значи операцията е законна?

Харват кимна.

— Добре — каза Стрибър. — След като се отървем от мръсното ти пране, за какво друго съм ти необходим?

Харват посочи Никълъс, Нина и кучетата и отвърна:

— Надявам се да ги приютиш за известно време. На безопасно място.

— Мисля, че мога да го направя. А ти?

— Ще ти обясня, след като отлетим.

Отговорите удовлетвориха Майк. Той огледа пътниците, багажа им и товара в колата и започна да изчислява как да разпредели тежестта.

Харват предложи Никълъс и Нина да се качат на борда с кучетата и двамата с Майк запретнаха ръкави.

След двайсет минути самолетът бе натоварен. Стрибър провери машината и вдигна палци. Харват се качи след него, прибра стълбичката и затвори вратата на кабината. Увери се, че Никълъс, Нина и кучетата са удобно настанени, и седна до Майк на мястото на втория пилот.

Стрибър надяна слушалките и попита:

— Готови ли сме?

— Готови сме — отвърна Харват.

За минути стигнаха края на пистата и Майк форсира мощния двигател на пилатуса. Все едно бяха яхнали чистокръвен жребец пред вратичката на състезателно трасе. Корпусът на самолета вибрираше, сякаш изгаря от нетърпение да препусне.

— Тръгваме — каза Майк, натисна лоста и машината се втурна по пистата.

Харват наблюдаваше колко бясно се върти скоростомерът. Майк дръпна ръчката за елеваторите и самолетът се отлепи от земята. Поеха на юг и после промениха курса на изток към океана.

Облачната покривка не беше плътна и Стрибър летеше по визуални ориентири, което означаваше, че не се налага да попълва летателен план и няма да оставят свидетелства къде са били.

Харват извади карта и я разгъна в скута си. С помощта на инфрачервеното фенерче, което Стрибър му подаде, за да не нарушава системата за нощно виждане, той прокара пръст по крайбрежната ивица и зададе няколко въпроса.

— Ти решаваш — отвърна Стрибър. — Зависи колко бързо искаш да открият телата.

Харват искаше да е възможно най-късно, ако изобщо ги открият. Можеха да ги хвърлят или в блатистия Саут Бей до границата, или над Мексиканския залив. Той не знаеше достатъчно за теченията, за да предвиди дали ще отнесат труповете в Тексас или в Мексико. И в двата случая обаче щяха да припишат убийствата на наркокартелите. Единствената разлика беше, че американските власти щяха да проведат поне формално разследване, а мексиканските вероятно нямаше да си направят труда. В крайна сметка избра Саут Бей.

Майк обясни как ще се сниши и даде инструкции на Никълъс, Нина и кучетата къде да застанат, докато Харват изпълни задачата си. Харват разкопча колана, премести се в задната част на самолета и зае позиция.

С помощта на оборудването на Майк си изработи алпинистки колан и се завърза за вътрешността на самолета, като си остави достатъчно свобода за придвижване. В ранчото бе разпорил телата от слабините до гръдната кост, за да не се подуят от газовете в червата и да изплуват на повърхността. Докато работеше, забеляза, че двамата от мъжете имат татуировки като нападателите в Испания.

Подсили чувалите с тиксо и овърза здраво найлоново въже около глезените на мъртъвците. В задната част на самолета беше складирал осем двайсеткилограмови диска, които бе взел от салона за фитнес в ранчото. Привърза по два към всеки чувал и даде знак, че е готов.

Стрибър сниши самолета и описа широка дъга. Когато наближиха залива, сигнализира на Харват да отвори задната врата.

Въздушната струя и бученето на двигателя бяха оглушителни. Солен морски въздух нахлу в корпуса на самолета, който се спусна още по-надолу. Втренчен напред, Харват очакваше последния сигнал. След двайсет секунди Майк включи фенера си, насочи го към кабината, присветна бързо няколко пъти и той избута навън първия чувал.

45

Анаполис

Мериленд

Информацията е познание, а познанието — власт. Благодарение на достъпа до всяко късче информация, Крейг Мидълтън притежаваше неограничена власт. Той и вътрешният кръг в АТС контролираха всичко — пари, политици, а когато се наложеше — и живота, и смъртта. Винаги се бе чувствал господар на положението. Винаги, тоест досега.

Всичко се развиваше гладко до Каролайн Ромеро. Допусна грешка, че изпрати собствения си охранителен екип по петите й. Те оплескаха нещата, тя умря и не успяха да открият чипа с информацията. Нямаше представа какво е научила, но се налагаше да предположи, че разкритията й вещаят гибел за него и АТС. Това не биваше да се случва. На всяка цена трябваше да сложат ръка върху чипа.

Откритието, че от магазина за дамско бельо бяха изпратили пакет на сестрата на Ромеро, беше голям напредък. За съжаление, когато Бремър възложи задачата на екипа си, сестрата бе изчезнала. Мидълтън беше убеден, че пратката не е съдържала само бельо. Каролайн бе изпратила на сестра си и чипа.

Сигурно я бе инструктирала и как да се скрие. Нина Дженсън бе напуснала апартамента и работното си място и не използваше телефона и кредитните си карти. Не се беше свързала с никой приятел или роднина. Съдейки по информацията, предоставена им от хората на Бремър в ранчото обаче, явно бе успяла да установи контакт с джуджето на Карлтън, както и със Скот Харват. Мидълтън никога не би предположил, че тези два потока ще се срещнат. Връзката несъмнено бе Каролайн, която явно познаваше Трола. Сестра й бе получила чипа с информацията и не след дълго тя бе попаднала в ръцете на дребния хакер. Сигурно той се бе свързал с Харват и го бе довел в Тексас. Фактът, че бяха успели да останат незабелязани, беше съществен. Ако не бяха засекли търсенето в „Гугъл“ на управителката на ранчото, Харват и джуджето вероятно щяха да се измъкнат от мрежата.

Бяха изпратили два екипа по следите на Харват, но и двата се провалиха. Този път Бремър бе инструктирал тексаския екип да остави на пост снайперист. Мидълтън настояваше за подробности, но полковникът му обясни само, че отрядът ще разузнае и ще разработи на място план за нападение. Не биваше да убиват момичето, преди да им даде флашката. Бяха упълномощени да я подложат на мъчения, ако се наложи. Щом се сдобиеха с чипа, трябваше да елиминират и трите обекта.

Предвиждаше се след операцията екипът да се отдалечи незабавно от ранчото и да докладва. После Бремър щеше да ги инструктира как да му предоставят устройството.

Мидълтън не успя да мигне. Знаеше, че нападението ще се осъществи през нощта. Нямаше начин да разбере дали сестрата не е скрила някъде чипа, но се съмняваше. Най-вероятно беше при тях в ранчото. Надяваше се третата атака срещу Харват да е успешна, но вече се зазоряваше, а от Бремър нямаше вест и Мидълтън се разтревожи.

Наля си още една чаша скоч и мислите му се насочиха към другия проблем — Рийд Карлтън. Възрастният шпионин беше хлъзгава риба. Как се бе измъкнал от огнения ад оставаше пълна загадка. Хората на Бремър дебнеха, готови да го елиминират, ако избяга от спалнята си, залостена по-сигурно и от сейф. Нито един от тях не бе забелязал някой да напуска къщата. Всички предполагаха, че пожарът е погълнал Карлтън. Ала когато димът се разнесе, не откриха Карлтън. Беше потънал вдън земя.

Мидълтън одобряваше идеята да го обявят за издирване, но се опасяваше доколко полицаите ще успеят да се справят с мъж, обучаван от най-добрите и оцелявал десетилетия наред във враждебни държави по цял свят.

Харват и Карлтън бяха замесени сякаш от едно и също тесто. И двамата се справяха с отрядите на Бремър. Да използват скайпа на Карлтън, за да разберат къде е Харват, беше умна идея, но сега Мидълтън се питаше дали не е било по-уместно да изчакат потвърждение, че старият агент е мъртъв. Тогава щяха да използват регистрацията му в Скайп, за да подмамят и двамата в клопка.

Да се самобичува беше излишно. Имаха достатъчно основания да смятат, че Карлтън е загинал при пожара. Харват се беше свързал с него по Скайпа и само глупак не би се възползвал от предоставилата се възможност.

Мидълтън се отпусна в един от кожените столове в кабинета си. Изтривайки всичко и започвайки начисто, той отново нарисува мислено веригата от взаимовръзки. Каролайн се бе свързала със сестра си, а сестрата се бе свързала с джуджето. Джуджето се бе свързало с Харват, който се опита да установи контакт с Карлтън. С кого обаче се бе свързал Карлтън?

Щом получиха доклада на патоанатома, Мидълтън зададе този въпрос на Шрьодер. Изглеждаше логично в критична ситуация Карлтън да се укрие на сигурно място и да се свърже с хората, способни да го защитят — агентите му.

Шрьодер провери предположението и не след дълго му докладва. АТС следеше мобилните телефони на агентите на Карлтън. По-малко от двайсет и четири часа след пожара всички получиха еднакво текстово съобщение. Не беше съвпадение. Явно беше някакъв код.

Телефонът, изпратил съобщението, продължаваше да излъчва сигнал и Шрьодер го откри на паркинг за камиони в Аризона. Алармира щатската полиция, която изпрати патрули да търсят Карлтън. Мидълтън обаче усещаше нещо гнило.

Когато сигналът започна да се движи отново, Шрьодер, представящ се за разузнавателен техник от ФБР, съдейства на служителите на реда да открият източника на сигнала. Оказа се ТИР, пътуващ към Бейкърсфийлд, Калифорния. Разпитаха шофьора и претърсиха камиона. Намериха мобилния телефон в найлонов плик, залепен с тиксо за долната част на каросерията. Карлтън беше умен кучи син.

Предполагаха, че телефонът е чист и няма да открият нищо, но Шрьодер все пак уреди да им го изпратят още на сутринта с първия полет.

Макар и неохотно, Мидълтън оценяваше коварството на стария шпионин, пратил ги за зелен хайвер. Следата обаче беше и издайническа. Карлтън очевидно знаеше, че ще го открият, и го бе използвал само веднъж. Мидълтън обаче се питаше какво ли е направил след това.

Отново преговори наум веригата от връзки — Каролайн установява контакт със сестрата, сестрата с Трола, Трола с Харват, Харват с Карлтън, а Карлтън с агентите си. Но когато те не откликват, кой е следващият в списъка му? Към кого би се обърнал за помощ?

Не само уловката с телефона, подхвърлен в камиона, пътуващ на запад, но и фактът, че изобщо е разполагал с чист телефон, подсказваха, че Карлтън е бил подготвен, че мисли тактически. Това не изненадваше Мидълтън, защото Карлтън бе врял и кипял в кариерата. Сигурно се досещаше, че ще проверят всичките му контакти. Но задължително щеше да се обърне към някого. Щеше да си задава въпроси, а за да разбере отговорите, се нуждаеше от помощ. Или се бе свързал с човек, неотбелязан в списъка, с който разполагаха, или като Каролайн — и като сестрата, Трола и Харват — бе намерил начин да се изплъзне от радарите на АТС.

Мидълтън стана и отиде до бюрото. Остави чашата и седна пред компютъра. Извади на екрана списъка с контактите на Карлтън и за стотен път го проучи до последната подробност. Усещаше, че отговорът е там; просто не го виждаше.

На кого се доверяваше Карлтън? И още по-точно — предполагайки, че всичките му агенти са мъртви, на кого би поверил живота си? Към кого щеше да се обърне, при условие че не знае кой враг се е обърнал срещу него? Ако е само един човек, кой бе способен да разнищи толкова сложна загадка с толкова висок залог?

Съсредоточен в схемата, очертаваща професионалната кариера на Карлтън, Мидълтън изключваше кандидат след кандидат. Сигурно беше местен човек с изключителни връзки във Вашингтон, който би съумял да опипа почвата, без да събуди подозрение. Една идея осени ненадейно Мидълтън — кой отговаряше съвършено на всички критерии, но изглеждаше най-невероятният кандидат.

Мидълтън започна да търси колеги, с които Карлтън се беше спречквал, хора, с които се бе сблъсквал в професионален и личен план. Имаше ги, но не бяха много. Записа си имената им.

Канеше се да изключи файла, когато реши да го огледа за последен път. Разсъждавайки отново кой е най-невъзможният кандидат, се натъкна на име, което привлече вниманието му.

Мидълтън отвори папката, посветена на ментора на Рийд Карлтън — Томас Карвър Банкс.

46

Тексас

Майк Стрибър обичаше да се чувства свързан със земята. Обичаше да вижда как зеленината расте и искаше децата му да разберат, че храната не се появява с магическа пръчица в супермаркетите. Освен всичко останало, което бе постигнал, винаги бе мечтал да опита фермерския занаят. Затова бе открил подходящото място и си бе купил стопанство.

Понеже беше пилот и имаше самолет, можеше да прелита от Сан Антонио до фермата си, когато пожелае. Стопанството му служеше като място за уединение и той не говореше много за него фермата разполагаше с кристалночиста вода и се простираше на неколкостотин акра. Имаше коне за съпругата му Анджела, басейн за децата и, разбира се, стрелбище. Освен това обаче не бе променил кой знае колко имението. Не живееха в него постоянно и то им предоставяше по-простичък уют.

Харват го хареса веднага, но не защото бе отдалечено, а заради хората, които Стрибър бе наел да работят във фермата и да я поддържат.

Тримата млади морски пехотинци бяха ветерани, сражавали се в Афганистан и Ирак. Стояха до госпожа Стрибър край бял събърбън и пикап „Форд“, когато Майк приземи самолета върху неасфалтираната писта и спря до тях. И тримата бяха инвалиди, но не се самосъжаляваха.

Когато Харват слезе от самолета, Анджела го прегърна сърдечно. Не бяха се виждали от две години. Тя беше по-добрата половина на Майк и той не пропускаше възможност да му го напомни. Тя беше по-млада, по-забавна и несравнимо по-красива. И най-важното — имаше широко сърце като него, дори по-широко.

След като поздрави Харват, тя му представи тримата морски пехотинци — Мат, Джейсън и Райън, всичките от Тексас. Мат бе прострелян зад лявото ухо от снайперист по време на военен патрул край Памади, Ирак. Джейсън и Райън бяха ранени в Афганистан. Джейсън бе изгубил лявата си ръка, а Райън — и двата си крака под коляното. Дори в цивилно облекло обаче и тримата изглеждаха като морски пехотинци — стройни и гордо изопнали рамене.

Ръкуваха се с Харват, но вниманието им веднага привлякоха другите пътници, които слизаха от самолета. Човек би помислил, че трима мъже, работещи във ферма на края на света, няма да откъснат погледи от привлекателна млада жена като Нина Дженсън, но те явно се заинтригуваха повече от Никълъс и двете му огромни кучета.

Анджела удари с юмрук по рамото най-близкия мъж и попита с усмивка:

— Никой ли не ви е казвал, че е невъзпитано да се вторачваш в хората?

— Съжалявам, мадам — отвърнаха тримата в хор.

Като типична гостоприемна тексаска домакиня тя приближи до Нина, представи се и после поздрави Никълъс, преди да е стигнал до края на стълбата.

— Добре дошъл във ферма „Пет звезди“ — протегна му ръка. — Аз съм съпругата на Майк, Анджела.

Харват нямаше представа дали го е направила нарочно или не, но му хареса как посрещна Никълъс, преди да се е спуснал на земята. Така не се налагаше да го гледа отвисоко, а той — да извива врат нагоре. На практика двамата бяха застанали очи в очи.

— Аз съм Никълъс — представи се дребният мъж. — Приятно ми е.

— Добре ли мина полетът?

— Пътувахме много удобно, благодаря. Имате чудесен самолет. За пръв път летя с „Пилатус“. Вътре е като частен реактивен самолет.

Анджела Стрибър рече:

— Шшт… Тук не използваме тази дума.

— Реактивен самолет? Защо?

— Защото искам някой ден да спре да лети. Не бива да му внушаваме тази идея.

Никълъс кимна.

— Умна жена сте. Много мъже държат да виждат в хангара си най-модерните, най-скъпите машини. Но не мисля, че съпругът ви е от тях.

Госпожа Стрибър му намигна и каза:

— Никой не е имунизиран. Повярвайте ми.

Никълъс се усмихна и слезе по стълбите. Отиде до Нина и се запозна с тримата ветерани, които след това помогнаха на Майк и Харват да разтоварят самолета и да прехвърлят всичко в пикапа. Анджела покани Никълъс и Нина в събърбъна. Взеха и кучетата и потеглиха към ранчото.

Госпожа Стрибър вече беше сварила кана кафе и посочи на новодошлите шкафа с чашите. Никълъс и Нина нахраниха кучетата и предложиха да й помогнат да приготви закуската, но тя им отказа любезно и ги подкани да седнат при другите край кухненската маса. Бисквитите се печаха във фурната, а тя се залови да изпържи бекон и яйца.

Когато ароматът на домашната закуска изпълни стаята, Майк остави чашата си с кафе, седна и помоли за тишина. По време на полета двамата с Харват бяха обсъдили положението и първата им грижа беше да подсигурят безопасността на операцията. Майк обясни, че до второ нареждане не бива да поддържат никаква връзка с външния свят. Предложиха на ветераните правдоподобна история, която да изпратят по имейла на близките и роднините си, за да не се безпокоят, че няколко дни ще са извън обхват. Щом написаха съобщенията, Майк ги помоли да му предадат телефоните си. Доверяваше им се, но те нямаха никаква представа срещу какво са изправени. Харват му бе разказал всичко и той се стресна не на шега. По-добре да се подсигурят, отколкото по-късно да съжаляват.

Помоли да донесат и преносимите си компютри и да му ги оставят. Никой не възрази. Разбираха съображенията за сигурност и възприемаха Майк като командир. Харват не пропусна да забележи колко се оживиха при мисълта за надвисналата опасност.

Щом уточниха подробностите по безопасността, Майк разпредели дежурствата. Анджела и синът им, който всеки момент щеше да пристигне от Сан Антонио, щяха да се включат в графика. По-малката им дъщеря умееше да стреля, но беше прекалено малка да стои на пост. По-голямата им дъщеря щеше да се справи, но не се беше върнала от училище.

Никълъс смело предложи да участва, но Харват го посъветва да продължи да разучава информацията на Каролайн. Колкото до Нина, тя нямаше опит с оръжията и следователно не бе подходяща да стои на пост. Анджела Стрибър я успокои с довода, че има достатъчно друга работа.

После Майк обясни, че ще отведе Харват на друго място и ще се включи в графика веднага щом се върне.

Госпожа Стрибър сервира закуската и компанията се залови енергично с храната. След това Анджела настани Никълъс и Нина в къщата, а ветераните излязоха да патрулират.

Майк поведе Харват към една от плевните. Към бетонната стена беше прикрепен оръжеен сейф, наподобяващ товарен контейнер, изработен от стомана, боядисана в пясъчножълто. Майк извади ключодържател от джоба си, отключи вратата и включи лампите, които осветиха малка оръжейница.

По рафтовете бяха подредени пушки, пистолети, автомати и електрошокови уреди. Имаше заглушители, оптични мерници, ножове, бинокли, радиоприемници, каски, бронежилетки и, разбира се, фенерите на Стрибър. Десетки кутии за амуниции съдържаха патрони от различни калибри.

Харват огледа всичко и попита приятеля си:

— Не виждам противотанкови гранати?

Майк поклати глава.

— Типичен „тюлен“. Дай му да вдига всичко във въздуха.

Беше вярно донякъде, но Харват се числеше към школата, според която всяка задача изисква специфични инструменти. Единственият проблем беше, че често не знаеш кой е подходящият инструмент, докато играта не загрубее, а тогава е твърде късно да се върнеш и да вземеш необходимото. Разковничето бе да се въоръжиш с нещо, което служи добре във възможно най-много ситуации.

Майк махна на Харват да влезе и каза:

— Още не си видял това. Току-що го купих.

Взе голям сандък и го остави върху масата в оръжейницата. Отвори го и обясни:

— Новата пушка на „Ла Рю“. Гледай!

За по-малко от шейсет секунди сглоби спретнато подредените части на пушката, последна дума на техниката, завъртя заглушителя и монтира оптическия далекобоен мерник.

— Не се налага да го зануляваш. Само го насочваш и улучва цел на седемстотин метра. Какво ще кажеш?

— Какъв калибър е? 308-ми?

Стрибър кимна.

— И се разглобява също толкова бързо. Влизаш, свършваш работата и изчезваш, преди да разберат, че си бил там.

Харват беше впечатлен.

— Може ли да го взема?

Стрибър махна с ръка.

— Вземи каквото искаш.

Харват искаше да вземе всичко, но нямаше как. Трябваше да избере внимателно. Отиваше сам в много враждебна територия. Нямаше кой да му предостави нито помощ, нито допълнително снаряжение. Не биваше да се окаже, че е трябвало да предпочете друго оборудване. Независимо колко старателно планираше обаче, знаеше, че господин Мърфи и неговият закон задължително ще се намесят. Единственото сигурно, когато подготвяш операция, е да очакваш неочакваното.

Реши да се съобрази с особеностите на средата. Избра снаряжение, което се скрива лесно и с което е най-запознат. Подреди всичко върху масата в оръжейницата, после върна половината, а останалото прибра в раницата на Райли, добавяйки достатъчно резервни амуниции.

— Само това ли ще вземеш? — попита Стрибър. — Сигурен ли си? Да ти намеря ли по-голяма раница?

Той поклати глава.

— Не е необходимо.

— Добре тогава. Ще заключа тук, ще заредя самолета с гориво и ще го подготвя за полет. Анджела или момчетата ще те докарат до пистата. След четирийсет и пет минути, да речем?

— Благодаря, Майк. Доскоро — отвърна Харват, взе куфара с далекобойната пушка и метна през рамо раницата.

Върна се в къщата и накратко инструктира за последно Никълъс. Искаше да провери сайта за запознанства за съобщение от Стареца, но не смееше. Двамата с Никълъс подозираха, че в Испания са го проследили чрез Скайп. Никълъс смяташе, че АТС са разкрили регистрацията на Карлтън, но Харват имаше по-дълбоки страхове.

Страхуваше се, че са заловили Рийд Карлтън и са изтръгнали с мъчения всичките им съобщителни кодове. Нищо чудно сега да стоят пред сайта за запознанства в очакване да се появи. Което повдигаше въпроса как ударният отряд бе разкрил, че са в ранчото „Трите възвишения“.

Никълъс бе използвал много предпазливо интернет, но АТС разполагаха с най-модерните технологии. Налагаше се да приемат, че всичко, което предприемат в мрежата, може и ще ги издаде. Решиха Никълъс да продължи да проучва информацията на Каролайн офлайн, но нищо повече. Не биваше да използват дори домашния телефон на Стрибър. Нина и Никълъс трябваше да се изолират напълно от външния свят. Щяха да контактуват — но само при спешни случаи — с посредничеството на Майк.

— Отдавна не съм се чувствал толкова безпомощен — довери Никълъс на приятеля си.

— Не си безпомощен — отвърна той. — Ще проучваш информацията на Каролайн, за да разберем какво планират тези хора и да ги спрем. Отговорът сигурно е някъде във файловете й. Намери го.

Посочи миниатюрния пистолет на Никълъс и добави:

— Дръж го зареден, не се разделяй с него и си отваряй очите на четири. Ясно?

— Ясно — усмихна се дребният мъж.

Не си казаха нищо друго. Никълъс пристъпи напред и направи нещо, което никога не бе правил досега. Махна на Харват да се наведе и го прегърна. Измъчваше го ужасно предчувствие, че вижда за последно приятеля си.

47

Северна Каролина

Полетът до Северна Каролина щеше да се окаже или много добра, или много лоша идея.

Когато Майк идваше да се срещне с клиенти във Форт Браг, винаги се приземяваше на летището в Муър Каунти. Служителите се държаха дружелюбно и не задаваха много въпроси. Нямаше и диспечерска кула — съвършеното летище на крачка от основното контратерористично звено на САЩ.

Първа оперативна дивизия на специалните сили — „Делта“ или „Делта Форс“, както я наричаха още, или просто „Частта“ за членовете й, се помещаваше в покрайнините на Браг зад високи ограждения и редици телени мрежи със заострени върхове. Там, „зад оградата“, както наричаха щабквартирата на „Делта Форс“, се обучаваха най-елитните воини на планетата.

Подготвяха ги за широк спектър от тайни операции — освобождаване на заложници, контратероризъм, възпрепятстване на подривна дейност, удари във враждебни, забранени или политически деликатни територии. Заради тях Харват се безпокоеше да не би появата му в Северна Каролина да се окаже гибелна идея. Ако полковник Чък Бремър използваше действащ военен персонал за ударните си отряди, те вероятно бяха свързани по един или друг начин с Частта.

Но имаше нещо друго, свързано с Частта, заради което бе рискувал да дойде. Несвикнали да се задоволяват с постигнатото и винаги търсещи нови начини да се усъвършенстват, да станат по-смъртоносни и по-ефикасни, преди няколко години в „Делта Форс“ си бяха задали един напорист и напредничав въпрос — „Защо да не обучим и да не използваме жени?“.

Идеята беше изключително добра. Жените привличаха по-малко внимание от мъжете и когато го привличаха, то бе от съвсем различен характер. Успяваха да се внедрят там, където не допускат мъже, и се разминаваха безнаказано за простъпки, непростими за мъжете. Жена, обучена да влезе с взлом в дома ти и да те застреля в главата, да ти щракне белезници или да те натика в багажник, беше последното, което повечето лоши момчета очакваха.

С одобрението на командването на специалните сили няколко оперативни кадри на „Делта Форс“ се бяха съгласили да започнат да издирват подходящи кандидатки за новия женски екип, наречен „Проект Атина“.

Търсели интелигентни и самоуверени жени, които да умеят да се вписват в чужди култури. От тях се изисквало да бъдат атлетични и амбициозни, да мразят да губят, да са издръжливи психически и да притежават силна воля за победа. Успехът трябвало да е заложен в тяхното ДНК. Трябвало да бъдат и привлекателни.

Хората реагират спрямо околните в зависимост от външния им вид. Подбрали за „Проект Атина“ красиви жени и мъжете били готови на всичко, за да спечелят благоразположението им. Предоставяли им възможности и информация, за каквито колегите им от мъжки пол дори не смеели да мечтаят. Разчитали на доказаното правило, че повечето мъже са склонни да подценяват и да се държат неразумно в присъствието на привлекателни жени.

Издирвайки потенциални кандидатки, скаутите на „Делта Форс“ посещавали атлетически състезания за жени — по триатлон, зимни и летни спортове — университетските игри и комплексите за олимпийска подготовка. Използвали и редица подставени компании. Именно една от тях се канеше да посети Харват.

След като уреди да заредят самолета с гориво, Майк Стрибър помоли за разрешение да ползва колата за редовни клиенти на летището — бял „Шевролет“ ван и с Харват потеглиха към града.

— Доста дълго пътуване за един маникюр — констатира Майк, когато Харват извади зигзауера от тайния джоб на раницата и го пъхна в колана на джинсите си. — Анджела добре ще ме подреди.

Харват бе решил да се насочат насам около половин час след като отлетяха и Майк бе променил курса. Нямаше начин да разбере дали Райли Търнър е била сред мишените в Париж, или е станала косвена жертва на удара срещу него. Кадри на „Проект Атина“ работеха понякога за „Карлтън Груп“, но не бяха персонал на Стареца. Наемаше ги само в случай на нужда. Групата им беше толкова секретна, че Харват разполагаше само с имейлите им, заключени в лаптопа му във Вирджиния. Това означаваше, че е невъзможно не само да ги уведоми какво се е случило с Тайли, но и да ги предупреди за „Черния списък“.

Козметичният салон се намираше в търговска сграда недалеч от центъра на Файетвил. Собственост на съпругата на пенсиониран кадър на Частта, той бе един от първите, използвани като тайна агенция за подбор на кадри, след като „Проект Атина“ бе разширил търсенето си отвъд рамките на военните. Освен че многообещаващи местни кандидатки посещаваха салона, той служеше на програмата като място, където да уреждат поверителни въпроси извън базата. Никой не би се усъмнил в жените, които влизаха и излизаха от салона, отворен седем дни седмично.

Харват посочи на Стрибър къде да паркира и му обясни за какво да следи зорко. Нахлупи ниско над челото си една от бейзболните шапки на Майк, излезе от вана, прекоси паркинга и влезе в салона.

Беше препълнено. Всички кабинки бяха заети, както и всички столове в чакалнята. Дан Макгрийви и съпругата му очевидно преуспяваха.

— Имате ли час? — попита го жената на рецепцията.

— Всъщност искам да говоря с Дан. Тук ли е?

Момичето вдигна слушалката на телефона и натисна бутон за вътрешна линия.

— За кого да предам?

— Кажете му, че общ приятел от чужбина ми е предложил да намина да се запознаем.

Младата жена очевидно знаеше достатъчно за кариерата на Макгрийви, защото се задоволи с отговора му. Не беше необичайно агентите да препоръчват на колегите си да потърсят техен приятел, ако попаднат в града му. Харват вероятно не беше първият мъж в салона, представил се загадъчно на рецепционистката.

Макар да не ги виждаше, знаеше, че в салона има охранителни камери, и се стараеше никоя да не улови лицето му. Извърна се с гръб към младата жена и се облегна на плота на рецепцията, преструвайки се, че гледа през стъклената витрина на чакалнята.

Момичето предаде съобщението му и каза:

— Ще дойде веднага.

Харват й благодари и се отдръпна да направи място на клиентката, дошла да си плати сметката. След малко се появи и Дан Макгрийви.

Беше набит мъж, наближаващ петдесетте, с няколко сантиметра по-нисък от Харват и с вдлъбната брадичка. Русата му коса сивееше край слепоочията. Още щом го зърна, Харват забеляза, че е подозрителен.

— Какво обичате? — попита Макгрийви.

Не беше много типичен поздрав за приятел на приятел, отбил се да си побъбрят.

— Здрасти, Дан — отвърна Харват и протегна ръка. — Кевин Кърк.

Мъжът се здрависа с него, но съвсем кратко.

— Какво обичате? — повтори.

— Общ приятел предложи да намина да те видя, когато съм в града.

— Кой приятел?

— Може ли да поговорим на по-усамотено място?

Беше очевидно, че Макгрийви не обича неканените гости.

— Първо ми кажи името на приятеля.

Харват го погледна в очите и отговори:

— Търнър. Райли Търнър.

Едва забележима издайническа сянка пробяга по лицето му.

— Не съм го чувал.

— Не е той, а тя, но виждам, че го знаеш. Слушай, ще ти кажа нещо, което ще те заинтересува. Дай ми пет минути.

Макгрийви посочи с палец през рамо към дъното на салона.

— Ще говорим в кабинета ми. И нямаш пет минути, а три.

48

Макгрийви посочи един от столовете пред бюрото и покани Харват да седне.

— Трите ти минути започват да текат.

Харват реши да пропусне предисловията.

— Преди шест дни застреляха Райли Търнър в Париж.

— Да предположим, че знам коя е Райли Търнър и информацията ти ме интересува. Защо да ти вярвам?

— Защото бях там — отговори Харват, отбелязвайки си поредния издайнически жест, когато събеседникът му изрече името на Райли.

— Ти ли я застреля?

— Не, но аз убих мъжете, които я застреляха.

— Мъжете? — повтори Макгрийви.

Харват кимна.

— Да, бяха четирима. Изпълняваха мокра поръчка.

— И ти не само успя да разпознаеш, че са отряд за мокра поръчка, но и да ги избиеш до крак?

— Да.

— Не се казваш Кевин Кърк, нали?

— Да, не се казвам Кевин Кърк.

— И няма да ми кажеш истинското си име?

Той поклати глава.

— Прозвището ми е Викинга. Достатъчно ли е?

— Не съм го чувал — отсече Макгрийви.

Харват очакваше да реагира така и извади мобилния телефон на Майк Стрибър от джоба си. Бяха отстранили СИМкартата и я бяха сменили с онази, която Харват използваше в Париж. Той включи снимката на Райли и подаде телефона на Макгрийви.

— Исусе! — възкликна той, забравил, че не я познава. — Кой, по дяволите, го е направил?

— Надявах се ти да ми кажеш — отвърна Харват и прехвърли на следващата снимка. — Снимах всички стрелци.

Макгрийви разгледа всяка снимка по два пъти. Ако познаваше някого от мъжете, го прикриваше много добре. Върна му телефона с думите:

— Съжалявам. Не мога да ти помогна.

— Мисля, че можеш, и те моля за услуга.

— Явно си куражлия, щом се осмеляваш да ме молиш за услуга, след като ми показа онази снимка.

Харват разбра накъде бие.

— Ясно. Не ме познаваш. Но познаваше Райли Търнър, нали?

Мъжът понечи да възрази, но той вдигна ръка да го спре.

— За протокола — не си признал нищо. Сам стигам до заключението, което искам и ти да направиш.

— Тоест?

— Вече минаха три минути, а аз още съм тук. Значи си разбрал, че не те лъжа. Колебаеш се обаче дали съм от добрите или от лошите момчета.

Макгрийви се усмихна.

— Ще ми кажеш, предполагам, че си от добрите момчета и ще настояваш да ти се доверя.

— Не — отвърна Харват и вмъкна името на друга жена от „Проект Атина“. — Гретхен Кейси ще ти каже.

Усмивката на Макгрийви се стопи мигновено.

— Кой, по дяволите, си ти?

— Вече знаеш псевдонима ми. Обади се на Кейси. Ако не успееш да се свържеш с нея, набери Джули Ериксън, Мегън Роудс или Алекс Купър.

Макгрийви изглеждаше като ударен с чук по главата. Мъжът срещу него бе изредил имената на четири агентки от една от най-секретните програми в историята на американската армия.

— Не познавам никоя от тях, а дори да ги познавах, защо да ти казвам? Ти отказваш да ми кажеш дори истинското си име.

— Напълно основателно — отвърна Харват. — Хората, отговорни за убийството на Райли, се опитват да убият и мен. Доколкото знам, Кейси, Ериксън, Роудс и Купър вероятно също са в списъка им. Затова искам да говоря с тях.

Макгрийви се облегна назад и издиша шумно. Харват усещаше колко трескаво работи мозъкът му.

— Знам какво си мислиш — каза.

Другият повдигна вежди.

— Нима?

— Според мен се колебаеш. Професионалният ти дълг повелява да вдигнеш телефона и да се обадиш на някого от Частта. Разбирам го. Налага се да приемеш, че съм заплаха и имам лоши намерения. Не искаш да продадеш някого. Но няма страшно. Ние си пазим гърбовете.

— Ние?

Харват кимна.

— Участвал съм в операции с всички тези жени. Познават ме. Ще гарантират за мен. Свържи се с някоя от тях, опиши ме, кажи й псевдонима ми или ми дай да говоря с нея и всичко ще се изясни. Ако го направиш обаче, ще заобиколиш правилата и ще услужиш на мен — напълно непознат човек.

— Прав си. Ще ти направя голяма услуга, а аз не правя дори дребни услуги на непознати.

— В моя случай ще направиш изключение.

— Защо?

Харват се втренчи в лицето на мъжа, готов да изрече едно последно име. През лятото шест жени от „Проект Атина“ бяха назначени да му съдействат при разкриването на фанатична терористична организация. Когато хванаха натясно група атентатори камикадзета, единият се взриви. Навсякъде се разлетяха отломки и сградата, пред която се намираха, рухна.

Харват вдигна длани и ги показа на Макгрийви.

— Аз извадих Ники Родригес от сградата в Амстердам. И докато я изваждах, тя влачеше другиго, въпреки че от гърдите й стърчеше парче желязо, пробило десния й бял дроб.

Макгрийви разтърка носа си.

— Къде отиде после?

— Последвахме терористите и се върнахме в Щатите.

— По-точно?

— Чикаго.

— Защо не искаш да разбира ръководството? — попита Макгрийви. — Ако версията ти се потвърди, сигурен съм, че ще те свържат с когото пожелаеш. Дори ще ти помогнат, мътните го взели! Длъжен съм да се обадя!

Харват го беше спечелил за каузата. Усещаше го. Мъжът бе на крачка от неговия лагер. Трябваше му само основателна причина и той му я предостави:

— Ами ако обаждането ти предизвика верижна реакция, която излага на още по-голям риск Кейси и колегите й? Не е ли редно те сами да изберат следващата стъпка?

49

Дан Макгрийви изпрати на Кейси и на Роудс лаконично съобщение: „Идвайте тук“. След двайсет минути те застанаха на прага на кабинета му.

Мегън Роудс видя първа Харват.

— Виж кой е тук! — възкликна развълнувано, но замълча, забелязала изражението му.

Гретхен Кейси веднага усети, че нещо не е наред.

— Защо си дошъл?

— Заради Райли.

Установяването на самоличността му бе приключило. Дан Макгрийви покани жените да влязат и им предложи да поговорят насаме в кабинета му. Предвидил следващите думи на Харват, той вдигна ръка да го спре.

— По някое време властите трябва да разберат какво се е случило. Според мен — колкото по-скоро, толкова по-добре. Но иначе ви оставям да прецените вие — тримата.

— Какво е станало, по дяволите? — попита Кейси. — Добре ли е Райли? Къде е?

Гретхен Кейси или Грет, както я наричаха колегите й, бе отрасла в Източен Тексас. Учила право в Тексаския юридически университет. Майка й била що-годе прилична художничка, а баща й — бивш армейски рейнджър, който я обучавал да стреля от деня, когато успяла да хване пистолет. Гимназиалното й увлечение по ски бягането и умението й да стреля й помогнали да стане биатлонистка от световна класа. Отказала се от спорта, когато се влюбила в мениджър на хедж фонд и се преместила в Ню Йорк. Дипломирала се в Нюйоркския университет, но се върнала в Тексас и подновила спортната си кариера, когато връзката им приключила. Осем месеца по-късно скаут на „Делта Форс“ я забелязал и й отправил предложение, на което не успяла да устои.

Кейси имаше кестенява, дълга до раменете коса и зелени очи. Беше по-ниската от двете жени в стаята — едва метър и седемдесет — но ръстът не спъваше лидерските й качества, довели я в „Проект Атина“.

Мегън Роудс беше типичното „американско“ момиче — русокоса и синеока. Майка й починала, когато тя била съвсем малка, и баща й — ченге — я отгледал в чикагските предградия.

Роудс постъпила в Илинойския университет, където участвала и в състезания по плуване. Заради забележителните й северняшки черти и височината я нарекли „Викингската принцеса“ и прякорът я придружил до „Делта“. Познатите й обожаваха прякора. Мегън беше викинг до мозъка на костите си, но у нея нямаше нищо изнежено. Наложеше ли се, убиваше хладнокръвно и понасяше всички тежести на мисиите, без да се оплаква. И Кейси, и Роудс бяха на около трийсет, атлетични и много привлекателни.

Харват не се чувстваше спокоен в кабинета на Дан Макгрийви. Не се знаеше дали има подслушвателни устройства. Когато не беше сигурен, предпочиташе да предполага най-лошото. Сподели опасенията си и предложи:

— Да отидем да поговорим на сигурно място?

Когато излязоха от козметичния салон, Харват смени СИМкартите и върна телефона на Майк Стрибър. Стрибър изгледа двете привлекателни, но сериозни жени в отсрещния край на паркинга, но не каза нищо. Знаеше, че срещата е делова.

Стрибър имаше много клиенти в Браг и околностите, при които да се отбие. Каза на Харват само да набере мобилния му телефон, щом реши какво ще прави. Харват му благодари и когато Майк се отдалечи от паркинга с белия ван, се качи в колата на Кейси и Роудс.

След петнайсет минути седяха в дневната на Кейси. Роудс се върна от кухнята и му подаде бира.

— Няма да ти се отрази зле.

Харват я взе, отвори я и продължи да им разказва всичко, което се бе случило. Когато Кейси го попита за снимките, той извади мемори-картата от джоба си и й я подаде.

Тя я пъхна в телефона си, а Роудс се надвеси над рамото й да погледне снимките. И двете бяха силни жени, но останаха покрусени от видяното.

— Не знаем кой го е направил? — попита Кейси.

Харват поклати глава.

— Не знаем. Разбрах само името на човека, който е изпратил отряда — полковник Чък Бремър.

— Действащ военен? — попита Роудс.

— Доколкото ми е известно. Беше представител на Министерството на отбраната в Белия дом и в Националния съвет по сигурност, когато служех в специалното звено на президента.

— И тогава ли изпращаше отряди за мокри поръчки?

— Двамата не бяхме близки.

— Значи нямаме представа — прекъсна го Кейси — дали Райли е била на прицел, или се е оказала на погрешното място в погрешния момент.

Харват я погледна.

— Говори ли с Купър и Ериксън?

— Разговарях и с двете снощи. Джули е в отпуска и е при семейството си на Хаваите, а Купър е на обучение в Ню Мексико.

— А Родригес?

— Добре е. Все още се възстановява, но е добре — отвърна Кейси.

— Ако никой от вашата част не е пострадал, значи са убили Райли заради мен.

— Какво търсехте двамата в Париж между другото? — попита Роудс.

— Карлтън има израелски сътрудник там. Изпрати ме да му предам информация. След срещата израелецът ми подаде плик. Вътре намерих адреса на убежището в Париж, написан с почерка на Карлтън. Когато открих сградата, Карлтън ми изпрати текстово съобщение с номера на апартамента. Натиснах звънеца, отвориха ми да вляза и изкачих стълбите. Райли отвори вратата на апартамента и тогава откриха стрелба от стълбището.

— Знаеш ли защо е била там?

— Не успях да я попитам.

Кейси извади мемори-картата от телефона си и му я подаде.

— Къде е сега Рийд Карлтън? Има ли начин да се свържеш с него?

— Да, но не се знае дали е безопасно. По всичко личи, че го наблюдават.

— Кой го следи? АТС?

Харват кимна.

Мегън Роудс подпря бирата си върху коляното.

— Освен че не знаем дали Карлтън е жив или мъртъв, не знаем и кой дърпа конците?

— Точно така. Нямаме никаква представа.

Кейси погледна към колежката си, а после към Харват.

— Явно на този етап само един човек може да отговори на въпросите ни. Мисля, че трябва да посетим Чък Бремър.

— Съгласен съм — каза той. — Но преди това трябва да направим няколко други неща.

50

Вирджиния

Рийд Карлтън знаеше, че не бива да остава дълго; ден-два най-много, но не си струваше риска. Беше беглец и не биваше да спира. Задържеше ли се прекалено дълго на едно място, щяха да го открият.

Прекосяваше сънените градчета в област Ланкастър, движейки се на север. Тълпите летни туристи, стичащи се в този район край Чесапийк Бей, отдавна бяха заминали и повечето магазини бяха затворени до следващия сезон. Откри малка бакалия и купи продукти. Хипнотизиран от някаква чуждестранна сапунена опера, доставена до телевизора му от сателитната чиния върху покрива, мъжът зад тезгяха почти не забеляза клиента. Нямаше камери и Карлтън плати в брой.

Отклонението към къщата беше точно където помнеше, че се намира. Преди три лета негова приятелка я беше наела за един месец, за да посреща приятели и роднини. През почивните дни Карлтън изминаваше едночасовия път от Вашингтон, за да й гостува. Помнеше лятото, сякаш е било вчера.

Беше юли. Всички градчета край Рафанок грееха в червено, бяло и синьо. Като в картина на Норман Рокуел американските знамена се вееха, докъдето поглед стига.

Беше горещо и, разбира се, по вирджински влажно. За един месец Карлтън изяде повече сладолед, отколкото през десетте предишни години. Беше си позволил да забрави кой е и какъв е. Разлистваше единствено местния вестник, пълен с покани за паради, фойерверки и закуски с палачинки. В къщата нямаше дори телевизор. Толкова спокоен не беше се чувствал от години.

Жълтата къща с веранда, опасваща я от всички страни, и бели капаци на прозорците, събуди лавина от спомени, но той нямаше време за тях. Обиколи я от всички страни, за да се увери, че вътре няма никого. По прозорците бяха залепени стикери на несъществуваща охранителна фирма и с това мерките за сигурност се изчерпваха. Карлтън отмести табелката с пощенската кутия на компанията, управляваща имота, окачена върху кръглата дръжка на вратата, и извади комплект шперцове от джоба на сакото си. Отключи и влезе.

В задимената къща миришеше на чистота, но и на самота. Карлтън отиде в кухнята и погледна хладилника. Беше празен и изключен. Никой не възнамеряваше да използва къщата скоро.

Провери и гаража. Всички летни играчки бяха подредени край стената. Срещу другата бяха строени като войници пластмасови кофи за отпадъци, косачка за трева, метли и градински инструменти. Имаше и скара за барбекю и полупразен чувал с дървени въглища.

Карлтън отвори вратата и вкара кадилака в гаража. Взе покупките от задната седалка, както и няколко вещи от багажника, затвори вратата на гаража и се върна в къщата.

Сготви си скромна вечеря и си свари кана кафе на старата печка. Седна до кухненската маса, извади бележник и започна да изготвя списък.

В него отбеляза всяка операция, в която организацията му бе участвала. Начерта диаграми с взаимовръзки и интереси, вписвайки всеки човек и всяка агенция — чуждестранна и местна — с която си бяха сътрудничили или просто бяха контактували. Беше изтощително занимание и крайният резултат беше купчина листове и главоболие. Хидрата беше толкова многоглава, че не съумяваше да се съсредоточи върху отделните й лица.

Стана и влезе в дневната. Върху полицата над камината, точно както преди три лета, имаше малка армада от ярко оцветени дървени корабчета. Той взе синьото, припомняйки си как внукът на домакинята го изпусна и му счупи мачтата.

Момченцето се уплаши не на шега. Карлтън помнеше ясно колко плака, убедено, че е повредило безценна антика и го чака сурово наказание.

Всъщност детето не спря да плаче, докато Карлтън не го увери, че не само ще поправят корабчето, но ще го направят заедно и това ще бъде тяхната тайна — никой друг не бива да узнава. От този ден нататък двамата бяха неразделни. Такава могъща сила притежаваха тайните!

Тайните бяха способни да отчуждават, но, споделени, те можеха да обединяват. Човек обаче трябваше да подбира много внимателно с кого споделя и какво споделя. От множеството остроумни сентенции на Бенджамин Франклин Карлтън смяташе за най-уместно предупреждението от „Алманаха на бедния Ричард“: „Трима души могат да опазят тайна, ако двамата са мъртви.“

В такъв свят живееше. Разменната му монета бяха тайните и в него изобилстваха лъжите, измамите и полуистините. За някои в този свят доверието беше невъзможно, но неспособните да се доверяват не оцеляваха дълго. Светът му изискваше да си бдителен, но и да умееш да сваляш защитната броня. Никой не може да бъде нащрек по двайсет и четири часа дневно, седем дни седмично. Рано или късно всеки се сближава с някого.

Карлтън върна върху полицата корабчето, чиято тайна все още бе непокътната, и в ума му отново се завъртяха думите на Франклин.

Макар да не го съзнаваше, той беше посветен в някаква тайна и някой се опитваше да запази тайната на всяка цена, убивайки него и хората му. В тайната някак си бе намесено предателство, което насочи мислите му към обвинението.

Обвиняха ли те в сериозно предателство, засягащо националната сигурност, процесът се провеждаше при строга секретност. Хората, които определяха присъдата, понякога оставаха анонимни. Ако изобщо разгласяха нещо, оповестяваха съвсем оскъдни подробности.

В името на националната сигурност някои попадаха в списък на осъдени на смърт. Бързината, с която се изпълняваше присъдата, зависеше от степента на заплахата. Този факт проясни мислите на Карлтън. Хората, които го преследваха, бяха използвали обвинението в предателство като средство за ускоряване на екзекуцията — неговата и на агентите му.

Който бе пожелал смъртта му обаче, несъмнено знаеше, че няма да е лесно да убият хората му. За нощта на дългите ножове бе необходим обучен екип с достъп до ревниво пазени разузнавателни сведения.

Тук изникваше и въпросът „защо“. Защо някой бе поискал да убие него и хората му?

Убийството, както и подбудите за извършване на убийство, съществуваха от времето на Каин и Авел.

Първо му хрумна, че той и хората му са разбрали нещо, което не е трябвало да узнават, и някой е заповядал да им затворят устите завинаги. Веднага обаче отхвърли идеята. Целенасочено поставяше на хората си различни задачи. Колкото и да си напрягаше ума, не се сещаше за никаква разузнавателна информация, която всичките му агенти да споделят и която да ги превръща в заплаха.

Имаше ли друга подбуда? Прав ли беше Томи Банкс? Отмъщаваха ли му? Карлтън обмисли още веднъж тази възможност.

Да, хората му бяха добри, изключителни професионалисти, но колкото и жестоко да се бяха спречквали с ЦРУ, стилът на Управлението не беше такъв. Ако искаха да се отърват от него, щяха да го компрометират с унищожителна „вътрешна информация“, подхвърлена услужливо на медиите, и с непрекъснато привикване пред комисиите в Конгреса. Щяха да обявят „Карлтън Груп“ за бандитска организация, която не отговаря пред никого и действа по собствени правила. Силните на деня в Лангли щяха да разнищят договорите на организацията му с военното министерство и като го поставят в конфузна ситуация, да го принудят да ги прекрати.

Така щеше да действа ЦРУ. Ами ако не беше Управлението, а някой друг?

Карлтън се върна в кухнята и седна пред купчината записки с нова чаша кафе. Мислите му отново се объркаха. Ако не беше разузнавателна организация, решила да извади от строя неговата група, защото е навлязла в територията й, не му оставаха много варианти.

Карлтън и хората му бяха провеждали операции само срещу врагове на САЩ. Повечето бяха ислямски терористи. Не му се вярваше, че някъде съществува толкова влиятелна мюсюлманска групировка, която не само е разкрила „Карлтън Груп“, но и е убедила САЩ да я унищожат. Пропускаше ли някое парченце от мозайката?

Организацията му наскоро бе изтрила от лицето на земята два големи терористични кръга — единия в Европа, а другия в САЩ — но едва след като терористите бяха успели да убият десетки американци в кървави атентати.

Носеха се слухове обаче, че атаките са само предвестници на далеч по-ожесточена вълна. Някой я бе оприличил със спокоен залив, в който се надига цунами.

Хората на Карлтън бяха разбрали, че атаките са част от по-грандиозен план, наречен „Всеобхватна война“. Възнамеряваха да сломят Америка със самоубийствени и снайперистки атентати, а след това с още по-мащабни операции, които да всеят такъв хаос в страната, че американците да умоляват за ред и охотно да се лишат от повечето, а дори и от всичките си права.

Мъжът, дирижирал нападенията, бе заловен и разпитан, а съзаклятниците му — осъдени. Мислеха, че туморът е отстранен изцяло. Ами ако не беше? Дали случващото се сега не беше някакво възмездие? Възможно ли беше да са пропуснали някой от съучастниците?

Карлтън се съмняваше. Дясната ръка на стратега на операцията, човекът, който ръководеше изпълнителите на атаките, бе подложен на обстоен разпит. Беше се пречупил и беше издал всичко до най-дребната подробност. Карлтън знаеше от опит колко погрешно е да изключва с лека ръка възможностите, но усещаше, че още не е открил правилния отговор.

И тук стигаше до последната си теория, несъмнено най-спорната — някъде, незнайно къде, крояха план, а „Карлтън Груп“ го застрашаваше.

Съзнанието му някак си отказваше да приеме тази версия. Предвид неограничените възможности на американското разузнаване и американските сили за сигурност му се струваше невероятно заговорниците да смятат организацията му за най-сериозната заплаха. Нещо обаче го тревожеше — лекотата, с която бяха набедили него и хората му за предатели, бяха изпратили по следите им наказателни отряди и го бяха включили в националните бюлетини за издирвани лица, подсказваше намеса от правителствените среди. А това означаваше само едно — че назрява преврат. Тази версия обясняваше и защо организацията му е сметната за заплаха.

Превратът вещаеше хаос. Заговорниците очевидно упражняваха влияние върху ФБР и ЦРУ и следователно лесно щяха да ги оплетат в бюрократичната мрежа, докато планът им се разгърне необратимо. При подобно стечение на обстоятелствата „Карлтън Груп“ несъмнено се оказваше неизвестната карта в тестето. Тя работеше извън закона и извършваше операции, невъзможни за други организации. С едно обаждане до Министерството на отбраната, а дори и без него, Карлтън можеше да задейства бързо и ефективно хората си, които биха се обърнали само срещу враг на САЩ.

Колкото повече обмисляше този сценарий, толкова по-правдоподобен му се струваше. Знаеше, че е възможен. Да се отнеме суверенитетът на САЩ бе крайната цел на последната конспирация, която бяха предотвратили. Най-общо — мнозина по света възприемаха Америка не като добра сила, а като препятствие, препъникамък, който трябва да бъде разбит и изтикан от пътя. Все още не разполагаше с всички парченца от мозайката, но останалите започваха да се наместват.

Работната му хипотеза — поне докато не събереше информация, която да я опровергае, — трябваше да бъде следната: нацията е изправена пред сериозна заплаха, координирана от правителствени среди, и със или без екип той е длъжен да разкрие заговорниците и да ги спре.

Този извод се бе оформял постепенно в съзнанието му и сега бе убеден, че е прав. Време беше да се замисли и да проведе собствена атака. Погледна си часовника с надеждата Томи Банкс да откликне на предизвикателството.

51

Мериленд

— Ха! Ха! Виждаш ли? — възкликна Мидълтън, след като прочете втори път имейла. — Казах ти, че Банкс е човекът, когото трябва да следим.

Шрьодер беше впечатлен:

— Как разбра, че Карлтън ще се свърже с него?

— Когато работиш дълго с информация, опознаваш хората — отвърна самодоволно Мидълтън.

— Имейлът е много завоалиран — каза младият мъж, почуквайки с показалец върху екрана. — Сигурен ли си, че Карлтън е авторът?

— Да. — Мидълтън го избута с лакът, улови мишката и с три натискания извади диаграма, проследяваща съобщенията, изпращани от и до виртуалната пощенска кутия. — Имейл адресът е в норвежкия Runbox.com, който хората смятат за непробиваем. Не е използван често, но погледни кореспонденцията — всички получатели са познати на Карлтън.

— Но съобщението до Банкс звучи безсмислено.

— Още много трябва да учиш. Карлтън уговаря среща. Има нещо за Банкс.

Шрьодер се изненада:

— За информацията на Каролайн ли мислиш, че става дума?

— Нямам никаква представа, но каквото и да има, ни трябва.

— Ами ако я има Харват? И той ли ни трябва?

Мидълтън вдигна длан, сякаш да го зашлеви, но се овладя. Чък Бремър отказваше да приеме, че тексаската операция се е провалила, но от отряда му нямаше ни вест, ни кост от дванайсет часа. Беше очевидно какво се е случило — крах. Три пъти Бремър изпраща хора да убият Харват и три пъти операциите се проваляха. Мидълтън направи Бремър на пух и прах и двамата едва не се сбиха в обезопасения му срещу подслушване кабинет в Пентагона.

Шрьодер обаче имаше донякъде право. Ами ако Карлтън наистина се бе свързал с Харват или разполагаше с информация за местонахождението му? И главното — възможно ли беше Карлтън да се е сдобил с информацията на Каролайн Ромеро и с посредничеството на Банкс да разгласи сведенията, за да изчисти името си?

И двата сценария бяха вероятни. Най-голямото предизвикателство за Мидълтън бе да разгадае как ще се срещнат Карлтън и Банкс. Кръвопролитията не бяха неговата стихия. Очевидно не бяха стихия и на Бремър. Незнайно как Харват бе успял да надуши от цял километър отрядите му. Налагаше се този път да използват вътрешни кадри.

— Ако Харват е замесен — отвърна Мидълтън, — аз ще се погрижа. Знаем ли къде е сега Банкс?

Шрьодер кимна и посочи мишката. Шефът му я пусна и той активира друга програма.

— Изглежда е в дома си.

— Добре. Ще изпратя екип от охраната ни да го следи. Наблюдавай с кого се свързва. Искам да ме уведомиш незабавно, щом Карлтън определи място и час за срещата.

Когато Мидълтън се върна в кабинета си, Мартин Винън, шефът на охраната му, вече го чакаше. Дори от другия край на стаята Мидълтън виждаше сините вени под бледата му, почти прозрачна кожа.

Той седна зад бюрото си и се усмихна насила на Винън. Не му хареса, че подчиненият му се е настанил в кабинета му, сякаш си е у дома.

Бледите устни на Винън се извиха в подобие на усмивка, която приличаше по-скоро на озъбване. Тя се стопи, щом Мидълтън посочи вратата, която нарочно бе оставил отворена, и нареди властно:

— Затвори я.

Шефът на охраната се включи в играта по премерване на силите, изгледа го мълчаливо и накрая стана и изпълни нареждането.

Мидълтън забеляза, че Винън не се подпря с ръце на стола, когато стана. Макар и прехвърлил петдесетте, шефът на охраната беше в изрядна форма.

Когато Винън седна отново, Мидълтън го попита:

— Ще се справиш ли, ако ти наредя да проследиш осемдесет и осем годишен старец, без да оплескаш положението?

— Не разбрах въпроса. Питаш ме ще успея ли да проследя старчето, или те интересува дали ще се оплескам?

Мидълтън се усмихна. Този път искрено, макар Винън да му бе напълно безразличен. На бледоликия мъж поне не му липсваше самоуважение.

— И двете.

— Какво по-точно искаш?

Мидълтън извади две папки и му ги подаде. Обясни му, че едната съдържа информация за Томас Банкс, а другата — за Рийд Карлтън. Винън ги запрелиства, докато Мидълтън му обясняваше подробностите.

Когато приключи, погледна шефа на охраната и попита:

— Как ще го запазим в тайна?

— Очевидно ще включим възможно най-малко хора.

— Очевидно. Колко?

Винън пресметна наум:

— Засега четирима. Двама в кола, за да го проследят, ако шофира, и още двама на една пресечка от дома му, ако се движи пеша.

— Не може ли хората в колата да го проследят и пеша?

— Ако обектът повърви известно време и се качи в автомобил, паркиран наблизо, или извика такси, екипът в колата трябва да потегли веднага.

На Мидълтън не му хареса намекът, че не разбира нищо от бизнеса на Винън.

— Добре. Два екипа. Но не повече. И искам да избереш благонадеждни хора.

Винън бе натрупал достатъчно опит да разтълкува какво има предвид Мидълтън под „благонадеждни“.

— Ще се погрижа — отвърна и смени темата: — Ако проследим Банкс до мястото на срещата с Карлтън, какво искаш да…

— Ако? — прекъсна го рязко Мидълтън.

— Когато Банкс и Карлтън се срещнат, къде искаш да ги разпитаме?

Въпросът не изискваше особен размисъл. Нямаше смисъл да изобретяват наново колелото.

— Още ли е на разположение мястото, което щяхте да използвате за Ромеро?

— Разчистихме оборудването, но имаме достъп.

— Тогава го използвайте. — Мидълтън стана, показвайки, че разговорът е приключил. — Ние ще събираме сведения и ще те уведомяваме своевременно.

Винън взе папките и се изправи:

— Последен въпрос.

— Да?

— Ако Скот Харват се появи, какво да правим?

Мидълтън не се замисли нито за миг. Челюстта му видимо изпъкна, когато процеди през стиснати зъби:

— Убийте го на място.

52

Вирджиния

Понеделник

„Хари П. Дейвис“ в Манасас беше малко летище на около петдесет километра от Вашингтон. Процедурата по приземяване и излитане беше улеснена и наблюдателните средства бяха по-скромни, отколкото в „Дълес“ и „Роналд Рейгън“. Майк Стрибър го използваше винаги, когато имаше делови срещи във Вашингтон. Появата на номера на самолета му — или опашния номер — в регистрите на летището нямаше да събуди подозрение.

Майк уреди да заредят с гориво пилатуса и отиде в „Херц“ да избере кола под наем. Огледа наличните автомобили, попълни документите на свое име и потегли с черен шевролет събърбън.

Взе Харват, Кейси и Роудс и паркира далеч от офиса на фирмата за коли под наем и сградата на летището за частни самолети, за да може Харват да смени регистрационните табели на събърбъна с табелите на друг черен шевролет от безлюдния паркинг на „Херц“. Мярката беше краткосрочна, но ако проверяха името на Майк в ПРОМИС, ТИП или друга база с лични данни, щяха да свържат табелите с отбелязаните в договора за наем, а не с онези, които всъщност бяха на превозното средство. Ако по някаква причина полицията провереше регистрацията, щеше да установи, че черният шевролет е собственост на „Херц“. Едва ли някой полицай щеше да си направи труда да свери дали номерата отговарят на превозното средство.

Оставиха Стрибър в центъра на Манасас, където да се пошляе няколко часа, преди да се върне с такси на летището и да отлети обратно към Тексас.

Предишния следобед и до късно вечерта Харват, Кейси и Роудс бяха проучвали полковник Чарлс Бремър. Да използват базите с данни на Министерството на отбраната беше абсолютно невъзможно. Харват не се съмняваше, че името му е отбелязано с яркочервено в цялата им система. Това налагаше Кейси и Роудс да свършат сами черната работа, но съществуваше опасност да свържат имената им с проведеното търсене. Харват не искаше да рискува. Решиха да се ограничат с общодостъпни източници.

Веднага се убедиха, че колкото до защитата на лични данни, Бремър не е абсолютен глупак. Телефонът и адресът му не бяха вписани в никакви справочници и изглежда не го споменаваха в нито една вестникарска статия. Харват понечи да използва Заба Сърч, но се отказа, защото Заба изпращаше на потребителите съобщения, когато някой проверява името им.

Продължиха да търсят във всички популярни военни сайтове. Пробваха дори в бизнесмрежата ЛинкдИн. Никъде не откриха информация за Бремър.

Харват започна да губи надежда, когато Кейси се натъкна на многообещаваща следа — списък с дарители на малко частно училище във Вирджиния, наречено „Фредериксбърг Академи“. В списъка с благодарности на дарилите между 5000 и 10 000 долара откриха „господин и госпожа Ч. Бремър“.

Дали беше техният Чарлс Бремър? Фамилията не се срещаше често, но ако човекът беше някой друг Ч. Бремър? Харват не познаваше много добре полковника. Нямаше представа дали е възпитаник на „Фредериксбърг Академи“ и дали има дете или деца, посещаващи училището. По-голям напредък отбелязаха, когато разгледаха уебсайта на училището.

Над снимки на сградата и двора й имаше страница, посветена на родителски мнения, изписани с красив шрифт. Едното беше от Патриша Бремър, родител на ученик във „Фредериксбърг Академи“. Споменаваше се също, че детето е в подготвителния клас на училището. Бяха стеснили кръга.

Не след дълго откриха госпожица Моли Ейлийн Бремър, която, освен че участваше в хокейния отбор на училището, имаше страница във „Фейсбук“. Тя включваше снимки с географски координати на дома на семейство Бремър, на колите им и на родителите на Моли.

Харват видя първата и обяви:

— Той е. Това е Чък Бремър.

Полезни се оказаха и съобщенията, които Моли си бе разменяла с приятели. Благодарение на тях разбраха, че на другия ден госпожица Моли Бремър ще участва във важен хокеен мач и най-голямото й желание — освен отборът й да спечели — е баща й да изпълни обещанието си и да не закъснее. Преди Харват да успее да продума, Кейси вече разглеждаше сателитни снимки и обмисляше всички възможни маршрути, по които полковник Бремър би се придвижил до и от училището.

Останалата част от вечерта посветиха на плана си. Харват отложи последната проверка в интернет за следващата сутрин, преди да потеглят. Докато Стрибър подготвяше самолета за полет, Кейси откара Харват до офис на „ФедЕкс“ във Файетвил. Остана в колата на паркинга, а той влезе вътре.

Плащайки с непроследима дебитна карта на позната на приятелка на Роудс, той влезе в мрежата и включи сайта за запознанства, който със Стареца използваха при извънредни случаи. Понеже повечето анализатори бяха мъже и ненавиждаха да преглеждат обяви на мъже, търсещи мъже, Карлтън ги бе инструктирал да публикуват съобщенията си именно в такива сайтове.

Харват се бе подготвил за най-лошото. Прехвърляше реклама след реклама с чувството, че чете некролози. Стареца му беше повече от ментор. Беше му като баща, а Харват вече бе изгубил един баща.

Секундите течаха мъчително и той се изкушаваше да прескочи останалите обяви, когато една от тях привлече вниманието му. Затаил дъх, не смееше да мигне. Сърцето му сякаш бе спряло да бие. После времето отново полетя. Карлтън бе написал обявата. Нямаше никакво съмнение. Беше публикувана преди четири дена. Тоест — два дена след атаката в Париж и ден преди атаката в Испания. Кодираното послание беше от Стареца. Дори подложен на мъчения, той не би издал тайния шифър, който използваха само двамата.

Въпреки това Харват се разтревожи, че обявата е публикувана в деня, когато мислеше, че разговаря с Карлтън по Скайп. „Мамка му!“ — изруга мислено. Положението беше толкова объркано. Започваше да се съмнява във всичко. Точно такива съмнения той и Стареца обичаха да сеят у враговете на Америка. Не му харесваше, че някой е иззел ролята им.

Съобщенията на Карлтън бяха предназначени да алармират за три нива на опасност — А, Б и В. А означаваше пепелища, най-лошото — че Карлтън е абсолютно неспасяем и Харват не бива да се свързва с него в никакъв случай. Стареца обаче не беше сигнализирал това. Беше избрал Б — тежка ситуация, но е добре и се прегрупира. Той реши да се включи в играта.

Стремейки се да имитира стила на другите обяви от мъже за мъже, които бе прочел, написа предпазливо, лаконично съобщение: „Обявата ти ме заинтригува. Ще бъда в града по работа. Ще се радвам да се запознаем.“ Завърши с фразата, която с Карлтън бяха подготвили предварително, за да разбере, че съобщението е от него: „Да вечеряме, но не суши. Не съм вегетарианец.“

След това изключи сайта за запознанства и компютъра и излезе от офиса на „ФедЕкс“.

— Е? — попита го Гретхен Кейси, когато влезе в колата. — Новини?

След известен размисъл Харват се обърна към нея със сдържана усмивка и отговори:

— Мисля, че поне преди четири дни е бил жив.

Кейси му отвърна с ослепителната си усмивка.

— Чудесно! Ако се е измъкнал от заложения капан, се е скрил вдън земя. Няма начин да открият човек като него.

— Надявам се да си права — каза Харват.

Това се бе случило преди повече от десет часа. Сега бяха във Вирджиния, Харват лежеше в багажника на събърбъна, а Кейси разкопчаваше ризата си. Часът беше ударил.

53

Понеже не разполагаха с достатъчно жива сила да оставят кола, която да проследи Бремър от Пентагона до игрището, където щеше да се проведе мачът на дъщеря му, известно време разискваха къде да го причакат.

Роудс настояваше да го заловят на паркинга. Харват не беше съгласен. Мачът беше „на неутрален терен“, но съществуваше опасност някой от другите родители да го познае. Забележеха ли го да влиза в паркинга и веднага да потегля с непознати, щяха да се усъмнят. Най-малкото рискуваха някой да спомене нещо на госпожа Бремър, а той не искаше да я замесват.

Роудс обаче изрази съображение, с което Харват се съгласи. От съобщенията на Моли във „Фейсбук“ бяха научили, че баща й винаги закъснява за мачовете й. Роудс го убеждаваше колко значителна е вероятността Бремър да закъснее, а така проблемът с другите родители на паркинга отпадаше.

Понеже беше участвал в гимназиални състезания, Харват знаеше, че Бремър няма да е единственият закъснял за мача. Нямаше как да го причакат на паркинга с надеждата никой да не ги забележи. Съществуваше опасност прекалено много фактори да се объркат, фактът обаче, че Бремър вероятно ще бърза да стигне до игрището, щеше да им бъде от полза.

Ако бързаше, навярно щеше да избере най-директния маршрут от Пентагона и вниманието му щеше да е съсредоточено върху крайната цел, а не върху случващото се около него.

При почти всяка друга ситуация да спрат до колата му, докато излиза от нея, да метнат качулка върху главата му и да го натоварят в събърбъна щеше да е най-бързият, най-чистият и най-ефективният метод. Днес обаче се налагаше да жертват бързината и чистотата, но ако изпълнеха ефективно задачата, целта щеше да оправдае средствата.

След като проучиха района, където щеше да се състои мачът, оставиха Роудс да изпълни своята мисия. После Кейси и Харват огледаха много щателно две други места, които щяха да използват, и се върнаха на магистралата. Паркираха край отклонението, по което бяха сигурни, че Бремър ще свие.

Още щом Харват изключи двигателя, Кейси подхвана спора, който водеха, откакто бе чула името на Бремър.

— Недоумявам защо си толкова сигурен, че това е най-добрата тактика.

— Това е единствената тактика, Грет — отвърна Харват.

— Как не!

Разбираше защо е ядосана. Ако беше на нейно място, щеше да се чувства по същия начин.

— Колкото до Роудс… — смени темата той.

Кейси го разбра веднага.

— Ще си изпълни задачата — отвърна. — Няма да й хареса, но ще го направи.

— Ти също трябва да ми се довериш.

— Да ти се доверя и да ми харесва какво искаш да направим са две различни неща.

— Знам — каза Харват.

Беше искрен. Уважаваше Кейси. Тя беше шлифован и изключително способен агент. Въпреки този факт или именно заради него знаеше, че трябва да я държи под око. Решеше ли да действа на своя глава, нямаше да е първата, преценила, че мнението й как да процедират, е най-доброто. Харват го беше правил повече пъти, отколкото би успял да изброи.

Успя да смени темата и двамата си побъбриха, докато един от чистите мобилни телефони на Кейси не завибрира. Получиха няколко съобщения с прикрепени снимки. Тя ги разгледа и подаде телефона на Харват. Моли и майка й бяха пристигнали. Роудс беше снимала и тях, и колата им. Засега всичко вървеше по план. Харват си погледна часовника и реши, че е време да се подготвят.

Взе дистанционното за отключване на колата, остави ключа на таблото и с Кейси излязоха от колата. Свалиха предната табела и отидоха отзад. Харват натисна бутона на дистанционното и преброи за колко време се отваря капакът на багажника. Влезе в него и Кейси затвори капака. Харват пробва дали се отваря отвътре. Доволен от експеримента, вдигна палци и тя седна зад волана.

От мястото, където се намираха, не виждаха добре магистралата. Нямаше да разполагат с много време да потеглят, след като забележат автомобила на Бремър. Кейси се погледна в огледалото за обратно виждане и си нагласи блузата.

— Няма нужда да ти напомнят да се усмихнеш и да включиш целия си чар, нали? — обади се Харват от дъното на багажника, където се беше скрил.

— Ако е като другите мъже, които познавам, няма да гледа усмивката ми.

— Добро наблюдение — отвърна той. — Не забравяй скоростта!

— Как изобщо съм оцеляла без теб? — озъби му се тя. — Знам при каква скорост се задействат въздушните възглавници. Не бой се.

— Съжалявам. Само не забравяй да ме предупредиш, за да се подготвя за сблъсъка.

— Ще гледам да не забравя.

Харват поклати глава и се усмихна. Не обичаше да й казват какво да прави и какво да помни. Не я винеше. Той беше същият. Отвори уста, но тя го сряза:

— Не те чувам. Наблюдавам пътя.

Харват се усмихна отново и се задоволи да чака мълчаливо. След десет минути Кейси се обади:

— Контакт!

Захвърли бинокъла върху съседната седалка и включи двигателя.

Не му беше приятно да се скрие в багажника. Предпочиташе да е зад волана, но идеята беше негова. Така можеха да осъществят плана. Въпреки всичко чувството, че не владее стопроцентово положението, го измъчваше.

— Помни! — повтори той. — Внимавай за скоростта! И да ме предупредиш за сблъсъка.

— Искаш ли да се обзаложим дали има нещо по-лошо от непоискан съвет?

— Разбирам. Но не забравяй за безценния си товар в багажника.

— Знам, че не виждаш — отвърна тя, — но в момента съм стиснала устни. — Преди Харват да успее да продума, добави: — Той ще завие всеки момент.

— Сигурна ли си, че е Бремър?

— Почакай.

Изминаха няколко секунди. Когато автомобилът на Бремър напусна магистралата и сви надясно, Кайси докладва:

— Пипнахме го. Той е.

После излезе на шосето — местен път в провинциална Вирджиния. Дървета с дебели стволове и зелени поля и тук-там по някоя спретната къща. Харват се опита да прецени колко бързо се движат, къде се намират и кога ще стигнат мястото на сблъсъка. Изкушаваше се да попита Кейси, но тя трябваше да се съсредоточи върху шофирането. Проблемът обаче бе, че тя продължи да увеличава скоростта и дори от укритието си той усещаше, че надвишават разрешената скорост. Не издържа и попита:

— Какво, по дяволите, става?

— Явно татко не иска да разочарова момиченцето си.

— С каква скорост се движим?

— Не ти трябва да знаеш — отвърна Кейси и добави: — Не вярвам да спре на знака. Да го бутна ли отзад?

Маневрата беше ефективна, но потенциално смъртоносна. Автомобилът на Бремър щеше да се завърти, да удари дърво, да кривне в канавката и да се обърне или да се сблъска с кола в насрещното платно. Харват не искаше да рискува.

— Не — каза. — Не бива да го превърташ.

— Какво да направя тогава? Той не намалява.

— Ще спре.

— Не мисля. Вече виждам знака „Стоп“, а значи и той го вижда.

— На какво разстояние сме от него?

— Около шест коли — отвърна Кейси.

— Няма да рискува да го глобят. Ще забави, ще се огледа наляво и надясно и пак ще настъпи газта. Трябва да го удариш, преди да ускори.

— Ще опитам.

Харват се притисна към задните седалки и се подготви за сблъсъка. Кейси пришпори тежкия събърбън и почти веднага натисна спирачките, за да навлезе в кръстовището в подходящия момент. Бремър се движеше прекалено бързо и Харват разбираше колко й е трудно да улучи момента.

Усети как двигателят потрепери, когато Кейси за пореден път коригира скоростта. След пет секунди тя натисна газта и изкрещя:

— Сега!

54

Полковник Чък Бремър постъпи точно както Харват бе предвидил. Забави ход преди знака. Гретхен Кейси също изпълни заръката на Харват и избра най-подходящия момент за сблъсъка.

Събърбъна удари задната броня на автомобила на Бремър точно когато навлезе в кръстовището. Ударът отвори капака на багажника на Бремър и го пораздруса добре, но, похвално, не активира въздушните възглавници на Кейси.

Бремър настъпи спирачките и се закова по средата на шосето.

— Капакът на багажника му се отвори — докладва Кейси. — Той излиза. Не виждам други превозни средства.

— Ясно — каза Харват.

Чу я как отваря своята врата, преброи до пет и активира задния капак. Още преди да се измъкне от багажника, чу крясъците на Бремър:

— Идиот! Сляп ли си? Щеше да ме убиеш!

Когато видя на кого крещи, друга част от анатомията му надделя и тонът му тутакси се промени.

— Добре ли сте? Боже мой! Много съжалявам — каза Кейси. — Кажете ми, че не сте пострадали, моля ви! Не знам какво се случи. Бързах за хокейния мач на дъщеря ми. Телефонът иззвъня и знам, че не бива да се разсейвам, но…

Бремър вдигна ръце.

— Добре съм. Съжалявам, че ви нагрубих. Мисля, че отиваме на един и същи мач. И двамата закъсняваме.

Кейси, която беше застанала до него зад багажника му, се приведе, уж да разгледа пораженията, и не се наложи да вдига поглед. Усети как очите му се приковаха в гърдите й.

— Огънала съм бронята.

— Наистина ли?

— Изглежда зле. Трябва да си разменим телефоните — каза тя и се изправи.

Бремър отмести очи от гърдите към лицето й.

— Имате право. Ще взема химикалка от колата.

Обърна се и замръзна.

— Няма да ти трябва — каза Харват, който бе пропълзял отзад и сега оръжието му сочеше право към лицето на Бремър. — Сложи си ръцете зад гърба.

— Ти ли си това? — прошепна немощно Бремър.

— Ако искаш да видиш още веднъж съпругата и дъщеря си, сложи си ръцете зад гърба. Бързо!

Полковникът се подчини и Кейси извади пластмасови белезници от джоба си и завърза стегнато китките му.

— Боли! — простена той.

— Млъкни! — скастри го Харват и захлопна капака на багажника му, но той се отвори отново.

— Аз ще се погрижа — каза Кейси. — Не бой се. Да действаме!

Харват поведе Бремър към събърбъна, надяна му качулка и го накара да легне по корем в багажника. Завърза му глезените за ръцете и го претърколи на една страна. Кимна на Кейси, която се върна до автомобила на Бремър и с втори комплект белезници закрепи капака на багажника.

Потеглиха към мястото, което бяха избрали предварително, и паркираха достатъчно далеч от шосето, за да не ги забележат. Харват извади нож и сряза въжетата, които пристягаха глезените на Бремър към китките му. Позволи му да си протегне краката, но преди да стане, го предупреди:

— Знаеш кой съм и знаеш на какво съм способен. Прави каквото ти казвам и не ме ядосвай. Сега се изправи.

Бремър го послуша.

— Какво става? — проломоти изпод качулката. — Къде ме водите?

— Скоро ще видиш — отговори Харват и го блъсна. — Върви!

Поведе полковника през гориста местност към върха на нисък хълм. Свали му качулката и Бремър присви очи да свикне със светлината.

— Боже мой! — възкликна, когато забеляза игрището за хокей в далечината. — Какво си решил да направиш?

— Зависи от теб. Погледни натам! Наляво — посочи му Харват. — На стотина метра оттук. Върху скалата.

Полковникът се напрегна да види какво му показва.

— Защо да гледам натам?

Харват вдигна една от радиостанциите, с които Роудс ги бе снабдила, и каза:

— А-Едно!

След секунда галонът с мляко, поставен като мишена, експлодира и разпръсна бели фонтани. Не се чу нито звук от далекобойната пушка със заглушител на Майк Стрибър.

Полковникът потрепери, осъзнал, че Харват е поставил снайперист наблизо.

Харват прибра радиопредавателя в задния си джоб, извади мобилния телефон на Кейси и показа на Бремър три снимки — Патриша Бремър, Моли Бремър в спортен екип и колата, с която бяха дошли за мача.

— Ето как стоят нещата. Ако ме излъжеш, ако дори се усъмня, че ме лъжеш, изваждам радиото и давам команда за два изстрела.

— Не! — възкликна полковникът. — Моля те, недей!

Той продължи, сякаш не го е чул:

— Първият куршум ще полети към трибуните. Ще улучи съпругата ти в главата и ще я убие. Вторият ще порази дъщеря ти и ще я парализира. Ще се погрижа да разбере, че майка й е умряла, а тя е парализирана, защото баща й е поставил своите интереси над семейните.

— Недей… Моля те!

— После ще те разоблича и ще ти осигуря съдебен процес за това, което си направил. Ще бъде шумно дело. Историята ще гръмне с такава сила, че Белият дом и Министерството на отбраната няма да успеят да си прикрият задниците. Няма да имат друг избор, освен да те изпекат жив, за да си спасят кожите. Ще гориш на кладата. А когато процесът приключи и те изпратят в „Левънуърт“ до края на дните ти — ако се разминеш със смъртното наказание, разбира се — ще започнат истинските ти мъки. Ще се погрижа всеки ден в килията ти да е ад. Затворническите сцени в банята, които си гледал по филмите, бледнеят пред това, което ще ти се случи. Обожателите ти ще се редят на опашка пред вратата на килията ти. Току-виж се наложило да си назначиш секретар да ти попълва графика.

— Няма да…

— Няма да… какво? — Харват пристъпи заплашително към него. — Няма да успея да уредя да си платиш за стореното? Пробвай, копеле! Уби мои приятели и едва се сдържам да не те убия. При това не с куршум. Иска ми се да те завлека в някоя забравена от Бога ферма и да те измъчвам месеци наред. Въображението ти е безсилно да нарисува такова чистилище. Аз нямам какво да губя. Ти, от друга страна, имаш всичко. Предлагам ти безценна възможност. Не я пропускай.

По изражението на Бремър личеше, че най-опасният противник, с когото се е сблъсквал, е телбодът. Полковникът беше бюрократ.

Харват не обичаше да използва семейството и децата на противниците си, но понякога това бе най-ефикасният и най-експедитивният метод. Разковничето беше да го разколебае и да го смаже емоционално, за да го извади от равновесие.

— Вече изпрати кого ли не по дирите ми, но не успя да ме спреш. Обмисли ли вече въпроса? Ще убиеш ли съпругата си? Ще осакатиш ли дъщеря си или ще ми съдействаш?

Бремър погледна игрището за хокей на трева и няколко секунди не откъсна очи от него. После се обърна към Харват и кимна бавно.

— Ти ли изпрати екипи да ме убият?

— Да — отговори.

Харват следеше внимателно лицето му, докато задаваше въпросите, чиито отговори знаеше. Искаше да опознае мимиките му, в случай че започне да го лъже.

— Къде се опитаха да ме убият?

Полковникът преглътна.

— В Париж, Испания, Тексас.

— Аз ли бях единствената мишена в Париж?

Бремър сви рамене.

— Ти беше основната мишена.

— Какво означава това?

— Знаехме, че жената ще е с теб и че най-добрата възможност е да те нападнем в апартамента.

— Значи си заповядал да убият и нея?

— Тя беше заплаха. Да.

— Елиминирал си и други хора, с които работех.

— Да.

— Защо?

— Защото — отвърна Бремър — бяхте в списъка.

Харват долови лека промяна в тона му, съчетана с едва доловима гримаса, продължила не повече от щракване на фотоапарат, но все пак видима. Полковникът или лъжеше, или не казваше всичко.

— Какъв списък?

— Нарича се „Черният списък“. Не го съставям аз. Аз поемам хората, след като ги включат в списъка.

Харват провеждаше разпита като акула, плуваща в широки концентрични кръгове около жертвата. Колкото повече информация събираше, толкова по-близо до истината стигаше и затваряше кръга.

Във водата имаше кръв и тази кръв беше на Бремър. Последният му отговор бе лъжа; издайническото трепване се бе появило отново. Харват едва се сдържа да не удари измамника. Понякога обаче да видиш перката на хищника над водата е психологически по-ужасяващо, отколкото да усетиш как те захапва.

— Кой съставя списъка? — попита.

— Не мога да ти отговоря — каза Бремър. — Информацията е строго секретна.

Харват се усмихна.

— Ние с теб сме прекрачили границата на тайните, полковник. Освен това мисля, че се опитваш да ме измамиш, а вече ти обясних какво ще последва в такъв случай. — Извади радиопредавателя и каза: — Не играе по правилата. Елиминирай обектите.

Бремър пристъпи напред.

— Не, не! Ще ти кажа!

Харват вдигна пистолета си и го насочи към главата му. Полковникът отстъпи назад, а Харват вдигна отново радиото и каза:

— Не стреляй по обектите до второ нареждане.

— Съставя го комисия от отделите за национална сигурност. Членовете й са приближени на президента. Участва и главният прокурор.

— Кой включи името ми?

— Обвиниха те в предателство.

— Попитах те друго — каза Харват, забелязал отново издайническото потрепване. — Кой ме включи в списъка?

— Не знам. Не присъствам на срещите. Те са строго секретни. Аз не съм толкова влиятелен. Отговарям само за изпълнението на решенията. Казвам ти истината. Повярвай ми.

— Лъжеш ме и те предупредих какво ще последва. Не забравяй, че си можел да го предотвратиш. — При тези думи Харват вдигна отново радиопредавателя и каза: — Действай. Стреляй, когато си готов.

— Божичко! Не! Не! — примоли се Бремър.

— Доста е нагло да молиш Бог за помощ. Ти самият можеше да ги спасиш, но се отказа. Докато си жив, ще помниш, че са умрели, защото си излъгал.

По страните на Бремър се застинаха сълзи.

— Аз го направих — заекна той. — Аз те включих в списъка. Кажи на снайпериста си да не стреля.

— Защо?

Очите на полковника се бяха разширили от ужас.

— Кажи му да не стреля, за Бога, и ще ти обясня всичко.

— Обясни ми сега.

Бремър не повярва на ушите си. Очите му се застрелкаха ту към Харват, ту към игрището за хокей.

— Крейг Мидълтън — изрече с умолителен тон. — Той е човекът, който настоя да те включа в списъка.

— Не съм го чувал.

— Моля те. Свържи се със снайпериста си. Кажи му да не стреля. Умолявам те. Той ръководи компания, наречена „Адаптив Текнолъджи Сълюшънс“. Той стои зад всичко това. Нямах избор. Моля те, пощади дъщеря ми. Тя не е виновна. Моля те.

55

„Адаптив Текнолъджи Сълюшънс“ се оказа вълшебната думичка. Информацията на Каролайн Ромеро, която Никълъс му бе показал, потвърждаваше истинността на думите на полковника.

Следващите четирийсет и пет минути го разпитва в колата. Роудс остана на пост, в случай че се наложи да припомнят на Бремър да не се отклонява от правия път. Оказа се, че не е необходимо. Сякаш бяха отприщили бент.

Макар и с неохота, полковникът призна как Мидълтън го е принудил да му сътрудничи и колко мокри поръчки е организирал по негова заповед. Разкри, че ударните отряди са били съставени от провинили се военни, избрани заради изключителната им агресивност. Простъпките им бяха отвратителни. Мнозина бяха бивши и дори настоящи членове на банди. Това обясняваше татуировките, които Харват бе забелязал по телата на един от нападателите в Испания и на двама в Тексас.

Той се измъчваше, че е убил американски военни, но угризенията го напуснаха, когато разбра какви хора са били изпратени да го елиминират.

Научи от Бремър и една особено приятна новина. Полковникът разкри, че първоначалната атака срещу Рийд Карлтън се е оказала неуспешна и доколкото знае, Стареца се е укрил.

Потвърди, че провели нападението в ранчото „Трите възвишения“ след проучването в „Гугъл“ от компютъра на управителката му, което ги накарало да се усъмнят, че Трола е там. Наблюдавайки Маги Роуз, узнали за пристигането на Харват и това затвърдило решението им да атакуват ранчото.

Бремър знаеше, че отрядът им е елиминиран от Харват. Дори не се поинтересува къде са телата на подчинените му. За него те не бяха човешки същества, а пионки по дъска като хотели от „Монополи“. Изгубиш ли няколко, винаги може да си купиш други. Полковникът беше коравосърдечен кучи син и Харват не пропусна да забележи колко по-искрено молеше за живота на дъщеря си, отколкото на съпругата си.

Бремър призна, че е разширил „Черния списък“ по заповед на Мидълтън. Когато го притисна да му изреди всички мокри поръчки, които бе изпълнявал за АТС, той пет пъти се опита да изтъргува информацията срещу имунитет от съдебно преследване. Положението се влоши дотолкова, че Харват бе принуден отново да се свърже с Мегън Роудс и да го заплаши, че ще застрелят не само съпругата и дъщеря му, но и няколко съотборнички на Моли.

Смая се колко бързо полковникът забравя загрижеността за дъщеря си и егоизмът му надделява, подтиквайки го да спаси собствената си кожа. Ако не разполагаха с дъщерята, за да оказват психологически натиск, сигурно щеше да се наложи да го подложат на физически мъчения, защото се страхуваше до смърт от Мидълтън и от могъществото му.

Бремър попита Харват как ще го предпази от гнева на Мидълтън. Харват бе обещал никой от семейството му да не пострада, но това не означаваше, че Мидълтън няма да си отмъсти. Поиска да разбере дали Харват ще убие Мидълтън, но той смени темата. Не беше негова работа. Полковникът трябваше да е доволен, че все още диша.

След като разбра кой стои зад покушенията, Харват попита защо.

— Според Мидълтън — отвърна Бремър — групата ти е била вербувана от чуждестранни сили, планиращи терористична атака срещу Съединените щати.

— И се е обърнал към теб, а не към ФБР?

— Каза, че хората ти имат шпиони във всички агенции и се налага да действаме по този начин.

— И ти му повярва? — попита Харват, макар да прочете по изражението му, че се е усъмнил.

— Нямах избор.

Прииска му се да му изтръгне гръкляна.

— Не съм виждал по-жалко човешко същество от теб. Нямаш никакви морални принципи. Ръцете ти са изцапани с невинна кръв. Едва се сдържам да не те удуша. Хората, които заповяда да убият, бяха патриоти. Преследваха най-гнусното зло в най-мрачните кътчета на планетата. Мидълтън те е излъгал и ти си разбрал, че те лъже, но вместо да постъпиш правилно, си играл по свирката му, за да си спасиш дебелия задник. Противен си!

Бремър понечи да сведе глава, но той не му позволи:

— Не смей да отклоняваш очи, кучи сине. Гледай ме, докато ти говоря!

След няколко минути Харват овладя гнева си и поднови разпита. Колкото повече въпроси му задаваше, толкова по-безполезен се оказваше Бремър. Нямаше представа защо Мидълтън е взел на прицел „Карлтън Груп“ и не бе чувал за никакъв дигитален Пърл Харбър.

Единственото, с което успя да съдейства, бе интересно предложение как да се доберат до Мидълтън. За писарушка планът беше наистина изобретателен. Харват му зададе още няколко уточняващи въпроса, но не прояви интерес към предложението му.

Преди да го освободи, предупреди за последен път закръгления полковник:

— Изпрати най-добрите си хора след мен, но никой не се върна жив. Не можеш да ме спреш. Аз съм неуловим. Имам и много приятели, част от които ще следят теб и семейството ти. Инструктирал съм ги какво да ти причинят, ако се отклониш дори на милиметър от режима си или се опиташ да заминеш на неочаквана ваканция. Кажеш ли на някого за задушевния ни разговор или се опиташ да се свържеш с Крейг Мидълтън, няма да се задоволя само с убийството на съпругата ти и осакатяването на дъщеря ти. Познавам един извънредно садистичен бедуин, който охотно ще приеме Моли в харема си, а аз ще се погрижа да получиш пълна видеодокументация.

— Няма. Обещавам. Гроб съм — заяви Бремър.

— Усъмня ли се, че някой от ударните ти отряди е по дирите ми, лично ще се заема с теб и със семейството ти. Разбираш ли?

Полковникът кимна. Харват му свали белезниците и му махна да слезе от събърбъна. Кейси го проследи с поглед как тръгва към автомобила си.

— Доверяваш ли му се наистина? — попита тя.

Харват, който също наблюдаваше полковника, поклати глава.

— Не. Но нямаме друг избор.

— Като го слушах, ми се прииска да му изпратя един куршум в челото. Все още ми се иска. Заради Райли.

— Не бих могъл да те спра. Защо не го направи?

— Защото твърдеше, че това е правилният начин, и ти се доверявам.

Искрено и честно признание, което заслужаваше уважение.

— Когато всичко свърши обаче — добави тя, — помни, че аз не съм му обещавала да го пощадя.

— Разбирам.

— Ще разбереш, ако с Мегън решим да предприемем нещо?

Харват срещна погледа й.

— Нямам право да ти казвам как да постъпваш. Смятам ли, че този човек заслужава смърт? Абсолютно. Но той има дъщеря и съпруга.

— А убитите ти колеги? — попита Кейси. — Имаха ли съпруги и деца?

— Повечето.

— И?

— Мисля, че Бремър трябва да бъде наказан, без да умира.

— Поучаваш ли ме?

— Може би — отвърна Харват. — Всъщност да. Трябва да има съдебен процес. Да опреш дуло в челото му и да дръпнеш спусъка означава да постъпиш, както той постъпи с Райли и другите.

— Справедливостта ще възтържествува.

— Наистина ли мислиш така?

Кейси извърна очи.

— Не ми се говори повече.

Удобен начин да загърби спора, но Харват не настоя. В крайна сметка тя щеше да постъпи както реши.

Важното сега бе да се доберат до Крейг Мидълтън и да предотвратят плана му. Бремър им бе отправил сравнително прилично, макар и рисковано, предложение как да осъществят първата задача. Харват трябваше да се погрижи да не попаднат в клопка.

56

Вашингтон, окръг Колумбия

Номерът беше не да открие мъжете, които му трябват, а да ги опази трезви, или поне сравнително трезви, за да си свършат работата. Операцията беше точно копие на онази, която Рийд Карлтън и Томи Банкс бяха провели преди повече от трийсет години.

„Оглеждайте се за якета «Барбър»“ беше съвет, който мнозина западни агенти получаваха, особено в началото на 80-те години на XX век. Известните зелени британски якета за всички сезони имаха много джобове за складиране на оборудване, бяха стилни, но не прекалено, и изключително популярни сред хората в разузнавателния бранш. Окажете ли се в беда, поучаваха новобранците, оглеждайте се за якета „Барбър“. Нищо чудно да намерите приятел.

Носеха се слухове, че Съветите са разбрали за този съвет и всичките им агенти — от Банкок до Берлин — били инструктирани да си отварят очите за това непретенциозно, но отличително облекло. Дали беше вярно, или се дължеше на параноята на Студената война, Банкс не знаеше със сигурност, но бе решил да провери. Щеше да му помогне да осъществи плана си и в никакъв случай нямаше да навреди.

С Карлтън изпълняваха изключително деликатна операция зад Желязната завеса. Високопоставен унгарски агент бе решил да смени лагера и те бяха изпратени в Будапеща да установят контакт с него. Задачата им беше да проверят дали сделката си струва, да преценят доколко ще им е полезен и да го преведат от Унгария в Австрия, където да го разпитат щателно във Виена, преди да отлети за САЩ.

Двамата с Банкс — по онова време агенти на ЦРУ — пристигнаха в Будапеща поотделно. Веднага се сдобиха с „опашки“ — екипи от унгарските тайни служби, подсилени от руското КГБ. Все едно знаеха, че идват. Карлтън и Банкс усетиха, че са попаднали в клопка, но нямаха друг избор, освен да продължат играта.

Опитаха различни ходове да заблудят разузнавателните отряди, но неуспешно. Някой някъде беше много загрижен начинанието им да се провали. В крайна сметка Банкс измисли уловката, благодарение на която се освободиха от преследвачите. Десетилетия по-късно Карлтън възнамеряваше да приложи същата уловка, но не за да заблуди преследвачите си, а да ги изведе на светло.

Вашингтонската гара Юниън Стейшън беше сборен пункт на пътуващите за работа до града. Беше претъпкана и сутрин, и вечер, но вечерното гъмжило беше по-различно. Хората не се изливаха на пероните, устремени към работните си места, а се вливаха в тях и изтощени след дългия работен ден, не крачеха толкова енергично. Някои се движеха целеустремено, но повечето вървяха бавно и на тълпи, сякаш под въздействието на колективен автопилот.

Предполагайки, че бившият му ментор е заобиколен от дигитални капани, Карлтън бе решил да му изпрати имейл. Внимаваше обаче. Искаше да възбуди интереса на другата страна, но без да се набива излишно на очи. Все пак той самият поставяше капан.

Последното, което искаше, е да ги уплаши. Целта бе да повярват, че държат всички козове и ще го надхитрят.

Освен това Банкс трябваше да разбере съобщението. Оказа се, че тревогите са били излишни. Банкс си спомняше операцията в Будапеща, сякаш се бе състояла вчера.

Карлтън откри двамата мъже край приют за бездомници в Балтимор. И двамата приеха охотно предложението да спечелят няколко стотачки. Кой отказва лесни пари? След като им купи нови дрехи и ги приведе в приличен вид, той ги нахрани и ги откара във Вашингтон да им покаже какво трябва да направят.

После ги използва да оставят съобщение на Банкс с последни инструкции. Накрая ги заведе да изпият по чаша кафе, контролирайки количеството „есенция“, която добавяха от бутилка уиски, купена пътьом. Предложи им да се нахранят още веднъж преди операцията, но те отказаха. Той реши да се задоволи с факта, че изобщо е стигнал дотук и е успял да ги опази достатъчно трезви да функционират.

В уречения час, дегизиран с фалшива брада, шапка, очила и дрехи, в които изглеждаше по-пълен, Рийд Карлтън влезе в Юниън Стейшън, зае позиция и зачака.

Двамата бездомници се оказаха по-благонадеждни, отколкото се бе надявал, и се появиха малко след него. Очевидно искаха да си получат остатъка от парите, а единственият начин бе да свършат работата както трябва.

От мястото, където стоеше, Карлтън виждаше като на длан сцената, където щяха да се развият събитията. Най-много го притесняваха камерите. Ако бездомниците не минеха точно откъдето им беше показал и някой видеше лицата им, всичко щеше да приключи, преди да е започнало. Засега обаче мъжете спазваха указанията му. Оставаше само да пристигне главният герой.

По план Банкс трябваше да посвети следобеда на обходни маневри. Ако не бе изгубил форма — а Карлтън имаше достатъчно основания да смята, че не е — навярно бе успял да заблуди съгледвачите. Трябваше обаче да ги остави да го открият отново, но да изглежда, че са го постигнали благодарение на собствените си умения. Планът предвиждаше Банкс да се насочи към Юниън Стейшън в последния момент. Не биваше да позволяват на противника да им подготви на свой ред капан. Единственият начин да осъществят замисъла си бе да не предоставят на другата страна възможност да си отдъхне. Денят щеше да е физически и психически изтощителен за всички участници в драмата, особено за възрастен човек като Банкс.

Гарата гъмжеше от хора, запътили се към домовете си след работния ден, когато старият шпионин влезе, надянал широкопола шапка и старо яке „Барбър“. Носеше излиняла кожена чанта. Купи си билет за влака стрела до Ню Йорк, сля се с тълпата и тръгна към тоалетните.

Карлтън забеляза, че го следят двама мъже в тъмни костюми и бежови дъждобрани. Подстригани късо като войници, те бяха широкоплещести и мускулести. Носеха полуботи с удобни подметки — явно прекарваха дните си прави. И двамата бяха десничари и носеха оръжия, скрити около десните им хълбоци. Движеха се целеустремено; оглеждаха се, следейки и обекта, и обстановката. Изглеждаха опасни и той не се съмняваше на какво са способни. Отдели им не повече от няколко секунди. Беше в играта отдавна и асимилираше и анализираше видяното мигновено. Така бе успял да оцелее толкова дълго.

Доволен от огледа, Карлтън насочи вниманието си към множеството, търсейки други преследвачи. Бяха двама; сигурно имаше още. Не знаеше обаче колко.

Дали друг екип чакаше в кола отвън? Дали колегите им кръстосваха гарата? Дали използваха жени? Или местни полицаи? Списъкът с неизвестни беше дълъг. Време беше да потърси отговорите.

Карлтън си погледна часовника, стана и тръгна към изхода. След двайсет секунди забеляза мъж с шапката и зеленото яке на Банкс да излиза от мъжката тоалетна. Друг мъж, също в яке „Барбър“ и преметнал кожената чанта на Банкс, се присъедини към него. Двамата широкоплещести мъже в дъждобрани ги следваха неотлъчно. Карлтън още не беше забелязал други преследвачи.

Отвън мъжете в якета „Барбър“ застанаха на опашката край стоянката за таксита, а Карлтън поизостана. Бяха трети поред. Когато мъжете в дъждобрани излязоха от гарата, те явно се зачудиха какво да направят. Карлтън забеляза как единият вдигна ръка към устата и каза нещо в скрит микрофон. Вече беше сигурен, че не действат сами. Трябваше да разбере кой приема съобщенията им.

Мъжете в дъждобрани спряха на тротоара и се престориха, че разговарят, без да откъсват очи от обектите си на опашката за таксита. Най-сетне едно синьо-бяло вашингтонско такси се придвижи напред и мъжете се качиха в него.

Когато таксито потегли, мъжете в дъждобрани хукнаха към улицата и черен шевролет събърбън спря със скърцане на спирачки, колкото да скочат вътре. Лампите в купето очертаха за миг силуетите на още двама — единият с прошарена, почти бяла коса и с много бледа кожа — и колата потегли след таксито.

Карлтън, който вече знаеше колко са противниковите играчи, стъпи на платното и проследи с поглед как събърбънът се влива в потока от автомобили. Беше изправен срещу четиричленен екип с една кола. Доволен от видяното, Карлтън закрачи напред.

След две пресечки — на ъгъла на Еф Стрийт и Втора улица — влезе в кафене „Ебънизърс“. Възрастен мъж в сив анорак и кепе с надпис „Роналд Рейгън“ тъкмо плащаше кафето си.

— Хванаха ли се? — попита той, когато Карлтън застана до него.

— Засега да.

— Добре — отвърна Томи Банкс, уви чашата си в салфетка и потупа оръжието, скрито под анорака му. — Сега предстои забавната част.

57

Да се намери свободно място за паркиране край главните вашингтонски паркове и монументи беше истински кошмар. Затова решиха Банкс да остане в колата, а Карлтън да отиде пеш до Уест Потомак Парк в съседство с мемориала на загиналите във Втората световна война.

Карлтън бе връчил на двамата бездомници лист с инструкции, който да дадат на шофьора на таксито. Той щеше да следва заобиколен маршрут, създавайки впечатление, че се опитва да заблуди евентуални преследвачи, преди да остави пътниците. Ако Карлтън и Банкс наистина бяха в таксито, те щяха да слязат и да сменят неколкократно превозното средство, но Карлтън не искаше да усложнява задачата на дубльорите им. И без друго Банкс бе разигравал цял следобед съгледвачите. Те знаеха, че се готви нещо голямо, и това щеше да е основната им грижа.

Когато двамата мъже пристигнаха в парка, Карлтън вече бе прибрал втората половина от парите им в плик и го бе залепил с тиксо под една от многото пейки, около облегалката на която бе овързал бяла найлонова торбичка. Оставаше му само да чака.

Бездомниците слязоха от таксито и закрачиха по алеята, разговаряйки тихо. Смрачаваше се бързо и Карлтън, свалил брадата и сменил шапката и сакото си, ги наблюдаваше от безопасно разстояние. Размишляваше с кого и с какво да се заеме първо. Съдбата се намеси и преследвачите му помогнаха да вземе решението.

Този път вместо двама те бяха изпратили трима мъже — всичките на средна възраст и с дъждобрани. Белокосият мъж не се виждаше и Карлтън предположи, че е някъде наблизо и ги чака в колата. Налагаше се да действа бързо.

Извади един от чистите мобилни телефони, набра Томи Банкс и даде няколко инструкции. Прекъсна връзката и прибра телефона в джоба си. За да проработи планът им, изпълнението трябваше да е ювелирно. Притесняваше се единствено дали Томи Банкс ще се справи със своята задача.

Карлтън вече бе отписал тримата мъже в дъждобрани. Те щяха да умрат. Нямаше друг начин. Не беше започнал тази война, но някой го бе принудил да участва в нея. Бяха убили хората му. Опитаха се да убият и него. Тази нощ щеше да започне да отмъщава.

Мракът се сгъсти, въздухът беше студен и влажен. Няколкото групички туристи щракаха припряно с фотоапаратите си, за да се върнат по-скоро в топлите хотели. Когато и последната забързана върволица го подмина, той извади пистолета си, завинти заглушителя и го скри под сгънат вестник. Стар метод наистина, но вършеше работа, а само това имаше значение.

Налагаше се да извади пистолета от скривалището му, за да не пречи на гилзите да изскочат, но настанеше ли моментът да действа, с тримата мъже в дъждобрани беше свършено. Нападението бе най-добрата защита.

Карлтън проследи как мъжете с дъждобрани приближават предпазливо до мъжете в якета „Барбър“, седнали на пейката. Веднага осъзнаха измамата. Двама изправиха бездомниците на крака, а третият извади снимки от вътрешния си джоб и ги сравни с лицата им. Номерът бе разкрит.

Той вдигна ръката си към устата и докладва в микрофона какво се е случило, озъртайки се на всички страни. Карлтън се бе разположил така, че да не го забележат. От укритието си видя как мъжете с дъждобрани се нахвърлиха върху бездомниците. Заудряха ги злостно в коремите, докато не се превиха одве, а после ги заналагаха с ритници и крошета по главите и лицата. Ръцете го засърбяха да им се притече на помощ, но не биваше. Още не.

Най-сетне мъжете с дъждобрани вдигнаха отново жертвите си на крака и ги повлякоха към Седемнайсета улица. Трябваше да действа бързо.

Втурна се напред, извади мобилния телефон и се обади на Банкс да му съобщи в коя посока са се отправили мъжете. Прибра припряно телефона в джоба си, забравил дори дали е прекъснал връзката, и ускори ход.

Заобиколи мемориала и забави темпо, насочвайки се на север по тротоара. Загледан в ярките фарове на автомобилите по шосето, се напрягаше да различи събърбъна. Автомобилът щеше да пристигне всеки момент.

Многобройна група туристи, посетили последната забележителност за деня, излизаха от мемориала и се отправяха към два автобуса, паркирани край Седемнайсета улица. Карлтън се смеси с групата, без да откъсва очи от мястото, откъдето мъжете с дъждобрани и бездомниците щяха да излязат от парка.

Отпред имаше алея, отвеждаща извън парка, и ако не бяха предпочели да минат през тревата, щяха да се появят оттам. Това означаваше, че четвъртият мъж, онзи с бялата коса, ще докара събърбъна някъде зад автобусите. Случи се точно така.

Когато туристите стигнаха автобусите и започнаха да се качват, Карлтън забеляза мъжете с дъждобрани. Водеха окървавените бездомници към улицата. Нямаше представа къде е събърбънът. Всеки момент щеше да остане без прикритие, понеже вече бе подминал първия автобус, а останалите туристи, с които се придвижваше, забавиха ход и се подредиха на опашка да влязат във втория автобус.

Ненадейно събърбънът връхлетя иззад втория автобус и спря. Мъжете с дъждобраните го видяха и пришпориха пленниците си. В същия момент Карлтън се задейства.

Отдалечи се от туристите, приведе се напред и сниши глава. Вестникът и пистолетът бяха пъхнати под лявата му мишница. Надяваше се да прилича на равнодушен минувач, забързан към някое топло местенце.

Противниците му не бяха аматьори. Оглеждаха се зорко. Прехвърлянето в автомобил често се оказваше един от най-опасните моменти от операцията и те очевидно го знаеха. След петдесетина крачки обаче всичко щеше да приключи. Поне те си мислеха така. На двайсет и пет крачки от колата обаче адът се отприщи.

Дали заради изнурения му вид, заради възрастта или заради превития гръб, Карлтън не бе регистриран като заплаха. Това бе първата им грешка. Втората беше, че оръжията им не бяха на по-достъпно място.

С дясната си ръка Карлтън измъкна пистолета изпод вестника, пъхнат под лявата му мишница, и натисна спусъка.

Първият куршум отлетя високо и надясно.

— Стрелба! — изкрещя един от мъжете с дъждобраните, пусна бездомника, когото водеше към улицата, и затършува под сакото си за оръжие.

Другите двама се обърнаха и също затърсиха оръжията си.

Карлтън се прицели отново и улучи единия в рамото. После насочи 45-калибровия си пистолет към номер две и три.

Номер две бе уцелен в основата на врата. Карлтън стреля по номер три и пропусна. Номер три успя да измъкне оръжието си, но в същия момент той се прицели отново и го улучи в главата, убивайки го на място.

Втурна се напред към номер едно, който се опитваше да извади оръжието си с лявата ръка, защото дясната му бе напълно обездвижена. Карлтън се прицели и го простреля в главата.

Двамата бездомници бяха ужасени.

— Изчезвайте оттук! — извика им Карлтън и ги изблъска към парка. — Тичайте!

Туристите, които чакаха да се качат в автобусите си, се бяха разбягали с писъци. Той погледна към събърбъна и видя белокосия шофьор, отпуснал глава върху волана. До колата стоеше Томи Банкс сред локва и натрошени стъкла. В едната му ръка бе 357-калибровият му револвер, с чийто приклад бе разбил стъклото. В другата държеше електрошоковата палка, която Карлтън му беше дал. Двойните му жици бяха прикрепени към два накрайника с шипове, захванати за гърдите на мъжа.

— Донеси всичко от нашата кола и го натовари в неговата — каза Карлтън, пое електрошоковата палка, натисна бутона и накара белокосият мъж отново „да яхне бика“.

Разполагаха с по-малко от минута. Карлтън смъкна шофьора от събърбъна, закопча с белезници китките му зад гърба и го повлече към багажника на колата. Отвори капака и наблъска мъжа вътре, където овърза и глезените му и го остави да лежи по лице.

Когато Томи прехвърли оборудването, Карлтън му каза да седне на задната седалка и да наглежда пленника. Седна зад волана, включи двигателя и потегли към Индипендънс Авеню, молейки се да излязат от града, без да ги заловят.

58

Минаха с колата край ярко боядисаната тухлена къща в квартала край Капитолийския хълм. Чък Бремър очевидно бе спазил дадената дума. Нямаше нито помен от разузнавателния отряд, който следеше Кърт Шрьодер. До следващата пресечка откриха автомобила му, паркиран точно където полковникът им бе посочил.

Харват си погледна часовника.

— Десет минути — съобщи на Роудс и Кейси, свивайки в пресечката, за да огледа квартала, преди да паркира.

И двете жени настояваха да влязат с него, но някой трябваше да чака в колата, особено ако Шрьодер се опиташе да побегне. Харват реши да вземе Роудс и да остави Кейси.

Бремър им бе разказал всичко, което знаеше за Шрьодер, и къде ще бъде тази вечер. Не разполагаше с досието му и ги информира по памет, но се надяваха да е достатъчно.

Редицата къщи изглеждаха така, сякаш съседите се бяха договорили кой цвят от дъгата да изберат. Имаше червени, сини, оранжеви, смарагдови, бели. Тяхната цел бе яркожълта с бели рамки на прозорците. Ако някой бе казал на Харват, че са ги телепортирали на Карибите, определено щеше да повярва.

Всички къщи бяха с оградени вътрешни дворове, граничещи с дворовете на тези зад тях. За да влезе през задния вход, Харват трябваше да тръгне от началото на улицата и да прескочи десетки огради, докато стигне целта. Понеже вероятността да го забележат или да се натъкне на куче бе твърде голяма, а той бе решил да използва главния вход. Ако излезеше прав, никой нямаше да го забележи.

Разбираше, че Кейси не иска да стои отвън в колата. Предпочиташе да е вътре, където се развива главното действие. Не я винеше. Двамата си приличаха много. Той обаче не знаеше колко едър е Шрьодер и как изглежда човекът, с когото има среща в къщата. Ако нещата загрубееха, Кейси нямаше да го подведе, но все пак Роудс бе по-висока и по-мускулеста и по-лесно щеше да се справи с едър съперник, ако се наложи. Кейси не се оплака, но не беше и нужно — Харват забеляза колко е недоволна.

Незнайно защо се държеше странно с него. Дали защото остави Бремър жив, или защото го винеше за смъртта на Райли? Не знаеше, а и нямаше значение. В сградата имаше много ценен потенциален заложник и най-важното бе да го заловят жив.

Харват провери оръжията и пое дълбоко дъх. Кимна и с Роудс излязоха от колата.

В къщата светеха лампи и на първия, и на втория етаж, а капаците на прозорците бяха затворени.

— Мислиш ли, че са тук? — попита Роудс.

Харват си погледна отново часовника.

— Вероятно — отвърна. — Да се надяваме.

Пред къщата имаше жив плет, опасващ желязна ограда. Три циментови стъпала отвеждаха от тротоара към тясна и свършено симетрична алея към главния вход.

— Уха — подсвирна тихо Роудс, но той я предупреди да мълчи.

Пред входната врата извади комплекта шперцове, които Кейси носеше от Северна Каролина, и инструктира Роудс да застане така, че някой любопитен съсед да не забележи какво прави. Притисна ухо към вратата и се заслуша няколко секунди, преди да се залови с ключалката.

Беше свикнал да разбива ключалките с куршуми и миниатюрните метални пластинки го позатрудниха.

— Искаш ли помощ? — попита го тихо Роудс, но той поклати глава.

След още няколко секунди се чу прищракване и езичето на бравата се отмести. Харват прибра шперцовете в малката им кожена кесийка и я пъхна в джоба си. Долепи отново ухо към вратата и се заслуша. Увери се, че не са ги усетили, кимна на Роудс, натисна бравата и бавно открехна вратата.

Тя се плъзна безшумно по добре смазаните си панти и двамата се вмъкнаха вътре. Вдигнали оръжията си, застинаха неподвижно, напрегнали сетива, попивайки всеки образ, всеки звук и дори всяка миризма в къщата.

Подовете бяха дъсчени, а стените — тухлени. Имаше електрически радиатори и фалшива камина. Макар и подбрани с вкус, мебелите не бяха нищо особено. Няколко картини висяха на стените, но снимки не се виждаха никъде. Всъщност нямаше нито лични вещи, нито книги. Приличаше на фирмен апартамент за гости.

Придвижвайки се възможно най-безшумно, те прекосиха тясната трапезария, заобиколиха банята и влязоха в кухня с врата към задния двор. Роудс посочи двете полупразни винени чаши до мивката.

Харват забеляза мъжки колан на плота и в същия момент от горния етаж долетяха гласове, които сякаш спореха. Мъжът каза нещо, но жена му нареди да мълчи. Харват махна на Роудс да се качат горе.

Върнаха се в трапезарията, а оттам влязоха в дневната.

Харват мразеше дървените стълби. Колкото и тихо да стъпваш, все ще се намери някоя скърцаща дъска. Отпускайки тежестта си в най-външния край на стълбите, показа на Роудс да последва примера му и внимателно се заизкачва към втория етаж.

Когато наближиха стълбищната площадка, спорът стана по-разгорещен, но гласовете бяха приглушени, вероятно зад затворената врата. Която и да беше жената, очевидно не си поплюваше. Внезапно проехтя плесник и Харват спря. Погледна към Роудс, вдигна палци и продължи нагоре.

В края на стълбището тесен коридор отвеждаше към врата за спалня над дневната, баня и по-малка спалня над кухнята, откъдето долитаха гласовете.

Харват тръгна бавно по коридора, вдигнал оръжие и готов да стреля. И без да поглежда назад, знаеше, че Роудс прави същото. Всичко вървеше гладко, докато на четири стъпки от вратата Харват не настъпи разместена дъска, която простена под тежестта му.

Той замръзна неподвижно и в същия миг гласът на жената стихна. Мъжът запротестира приглушено, но млъкна веднага, сякаш жената е запушила устата му с длан.

Харват не помръдваше, но умът му работеше трескаво. По дяволите! Трябваше да реши. Дали мъжът щеше да убеди жената, че няма нищо страшно. Съмняваше се. Бяха изгубили елемента на изненадата. Време беше да нахлуят в спалнята.

59

Харват пристъпи напред, вдигна крак и отвори с ритник вратата на спалнята. Интериорът не приличаше точно на тъмница, както си го представяше.

Беше нещо като килия, достойна за Ханибал Лектър. По стените и тавана имаше панели от лъскава стомана и куки — за окачване на какво, не искаше дори да гадае. Подът беше циментов и в средата имаше сифон. Прозорецът също беше покрит със стомана; само през тясна цепнатина от матово стъкло се процеждаше бледа флуоресцентна светлина. Друга флуоресцентна лампа висеше от тавана. В ъгъла имаше толкова тясна клетка, че човешко същество би се побрало вътре само в ембрионална поза.

Двамата обитатели на стаята отговаряха съвършено на налудничавата обстановка. До отсрещната стена на табуретка до кушетка от стомана седеше около шейсетгодишна жена. Беше облечена в нещо като военна или полицейска униформа, а до нея стоеше табла със странни и ужасяващи инструменти. Харват не изпитваше никакво желание да узнава нито естеството, нито предназначението им.

Жената стискаше медицинска ножица и режеше с тях дрехите на мъжа, завързан към кушетката пред нея. Посягаше към бельото на Кърт Шрьодер, когато Харват ритна вратата.

— Какво става, по дяволите? — попита жената, когато Харват и Роудс влетяха в стаята с вдигнати оръжия. — За какви се мислите, мамка му!

— Млъкни — нареди й Харват, изтръгна ножицата и събори с ритник таблата.

— Дано имате заповед за обиск, защото адвокатът ми си пада много по проклети ченгета.

— Елизабет, прави каквото ти казват — обади се Шрьодер.

Жената се стъписа и за миг не знаеше какво да отговори.

— Какво?

— Тези не са ченгета.

— Как разбра?

— Първо, оръжията им са със заглушители. Второ, познавам единия. Или по-точно знам кой е.

— Ти си виновен значи? — възнегодува жената. — Нахлуват в работния ми кабинет, ритат врати и размахват пистолети в лицето ми, а аз да се примиря? Няма да стане! Ако някой не ми обясни какво, по дяволите, става, ще се обадя в полицията!

Харват погледна Роудс.

— Изведи я оттук.

— Как не! — заяви жената, когато Роудс си прибра пистолета и тръгна към нея.

— По лесния или по трудния начин? — попита Роудс. — Ти решаваш.

Жената изсумтя презрително:

— Не се страхувам от теб.

— Грешен отговор — отвърна Роудс и събори жената от табуретката със светкавичен саблен удар по лицето й.

Целеше по-скоро да я зашемети, отколкото да я нарани. Преди да успее да се строполи на пода, Роудс се хвърли върху нея и завърза китките й.

— Гледай да не вдига шум — каза Харват и й подритна тиксо за запушване на устата, паднало от таблата.

Роудс го залепи на устата на жената, вдигна я и я поведе към вратата.

Когато понечиха да излязат, Харват добави:

— Виж дали има камери. Ако има, разбери къде е записващото устройство.

Тя кимна и излезе с пленничката си. Двамата мъже останаха сами.

Харват отиде до съборената табла, вдигна я и затъкна пистолета си в колана. Започна да изважда съдържанието на джобовете си и да го подрежда методично върху таблата — нож, клещи, две запалки и чук. Накрая добави и медицинската ножица на жената.

Младият мъж се опита да си придаде спокойно изражение.

— Не са необходими.

Харват се престори, че не го чува.

— Казах, че не са необходими.

Харват си свали палтото, захвърли го в ъгъла на стаята и си нави ръкавите.

Спокойствието на младия мъж започна да се изпарява.

— Говоря сериозно, не са необходими.

Харват провери дали младият мъж е завързан здраво, придърпа табуретката до кушетката, остави подноса върху подвижната масичка и седна.

— Не ме ли чуваш? — прохленчи Шрьодер, докато той оглеждаше инструментите. — Не ти трябват!

— Така ли? — отвърна Харват, без да отмества очи от таблата. — Защо?

— Защото не искам да ме измъчват.

Харват се озърна бавно и накрая го погледна.

— Струва ми се, че ти харесва.

Шрьодер не схвана иронията.

— Нещо ми подсказва, че с теб няма да се спогодим.

— Няма.

— Тогава ще ти спестя усилията. Не знам нищо, за което си заслужава да ме измъчваш. Ще ти дам доброволно всичко. Само не ме наранявай, моля те.

Харват дотолкова бе свикнал с фанатични и закоравели терористи, че почти бе забравил какво е да разпитваш човек, който мисли само за себе си. Дали да му се довери? Щеше да разбере.

— Как се казваш?

— Кърт Шрьодер — отвърна младият мъж.

— Знаеш ли кой съм?

— Да. Скот Харват.

— За кого работиш?

— Работя за компанията „Адванс Текнолъджи Сълюшънс“.

— За кого по-точно?

— За изпълнителния директор Крейг Мидълтън.

Харват наблюдаваше лицето му, търсейки издайнически следи, че го лъжат. Засега всичко говореше, че младият мъж казва истината. Въпреки това искаше да го стимулира. А за човек, чийто живот зависи от клавиатурата, стимулът беше повече от ясен.

Взе чука и каза много бавно:

— Човешката ръка се състои от двайсет и седем кости. При първата лъжа ще счупя всички кости на дясната ти ръка. При втората ще счупя всички кости на лявата ти ръка. Излъжеш ли ме и след това, ще ти отрежа пръстите или ще ти извадя очите.

Шрьодер се ужаси и гласът му затрепери:

— Но аз не лъжа. Казвам истината.

— Кажи ми защо нападнаха „Карлтън Груп“.

— Заради атаката, която планирате.

— Каква атака?

— Не знам — отвърна Шрьодер. — Не ми обясниха.

— Просто прие за чиста монета, че организираме терористична атака срещу САЩ?

— Така ми казаха. Изпълнявах нареждания.

Невероятно! Колко ли пъти в човешката история бяха оправдавали с този довод убийството на стотици хора?

— И каква точно беше ролята ти? — попита Харват.

— Никаква. Аз всъщност не… — подхвана Шрьодер, но чукът се стовари върху ръката му и го прекъсна.

Той изпищя от болка и тялото му се изопна. Опита се да дръпне ръка, но белезниците не му позволиха.

— Излъжи ме пак — процеди Харват в ухото му, — и ще продължа да те удрям, докато раздробя всяка костица в ръката ти, а после ще подхвана другата.

Почака две минути, докато Шрьодер спря да хлипа. Наложи се да го зашлеви, за да спре да пелтечи и да се съвземе. Попита го отново:

— Какво правеше ти?

Този път Шрьодер каза истината:

— МММ… Мидълтън ме накара да съставя ддд… досиета на всички мишени.

— Които предадохте на наказателните отряди?

— Да. Ннн… но аз си вършех работата. Ннн… ние следим хора. Ннн… намираме хора. Ттт… това ни е работата.

На Харват му се прииска да сплеска главата му като презрял пъпеш.

— Знаеш ли какво си направил, копеле? Помогнал си да избият невинни хора. Хора, по-силни и по-почтени, отколкото може да си представи жалкият ти мозък. На колко служители в „Карлтън Груп“ състави досиета?

— Ннн… на всички.

— Прочел си биографиите им, разбрал си къде са служили и всичко останало, но си повярвал, че до един са предатели?

— Аз… аз… аз…

Харват го прекъсна, вдигайки чука.

— Ако повториш, че си изпълнявал нареждания, ще ти избия проклетите зъби. Убил си хора, които ми бяха приятели. Ти си ги убил!

Шрьодер прехапа устни.

— Умно момче — констатира Харват, захвърляйки чука върху таблата. — Коя е Каролайн Ромеро?

Шрьодер се боеше да си отвори устата, но знаеше, че трябва да отговори на въпроса.

— Ттт… тя… тя… — запелтечи.

Харват нямаше представа, че мъжът заеква. С това темпо разпитът щеше да продължи седмици. Последното, което искаше, е да проявява милост, но се налагаше да го поуспокои.

— Кърт, поеми си дъх — нареди и зачака. — Сега вдишай пак.

Шрьодер го послуша и той продължи:

— Излъга ме и затова ти счупих ръката. Ще спреш ли да ме лъжеш?

Шрьодер кимна.

— Добре. Поеми си пак дъх, отпусни се и ми кажи коя е Каролайн Ромеро.

— Ррр… работеше в АТС. Мъртва е.

— Убили са я?

— Излязла на улицата и я ббб… блъснала кола.

— Докато са я преследвали биячите на АТС?

Шрьодер кимна.

— Знаеш ли защо са я преследвали?

— Открадна информация от АТС, за да помогне на „Карлтън Груп“ да осъществят атаката.

Този мъж определено беше идиот.

— Няма никаква атака — каза Харват. — Каролайн Ромеро е откраднала информация, за да изобличи АТС. Те са планирали атака.

— Планирали са атака?

— Чувал ли си израза „дигитален Пърл Харбър“?

— Да. Обозначава една от най-жестоките атаки, на които е възможно да станем жертва. Голяма част от работата ни е да опазим клиентите си от ддд… дигиталния Пърл Харбър. Той ще унищожи мрежата и ще постави страната на колене.

— Значи АТС знае не само как е възможно да се осъществи такава атака, но и кои са слабите места в американската киберинфраструктура?

— Ддд… да — отвърна Шрьодер и внезапно го осени прозрение какво е замислял Крейг Мидълтън. — Но ззз… защо? Каква е ппп… ползата?

— Тук отново стигаме до Каролайн Ромеро, но първо, къде са дрехите, с които смяташе да се прибереш вкъщи?

— В ддд… дрешника. Защо?

— Защото ще се поразходим.

60

Вирджиния

Един и същи човек бе наемател на разнебитената плевня и на запуснатия апартамент над нея в продължение на повече от петдесет години. През цялото време Томи Банкс не бе споменавал нито дума за убежището си, нито бе водил някого в него. До тази нощ.

Плевнята беше застраховка. Насърчаваше всичките си ученици да инвестират в такава полица. Някои се вслушваха в съвета му, други — не. Когато ги прехвърляха в канцелариите на Лангли или създаваха семейства и ги притискаха финансови проблеми, мнозина закриваха тайните си банкови сметки и прекратяваха договорите за наем на подобни жилища. Банкс не искаше да ги съди, но резервното укрепление бе като пожарогасителя и колана в автомобила — може никога да не ти потрябва, но потрябва ли ти, благодариш на Бога, че си постъпил предвидливо. Тази нощ бе ред на Банкс да извлече полза от прозорливостта си.

Щом напуснаха благополучно Вашингтон, елиминираха проследяващите устройства на автомобила, разглобиха мобилния телефон на белокосия мъж и се запътиха към фермата.

Скриха събърбъна в плевнята, освободиха краката на белокосия мъж, надянаха му качулка и го измъкнаха от багажника. Поощриха го да изкачи покорно дървеното стълбище до апартамента, заплашвайки го, че ще пуснат в ход електрошоковата палка.

Щом стигнаха горе, завързаха краката и ръцете му за здрав дървен стол и Карлтън извади с клещи шиповете на електрошоковата палка, впили се в гърдите му.

До стария телевизор имаше древна видеоуредба и няколко редици видеокасети. Банкс беше почитател на уестърните и филмите за Втората световна война. На Карлтън му трябваше просто фонов шум, но не нещо, което да вдъхне смелост или да вдъхнови пленника. Прегледа видеокасетите и откри една с надпис на кирилица. Предположи правилно, че е от дните на Студената война и или е документален материал, или е служила да поддържа езиковите умения на Банкс.

Каквото и да беше, руският щеше да свърши работа. Карлтън пъхна касетата в уредбата, включи телевизора и увеличи звука.

След като се увери, че белокосият няма да чува разговора им, подкани Банкс да отидат в банята, за да му обясни какво смята да направи.

Възрастният мъж зададе само един въпрос:

— С качулката или без нея?

— С качулката — отвърна. — Липсата на зрение подсилва ефекта.

— Той е едричък. Страхувам се, че няма да съм ти от полза при пренасянето.

— Ще измислим нещо като лост. Стига да свърши работа, не е необходимо да е изрядно. Не бой се.

— Това си е твое дело, Прасковке. А аз само ще ти нося куфарчето.

След като уточниха подробностите, се върнаха при пленника. Карлтън го удари с юмрук по лявото ухо.

— Първи въпрос — изкрещя, за да надвика звънтенето в ушите му. — Как се казваш и кой те изпрати?

— Върви на майната си — отвърна беловласият изпод качулката.

— Ти си пръв — каза Карлтън, стисна тестисите на мъжа през панталона и ги изви жестоко.

В гърлото на пленника се надигна приглушено гъргорене, последвано от пронизителен писък. Той го пусна и попита:

— На умник ли ми се правиш? Мога да продължа цял ден и ще става все по-лошо.

— Майната ти.

— Няма да ме разочароваш, нали? Мразя да се огъват от самото начало. — Погледна Банкс и каза: — Нагрей ютията.

— Майната ти — просъска пленникът изпод качулката.

— Гладили ли са някога костюма ти върху теб? — попита Карлтън. — Спестява сума ти време, но е като да те изгорят жив. Между другото, надявам се, че не носиш полиестер. Залепва по-зле от напалм.

— Мъртъв си! Ще те убия, копеле! Чуваш ли?

— Ти ме чуй, отрепко. Ще те убия, без да ми мигне окото. Но преди това ще проговориш. Хората ти са мъртви и никой не знае къде си. Дали ще се измъкнеш жив, или сърцето ти ще се пръсне, преди да приключим, зависи изцяло от теб.

— Майната ти!

— Повтаряш се — констатира Карлтън, обърна се към Банкс и каза: — Вземи кофата и сандъците и ме последвай.

Карлтън застана зад стола на пленника, наклони го на задните му крака и го повлече към банята.

— Не ме е страх — предизвика го беловласият.

— Не бой се — отвърна му. — Ще те уплаша.

Банкс остана пред банята, а Карлтън стъпи във ваната и взе калъп жълт сапун, провесен на дебело кафяво въже над душа. После излезе от ваната, застана пред беловласия и започна да го налага жестоко със сапуна.

Мъжът беше издръжливо копеле и не издаде нито звук, преди петия или шестия удар. Карлтън продължи невъзмутимо да нанася удар след удар.

Не беше разярен. Напротив — беше абсолютно спокоен и знаеше точно докъде да стигне. Когато свърши, пленникът се гърчеше от болка.

— Как се казваш? — попита Карлтън.

Пленникът не отговори.

— Как се казваш? — повтори.

След малко чу отговора — същия като преди, но значително по-вял.

— Майната ти.

— Добре — отвърна Карлтън. — Минаваме към следващия кръг на ада. Приготви се. — Кимна на Банкс и каза: — Донеси сандъците.

Плъзна стола към ваната, клекна, хвана задните крака и преброи до три. Повдигна стола и го закрепи на ръба на ваната така, че пленникът застана хоризонтално с лице към тавана.

Останал без дъх, с разтуптяно сърце, Карлтън се облегна за миг на мивката. На езика му беше да сподели, че вече е остарял за такива занимания, но осъзна, че вероятно няма да предизвика съчувствие у Банкс, и си замълча.

Когато се съвзе, взе хавлия от закачалката и я връчи на Томи, който не се нуждаеше от допълнителни указания. Както обичаше да казва, това не беше първото му родео. Въпреки напредналата възраст и отслабналите ръце, можеше да задържи главата на завързан мъж на едно място и да натиска хавлията върху устата му, докато постигнат желания резултат.

Банкс метна хавлията през лицето на беловласия, а Карлтън завъртя кранчето на чешмата и започна да пълни кофата със студена вода. Пленникът веднага се загърчи. Знаеше какво предстои.

— Дръж го здраво — каза Карлтън на Банкс, докато кофата се пълнеше.

Столът беше от жилава дървесина. Освен това старият Беловласко бе завързан и нямаше как да се освободи.

Когато кофата се напълни, Карлтън спря кранчето, наведе се до ухото на пленника и тихо го усмири. Когато мъжът спря да се извива, той почака секунда и засвири припева на „Аз пея под дъжда“. Мъжът веднага се заизвива отново. Вероятно вече бе готов да проговори. Карлтън обаче не се задоволяваше с вероятности. Искаше да е сигурен.

Изправи се и запя песента, изливайки вода върху хавлията, закрила носа и устата на пленника.

Беловласият се замята още по-енергично. Банкс натискаше хавлията с цялата си тежест и едва успяваше да задържи лицето на пленника под водната струя.

Най-сетне Карлтън спря да налива вода, Банкс махна хавлията и се изправи.

Пленникът веднага обърна глава настрани и започна да кашля и да се бори за глътка въздух. Карлтън завъртя кранчето и започна да пълни отново кофата. Този път обаче изчака да прелее. Знаеше какъв психологически ефект ще окаже леещата се вода върху пленника.

След няколко секунди спря водата и заподсвирква отново. Кимна на Банкс, който взе мократа хавлия и понечи да я притисне върху носа и устата на Беловласия. Той обаче спря да кашля, колкото да каже прегракнало:

— Винън. Казвам се Мартин Винън.

61

Анаполис

Мериленд

Стрелбата край мемориала в памет на героите от Втората световна война заемаше челно място в новините. Крейг Мидълтън веднага разбра чии са телата. Досети се и кого са видели свидетелите да извеждат от черния събърбън. Още преди трупът на похитения да изплува в някоя канавка, Мидълтън знаеше името му — Мартин Винън. Беше видял записи от достатъчно местни камери, за да събере две и две.

Всъщност записите бяха доста некачествени, а когато се опита да проследи събърбъна, всичките му навигационни системи се оказаха блокирани. Не успя да активира дистанционно и мобилния телефон на Винън. Банкс и Карлтън, вместо да играят табла някъде във Флорида, бяха убили трима от охранителния му екип и бяха похитили шефа на охраната му. Мидълтън кипеше от гняв.

Нямаше илюзии какво причиняват в момента на Барута, клетия кучи син. Той имаше големи топки, но всеки се огъва накрая. Винън скоро щеше да го издаде. Налагаше се да действа бързо.

Вече бе взел решение. Прекалено много прътове имаше между спиците на колелата. Нямаше представа дали Харват им е помогнал да организират покушението, но вече нямаше значение. Трябваше да предприеме атаката. Само това имаше значение.

Извади мобилния си телефон, набра отново Шрьодер и отново се включи гласовата поща. Точно тази нощ ли намери да го освободи! Бог знае къде беше и какво правеше; Мидълтън потрепери при тази мисъл. Личният живот на асистента му беше отвратителен.

Копира необходимите файлове в преносимата памет, прибра я в куфарчето си. Добави и кодирания си компютър, и няколко пачки от сейфа. После насочи вниманието си отново към настолния компютър и се замисли за последствията от това, което се канеше да предприеме.

Започнеше ли атаката, във всяко кътче на страната щеше да се възцари хаос, включително във Вашингтон. Членовете на управителния съвет го знаеха и бяха предвидили тренировъчна среща в убежището, където щяха да са в безопасност и добре заредени с продукти, когато пандемониумът започне. Предвиждаха да доведат и семействата си, както и внуците, и правнуците си. Разположени удобно в съвършеното си укритие в Уолуърт и заобиколени от близките си, щяха да наблюдават невъзмутимо как страната рухва, както бяха планирали преди месеци.

Сега обаче Мидълтън се канеше да промени еднолично датата. Членовете на управителния съвет щяха да изпаднат в паника. Втренчен в монитора, той се опитваше да измисли начин как да мобилизират семействата си и същевременно да не дадат повод за подозрение, че са знаели предварително за атаката.

Докато съзнанието му прехвърляше възможностите, го осени съвсем друга идея. Ами ако управителният съвет не се съгласеше? Ако откажеха да му дадат зелена светлина? Ако настояха да изчакат седмица или две? Щяха да претърпят крах, а той не можеше да си го позволи.

Идеята най-сетне се изясни. Най-добрият начин да получи каквото иска бе да избегне обвиненията. Нямаше причина атаката да не започне преждевременно, стига да има изкупителна жертва. Ролята й, разбира се, бе отредена на „Карлтън Груп“, поне за пред обществеността. На него обаче му трябваше изкупителна жертва от АТС, някой, който да поеме вината за преждевременното начало на атаката. Той разполагаше с такъв човек, при това човек, който никога не би оспорил историята, която умът му трескаво съчиняваше. Това им беше хубавото на мъртвите хора, или по-точно на мъртвите жени — че не говорят.

Трябваше само да създаде впечатление, че Каролайн Ромеро не само е разкрила какво са намислили, но и е решила да ги саботира, укривайки своя програма в техния софтуер за атаката. Членовете на управителния съвет не разполагаха с достатъчно технически познания да разследват такова обвинение. Кажеше ли им, че го е направила, щяха да му повярват.

Щеше да им обясни, че е вмъкнала в програмата им нещо като бомба с часовников механизъм, но всъщност тя се е оказала ускорител и тлеещ снаряд. Възнамерявайки да спре АТС, Каролайн Ромеро е активирала преждевременно атаката. И е написала програмата така, че задейства ли се, процесът е необратим.

Идеята беше брилянтни и Мидълтън се усмихна. Наля си скоч, облегна се на стола и отвори работните файлове на Каролайн. Щеше да приложи малко дигитални улики със задна дата. Активираше ли се софтуерът за атаката, той се самоунищожаваше — тоест, ако някой решеше да издири троянския кон на Каролайн, нямаше да намери нищо. Все едно да търси кибритена клечка сред отломките на фабрика за нитроглицерин. Избухне ли, остават само пепелища.

За един час Мидълтън остави достатъчно виртуални улики, повечето погребани толкова надълбоко, че сигурно никога нямаше да излязат наяве. Не че имаше значение. Уведомеше ли членовете на управителния съвет, че атаката е започнала, единствената им мисъл щеше да е как да се доберат по-бързо до безопасното си убежище във Вирджиния.

Отново си наля скоч и изпрати няколко имейла. Прегледа сценария, който беше подготвил, пъхна криптирана карта в телефона върху бюрото и набра номера на първия член на управителния съвет.

— Алън, обажда се Крейг. Трябва да поговорим.

62

Вашингтон, окръг Колумбия

Мансардният апартамент на Кърт Шрьодер се намираше в Кълъмбия Хайтс, на север от Капитолия. Стените бяха от неодялани греди и голи тухли — типична бърлога на двайсет и няколко годишен ерген. Имаше огромен телевизор с плосък екран, модерна конзола за игри и кухненски кът в ретро стил без маса.

Оскъдната мебелировка изглеждаше като излязла от каталог на ИКЕА, както и несменените чаршафи в спалнята и зацапаните хавлии в банята. Харват обаче не виждаше никакво компютърно оборудване — докато Шрьодер не отключи малката втора спалня.

Вратата и рамката й бяха от тежка, подсилена стомана, наподобяваща обикновена вътрешна врата.

Стаята зад нея контрастираше ярко на останалата част от жилището. Беше съвършено чиста — нямаше празни купи с останки от овесена каша, полуизядени пакетчета със солени бисквити, захвърлени дрехи или празни бирени бутилки. Всичко изглеждаше безупречно.

Плоски компютърни монитори върху полирани никелови поставки създаваха впечатление, че летят над излъсканото до блясък стъклено бюро на Шрьодер. Около него се редяха рафтове с оборудване, осветени с разноцветни лампички. Приличаше на миниатюрно копие на контролна зала в космически център.

— Понякога работя у дома — обясни Шрьодер, придърпа втори стол пред бюрото и подкани Харват да седне.

Роудс влезе в стаята с найлонов плик, пълен с кубчета лед.

— Само това намерих — каза тя и го подхвърли на Харват.

Той го улови и го подаде на Шрьодер, който го сложи върху подутата си дясна ръка. С лявата въведе няколко пароли, за да се включи дистанционно в сървърите на АТС. През това време Кейси донесе табуретки от кухнята за нея и за Роудс.

На мониторите се появиха няколко икони. Той активира втората отляво надясно и на екрана изскочи рисунка на мъж с изпито лице, изобразен като зъл клоун с остри зъби.

— Какво е това? — вирна брадичка Кейси.

— Аватарът ми за Мидълтън. Отива му. Чакълс, кикотещият се шеф.

Харват махна с ръка на Шрьодер да не се разсейва.

— Добре, добре — отвърна той и написа още няколко пароли.

— Как така имаш достъп до компютъра му? — попита Роудс. — Сигурно е вманиачен на тема сигурност.

— Вярно е, но изпраща стотици имейли. Залива ме със съобщения всеки ден. Веднъж просто вмъкнах малък троянски кон в отговора си. Прикрих го така, че да не го открие нито той, нито програмистите, които ежедневно проверяват системите ни за вируси. Останалото ви казах, докато бяхме в колата.

Беше им обяснил, че Мидълтън е издигнал информацията на пиедестал. Документирал и анализирал всичко. Ако Харват иска да разбере къде ще бъде Мидълтън и кога, трябвало само да провери личния му график. Той съдържал всичко, до последната подробност.

— Интересно — каза внезапно Шрьодер.

Харват се приведе да види какво гледа.

— Какво има?

— Преди няколко часа Мидълтън е изтрил файла с графика си.

— Изтрил го е?

— Да. Анулирал е всички бъдещи ангажименти. Всички до един.

— Защо?

Шрьодер сви рамене.

— Нямам представа.

— Възможно ли е да е допуснал грешка?

— Грешките не са в стила на Мидълтън. Подсигурява се педантично.

— Значи има друга причина. Какво е правил преди това? — попита Харват.

Шрьодер занатиска клавишите с лявата си ръка и отвори прозорец за включване в нова система. Прегледа съдържанието му.

— Хмм…

— Какво?

— Не знам. Подвизавал се е из тайни кътчета, където дори аз нямам достъп. Странното е, че е работил през личната страница на Каролайн Ромеро.

— Така ли?

Той кимна.

— И е променил хронологията, за да изглежда, че го е правила, преди да я убият.

— Явно иска да я натопи за нещо.

— Очевидно.

Харват кимна.

— Въпросът е в какво иска да я натопи?

Младият мъж прегледа още веднъж страницата и рече:

— Спомена, че информацията на Каролайн за АТС съдържала кодово име за дигиталния Пърл Харбър?

— „Сини пясъци“ — отвърна Харват. — Защо?

— Защото Мидълтън е вмъкнал термина в работните документи на Каролайн. Изглежда, сякаш го е търсила в сървърите на компанията.

— Но тя е мъртва — вметна Роудс. — Какво значение има какво е търсила?

Същият въпрос измъчваше Харват. Мидълтън очевидно бе оставил фалшиви улики, че Каролайн Ромеро е знаела за атаката. Защо? Фалшивите улики служат, за да натопиш някого, че е извършил престъпление. Какво престъпление искаше Мидълтън да припише на Каролайн? Че е разбрала за атаката? Но Каролайн беше мъртва. Какво значение имаше дали е знаела, или не?

Дали не се опитваше да я обвини, че я е задействала? Не, едва ли. Това беше ролята на „Карлтън Груп“. Те бяха определени за изкупителни жертви, а и АТС не би искала да я свържат по никакъв начин и под никаква форма с атаката. Каквато и вина да приписваше Мидълтън на Каролайн, подбудите му бяха вътрешни и засягаха компанията.

Защо му трябваше вътрешен човек за изкупителна жертва? Нали и той, и ръководните кадри на АТС бяха планирали и искаха да осъществят атаката? Какво превръща мъртъв човек, който не може да се защити, в съвършената изкупителна жертва и защо е необходима тя?

Най-простият отговор бе, че ще послужи, ако атаката се провали. Това ли беше причината? Дали Мидълтън се бе разколебал? Дали възнамеряваше да саботира атаката и да обвини Каролайн за неуспеха? Харват се съмняваше. Сигурно имаше друго основание.

Харват продължи да обмисля възможните сценарии, съпоставяйки ги с информацията за Каролайн Ромеро, която бе узнал от Никълъс. Нито един не обясняваше защо Мидълтън иска да я превърне в изкупителна жертва. Накрая той се отказа и попита Шрьодер:

— Това ли е всичко, или има и друго?

Младият мъж погледна екрана и отвърна:

— Известно време не е използвал компютъра. Сигурно е говорил по телефона или нещо такова. После е изпратил три имейла.

— Можеш ли да ги прочетеш?

Шрьодер кимна и ги отвори един по един.

— Първият е озаглавен „Уолуърт“. Това е имение във Вирджиния, собственост на компанията. Писмото е изпратено до секретаря на охранителния отдел. Мидълтън му нарежда да изпрати незабавно пълен екип в имението. Вторият имейл също е озаглавен „Уолуърт“ и е до управителя на имението. Пише, че е свикано спешно заседание на управителния съвет и членовете скоро ще започнат да пристигат със семействата си.

— А третият имейл?

Шрьодер го отвори.

— Последният е до мен. Заглавие: „Здрасти, тъпако“. Ама че задник! Писнало му да ми се обажда и да слуша „проклетата“ ми гласова поща. Когато получа писмото му, да си събера багажа и да си завлека задника в имението възможно най-скоро. Послепис: „Дръж си езика зад зъбите. Не казвай на никого къде отиваш. Побързай.“

— Нощувал ли си там досега?

— Аз ли? — поклати глава Шрьодер. — Не. Само за членове на управителния съвет е.

— И семействата им — уточни Харват.

— Водят семействата си веднъж годишно през лятото, но никога на заседания. Те са винаги тайни. Не искат деца и внуци да се въртят в краката им, не допускат дори съпруги. Точно това е странно. Защо са поканили семействата на спешно заседание?

— Защото се готвят за атаката — каза Кейси.

— Но следващото семейно събиране в имението трябваше да се проведе след три седмици! — възрази Шрьодер.

Харват го погледна.

— Нали спомена, че семействата ходят само през лятото?

— Да, но тази година добавиха някакъв тренировъчен семинар за членовете на управителния съвет и семействата им. Бяха започнали да зареждат с провизиите.

— Мислиш ли, че са смятали да атакуват тогава? — попита Кейси.

Харват кимна.

— Какво се е променило? Защо са решили да избързат? Какво ги е стреснало?

Харват вдигна показалец и го насочи към гърдите си.

— Аз.

63

Вирджиния

Карлтън не развърза Мартин Винън и го разпита в банята.

Сапунът на връв беше нанесъл толкова удари по лицето и главата на бледия белокос мъж, че той бе заприличал на Човека-слон. Когато говореше, едва го разбираха. Устните и едното му око бяха подути. Зъбите му се клатеха. От устата, носа и едното му ухо течеше кръв.

Побоят беше много ефикасен, но в крайна сметка го бе сломила водата. Малцина биха издържали. Водата пораждаше примитивна, животинска паника дори у истински храбреци. Накратко, Винън не искаше да преживява отново това изпитание. За нищо на света.

След като завъртя два фитила от тоалетна хартия и ги пъхна в ноздрите му, Карлтън започна да го разпитва. Банкс стоеше в коридора с нагорещената ютия.

Винън не знаеше много. Той беше просто главорез. Предостави им обаче едно жизненоважно сведение — имената на хората, за които работи. И Карлтън, и Банкс бяха чували за АТС и Крейг Мидълтън, но никога не се бяха срещали с него.

Един от десетките въпроси, на които Винън не успя да отговори, бе кой е избил охранителния екип на Карлтън и се е опитал да опожари къщата му до основи заедно с него. Винън се кълнеше, че не е той и не знае нищо. Той му повярва.

Повярва му и когато каза, че няма представа кой е избил агентите от „Карлтън Груп“. Призна, че навремето е бил военен, но в момента отговарял само за охраната в АТС.

Карлтън задаваше въпрос след въпрос, но Винън се оказа безполезен. Беше в пълно неведение с какви проекти се занимава компанията и защо Мидълтън е осъдил на смърт Карлтън и хората му.

Реши да се задоволи с малкото, което успя да научи и с негова помощ да се опита да разбере повече. Накара го още веднъж да му опише злополучната операция, при която го бяха похитили.

Докато разказваше, Карлтън изведнъж го прекъсна и попита:

— Колко души каза, че сте очаквали да бъдем?

— Трима — отвърна Винън.

— Но ние сме само двама.

Белокосият мъж кимна.

— Мидълтън смяташе, че е възможно да сте установили контакт с трети.

— С кого?

Винън замълча, мъчейки се да си спомни името, и накрая отговори:

— Харват. Скот Харват. Бивш „тюлен“. Мидълтън нареди да го убием, ако се появи.

Карлтън не вярваше на ушите си. Цяла седмица бе скърбил за Харват. Мислеше, че е мъртъв. Не искаше да си позволява дори капчица надежда, за да не се разочарова. Това обаче бе първата добра новина, която чуваше от началото на покушението, и сърцето му подскочи, макар да положи усилие да се овладее.

— Харват е жив?

Белокосият кимна.

— Според Мидълтън е жив и изключително опасен. Не знам повече.

— И Мидълтън смяташе, че може да дойде на срещата във Вашингтон?

Винън кимна.

Карлтън излезе от банята, отиде в кухнята и махна на Банкс да го последва.

— Добра новина наистина — каза възрастният мъж.

— Трябва ми компютър — отвърна Карлтън. — Веднага. Имаш ли лаптоп?

Банкс поклати глава.

— Нямам тук. Да стоиш извън радара означава да ползваш възможно най-малко електроника.

Карлтън отдръпна завесите над мивката и погледна към главната къща.

— А хазяите ти? Доста е тъмно там.

— Не са в града.

— Сигурно имат компютър и интернет връзка, нали?

Банкс сви рамене.

— Вероятно. Струва си да проверим.

Карлтън не си направи труда да отговори. Беше преполовил пътя до вратата, когато Банкс му подвикна. Карлтън се обърна и той му подхвърли ключодържател.

— Един от тези отваря задната врата. Кабинетът на госпожата е под стълбището. Ако има компютър, сигурно ще е там.

Трябваше да се досети, че Томи Банкс се е сдобил с ключ за къщата на хазяите и се е запознал с разположението на дома им. Все още не бе срещал по-добър агент от него.

Спусна се по стъпалата, излезе от плевнята и тръгна през моравата към къщата.

Пробва четири ключа, преди да улучи точния и да успее да отвори вратата. Беше благодарен за съвета да провери под стълбището, защото навярно нямаше да се сети да търси компютър там. А той, естествено, беше там.

Придърпа стола пред бюрото, вмъкна се в тясната ниша и седна. Беше стар модел „Дел“ с интернет връзка през телефона. Карлтън го включи и отвори уеб браузъра.

Укори се мислено, че е оставил устройството „Айрън Кий“ в плевнята. Макар да не бе съвършено, то наистина помагаше да се скрие IP адресът и местоположението. Имаше и други начини обаче, и Карлтън отдели няколко минути да прикрие следите си, преди да отвори сайта за запознанства, който с Харват бяха избрали като средство за комуникация в критични случаи.

Активира обявата си и затаи дъх. Проклетата страница се зареждаше сякаш цяла вечност, но най-сетне се отвори и сред множеството отговори беше съобщението на Харват. Карлтън пое дълбоко дъх и стовари радостно юмрук по бюрото, събаряйки таблото за бележки зад него.

Бързо го окачи отново на стената и активира иконата за „частен разговор“. Остави на Харват кодирано съобщение, подбирайки изрази, подсказващи, че автор на отговора наистина е той, при това по своя воля, а не принуден от някого, опрял пистолет в главата му. Накрая написа номера на последния си чист мобилен телефон.

Изключи сайта за запознанства и компютъра и излезе от миниатюрния кабинет под стълбището.

Върна се в плевнята, извади телефона от багажника на събърбъна и го включи. Сега му оставаше само да чака.

64

Вашингтон, окръг Колумбия

Когато Бремър предложи да използват Кърт Шрьодер като средство да се доберат до Крейг Мидълтън, милион опасения закръжиха в ума на Харват — че Бремър е коварен кучи син например. А също така, че не говори езика на хора като Шрьодер, но в екипа му има човек, който го владее — Никълъс.

Поемаше риск, огромен риск, довеждайки го от фермата на Стрибър в Тексас във Вашингтон, но никой не познаваше по-добре компютърните технологии от Никълъс. Искаше дребният мъж да участва в разпита на Шрьодер и същевременно да е наблизо, в случай че АТС осъществят дигиталния си Пърл Харбър.

Когато освободиха зашеметения и видимо потресен Бремър край игрището за хокей, Харват се свърза със Стрибър, използвайки един от чистите мобилни телефони на Кейси. Приятелят му се бе приземил в Тексас едва преди няколко часа, но охотно се съгласи да доведе Никълъс „с първия полет на «Стрибър Еърлайнс до Манасас»“, както се изрази.

Когато се приземиха на летището, изпрати на Харват съобщение и Роудс потегли със събърбъна да вземе всички и да ги докара в жилището на Шрьодер. Понеже бяха оставили колата на Шрьодер пред къщата на Елизабет, сексуалната му партньорка, влизаха и излизаха през подземния паркинг на сградата и използваха неговото запазено място.

Елизабет също им създаваше грижи. Бяха я довели от къщата й под заплаха, че ще я застрелят, и сега тя седеше в спалнята на Шрьодер, завързана и със запушена уста. Роудс и Кейси се редуваха да я придружават до тоалетната, но те щяха да помагат на Харват при операцията срещу Мидълтън. Беше добре, че извика Стрибър, който щеше да пристигне с подкрепление.

Когато Роудс, Стрибър, Никълъс, Нина и кучетата се изнизаха от асансьора, сякаш градският цирк им дойде на гости. Съдейки по куфарите с оборудване, които влачеха, циркът носеше и частица от ада.

Харват не искаше да оставя Шрьодер сам нито за секунда. Завърза отново ръцете му зад гърба и когато екипът му пристигна, го изведе от компютърната стая. Шрьодер не каза нищо на Нина, но начинът, по който я изгледа, разяри Никълъс. Последва го по петите, срита го по глезена, за да му привлече вниманието, и заяви със злостно изражение:

— Долу ръцете! Тя е моя!

Изгубил дар слово от изненада, Шрьодер само кимна.

За да не дразни приятеля си, Харват овладя напушилия го смях, предаде Шрьодер на Кейси и махна на дребния мъж да отиде в компютърната стая, за да поговорят.

Разказа му набързо за Бремър, Шрьодер и Мидълтън. Вместо да седне, Никълъс оглеждаше техниката, докато го слушаше.

Харват приключи и първият въпрос на Никълъс бе за Каролайн:

— Бремър ли е изпратил отряд да я убие?

— Не. Шрьодер твърди, че в деня, когато загинала, я преследвали хора от АТС. Тя излязла на улицата и я блъснала кола.

Никълъс не хареса отговора, но реши да смени темата:

— Знае ли Шрьодер, че Нина е сестра на Каролайн?

Харват поклати глава.

— Добре. Не му казвай. Обясни ми за атаката.

— Бремър не знае нищо. Шрьодер явно също не е посветен в тайната. Мидълтън и обкръжението му играят много подмолно.

— Не чак толкова.

Харват го погледна.

— Откри ли още нещо?

Никълъс кимна.

— Нещо, наречено Национален инициативен център за киберсигурност.

— Какво, по дяволите, е това?

— Мисля, че е отговорът на въпроса „защо сега“, който си задавахме. Причината да натиснат спусъка на дигиталния Пърл Харбър.

— Не разбирам.

Дребният човек вдигна показалец и обясни:

— Националният инициативен център за киберсигурност е по-известен като Шпионски център. За пред обществеността историята е, че Националната агенция за сигурност е натрупала толкова много информация, която трябва да обработва, анализира и складира, че капацитетът на форт Мийд е недостатъчен. Тоест, трябва да се изгради ново съоръжение.

— Чакай малко! — прекъсна го Харват. — Ще строят нови центрове? Ами новите сгради, където се помещават сървърите? В Сан Антонио например?

Никълъс му намигна.

— По-информиран си, отколкото е полезно за здравето ти. Не бива да задаваш такива въпроси. За жалост обаче имаш право. Националната агенция за сигурност и по-скоро АТС чрез Националната агенция за сигурност прокарала идеята колко е необходимо съвсем ново съоръжение, форт Мийд наистина не успява да вмести Националната агенция за сигурност. Тя е като черна дупка, електричеството никога не им стига. Но друго е по-интересно. Изготвили са списък с трийсет и седем вероятни места, всяко с кодово име. Кемп Уилямс в пустинята край Солт Лейк Сити например е наречен „Синият обект“.

— „Сини пясъци“! — възкликна Харват.

Никълъс кимна.

— Познай кое място са избрали в крайна сметка?

— Кемп Уилямс. Или „Синия обект“.

— Именно. Там Националната агенция за сигурност започнала строеж за два милиарда долара. Шпионският център ще се простира на огромна площ с хранилища за информация, техническа поддръжка и административни сгради. Ще бъде пет пъти по-обширен от Капитолия. Ще разполага със собствена електроцентрала, резервни генератори и складове за гориво и вода. Най-любопитното обаче е, че според Каролайн националният център за кибербезопасност няма само да събира и да съхранява информация. Истинската му цел е да стане плацдарм на новия, контролиран от правителството интернет. Тоест отговорът на твоя въпрос „защо сега“ е: „Защото АТС е готова“. Технологията най-сетне е осигурена. За да осъществят промяната, им е необходима само…

— Криза — довърши Харват. — Достатъчно сериозна, за да оправдае промяната.

65

„Така значи“ — рече си Харват. Нямаше значение как планират да го извършат, важното беше какво планират и сега всичко му се изясни.

Блокирането на интернет щеше да е смъртоносно — самолети и влакове щяха да катастрофират, електрическата мрежа щеше да излезе от строя, банките, финансовите институции и спешните центрове щяха да прекратят работа, доставките на гориво, храна и лекарства щяха да секнат. Хиляди, дори стотици хиляди щяха да загинат. И докато страната рухваше, Крейг Мидълтън и управителният съвет на АТС щяха да се излежават в безопасното си, добре заредено двестаакрово имение във Вирджиния. А после щяха да яхнат гребена на вълната. Харват обаче нямаше да им го позволи.

Дори да успееше да спре атаката, политическите последици щяха да са сериозни. Членовете на управителния съвет на АТС бяха влиятелни държавници. Политиката и дипломацията не му бяха стихия. В тази област се изявяваше Стареца. Което му припомни нещо.

Обърна се към Никълъс, посочи стената от монитори и попита:

— Ще отвориш ли връзка с интернет на един от тези?

Дребният мъж се настани върху стола на Шрьодер и запретна ръкави. След няколко секунди обяви:

— Готово!

Харват му продиктува уебстраницата, която искаше да провери. Никълъс го изгледа през рамо:

— Шегуваш ли се?

— Дълга история. Просто я отвори, моля те.

Никълъс го послуша. Когато страницата се появи на монитора, той стана и отстъпи мястото си на Харват.

Той грабна мишката и започна да прехвърля обявите. Накрая откри съобщението на Стареца. Имаше отговор! Не му се вярваше. Стареца го канеше в сектор за частни разговори. Харват реши да последва връзката.

Прочете съобщението и не се усъмни ни най-малко кой го е писал — Карлтън беше жив. Имаше и телефонен номер.

Предположи, че телефонът е чист и Стареца ще го захвърли с леко сърце, ако се наложи. Въпросът беше дали АТС знаеха за съществуването му? Дали едно обаждане до Стареца щеше да доведе хрътките им до жилището на Шрьодер?

Харват размисли дали да не слезе долу, да подкара събърбъна и да се обади в движение, но ако се опитваха да го открият, сигурно наблюдаваха градските камери и щяха да го проследят, когато се връща.

От друга страна, Шрьодер твърдеше, че Мидълтън е назначил само него да издирва Харват и Стареца. В АТС нямаше армия от анализатори, работещи денонощно.

Звучеше логично. Мидълтън действаше потайно. Колкото по-малко персонал знаеше, толкова по-добре. Шрьодер се бе оказал достатъчно способен. Бе проследил всички агенти от „Карлтън Груп“, както и Харват до Париж, Испания и Тексас. Включеше ли повече служители, независимо колко бегло информирани, Мидълтън рискуваше да го разкрият. Харват реши, че си струва.

На третото позвъняване Рийд Карлтън отговори. След бърза размяна на реплики, за да потвърдят самоличностите си, Стареца каза:

— Нямам думи да ти опиша колко се радвам да те чуя!

— Аз също — отвърна Харват. — Трябва да се срещнем. Имам да ти казвам много неща.

— В града ли си?

— Да. А ти?

— Не. Отидох да подишам чист въздух.

— Добре идея. Да дойда ли при теб?

Стареца се съгласи и щом приключиха разговора, му изпрати писмено съобщение с указания.

След час и половина двамата мъже се срещнаха на паркинг пред закусвалня, недалеч от апартамента под наем на Томи Банкс. Карлтън прегърна Харват.

— Мислех, че си мъртъв.

— И аз те мислех за мъртъв — отвърна Харват, щастлив, че Стареца е невредим. Настроението му обаче бързо се промени. Той се отдръпна назад и каза: — Случи се много внезапно, не успях да спася Райли.

Стареца поклати глава.

— Ще се погрижим тези кучи синове да си платят. Ще ми се само да имахме повече помощници.

— Не сме съвсем сами — отвърна Харват.

Извади фенерчето си, прихлупи с длан лампичката и светна два пъти.

Харват бе оставил двете жени от „Проект Атина“ на километър надолу по шосето и те бяха стигнали пеша дотук. Кейси излезе първа от мрака, следвана от Роудс, която носеше дълъг пластмасов калъф. В него беше далекобойната пушка „Ла Рю“, оборудвана с окуляр за нощно виждане, който Стрибър бе донесъл от Тексас „за всеки случай“.

Жените не се бяха срещали с Карлтън. След като се запознаха и се ръкуваха, той предложи да продължат разговора във фермата. Харват се съгласи и всички се качиха в автомобилите си. Стареца потегли по шосето, а Харват го последва от безопасно разстояние.

Във фермата Банкс пазеше Мартин Винън в апартамента над плевнята, а Карлтън им свари кафе в кухнята в главната къща. Томи го успокои да не се притеснява, щял да уреди въпроса с хазяите, когато се върнат.

Харват разказа на Карлтън всичко, което се бе случило. После Карлтън взе думата. Обясни защо е изпратил Райли в Париж, френски банкер помагал на няколко държави да заобикалят финансовите санкции и се замесил в нелегална търговия с оръжие. Съществували опасения, че централата на ЦРУ в Париж е компрометирана. Затова помолили Карлтън да изпрати свой екип. Преди да възложи задачата на Райли и Харват обаче, започнала „Нощта на дългите ножове“.

Стареца разказа на Харват и всичко останало. В характерния си стил разкри само фактите, които според него бе необходимо той да узнае, а другото запази за себе си. Кейси и Роудс слушаха мълчаливо.

След като приключи и обсъдиха отново ролята на АТС, Карлтън погледна Харват и каза:

— Прав си за политическите последствия. Обвинение без солидни доказателства няма да е достатъчно да ги сразим.

— А информацията на Каролайн?

— Не съм чел целия материал, но не съм сигурен, че ще ги убеди.

— А свидетелските показания? — попита Харват. — Ти имаш Винън, ние — Шрьодер. Ще уличим и Бремър.

— Заловили сме и тримата с непозволени средства. Ще откажат да свидетелстват, за да не се злепоставят. Ще проговорят само ако им осигурим имунитет. А за целта трябва да се обърнем или към президента или към главния прокурор и да им предоставим доказателства. Нещо наистина убедително и уличаващо.

— Не разполагаме с толкова време. Те ще атакуват й знаеш ли какво? Пет пари не давам за политическите последици. Искам да предотвратя атаката. После ще мислим за политиците.

Карлтън отпи замислено глътка кафе.

— Съгласен съм. Независимо какво ще предоставим на президента или на Министерството на правосъдието, заради замесените играчи те ще действат изключително предпазливо. Ще проведат обстойно разследване, преди да предприемат каквото и да е.

— С други думи, предвиждаш парализа.

— Не, не парализа. Ще се боят да не допуснат грешка, която да съсипе кариерите им. Ще следват педантично правилата и ще спазват буквата на закона.

— Няма проблем. Колкото повече обвинения повдигнат, толкова по-добре. Първата ми грижа обаче е да предотвратим атаката.

Стареца отпи отново от кафето. Никой не продума. Чуваше се само тиктакането на старинния часовник в коридора.

Накрая Карлтън погледна Харват и каза:

— Какво искаш да направим?

Харват не се замисли нито за миг.

— Искам да ги нападна. Тази нощ. Веднага.

66

Майк Стрибър беше ангел пазител. Беше донесъл от Тексас новата пушка, която Роудс щеше да използва, както и оборудване за нощно виждане за Харват. То беше само част от снаряжението, което Харват, Кейси и Роудс натовариха в събърбъна, преди да потеглят от Вашингтон за срещата с Рийд Карлтън. Сега Харват се прокрадваше в тъмнината през гористия северен край на имението на АТС и благодареше мислено на Стрибър.

Шрьодер им описа по памет имението, но Винън, шефът на охраната, им предостави по-изчерпателна информация. Времето, разбира се, ги притискаше, но все пак успяха да планират що-годе сносно нападение.

Най-полезни бяха сведенията за персонала — що за хора са и доколко е вероятно да нападнат нарушител, когото смятат за заплаха. Винън не им спести истината — охранителите на имението бяха добре обучени и упълномощени да убиват неканени гости. Понеже Харват нямаше да разнася вестници на велосипед, беше съвършено ясно в коя категория ще попадне, ако го заловят. Задачата бе да не го заловят.

Докато прекосяваше гората, се сети за Райли Търнър. Не биваше да мисли за нея. Не сега. Трябваше да се съсредоточи. Скъта я в сейфа, който пазеше в най-отдалеченото кътче на съзнанието си, захлопна вратичката и я заключи. По-късно щеше да тъгува за Райли Търнър; сега моментът не бе подходящ. Насочи вниманието си към належащата задача и си припомни всичко, което бе узнал за разположението на имението.

Според Винън не използваха кучета. Това бе огромно облекчение. Според Шрьодер обаче — потвърдено и от Винън — имаха много свръхчувствителни системи за откриване на нарушители. За щастие Шрьодер бе помагал при инсталирането им. От жилището си във Вашингтон, наблюдаван зорко от Никълъс, той създаде мъртви зони, през които Харват да премине и да се промъкне до главната сграда. Настрои и радиопредавателите им така, че да заобиколят обичайното заглушаване на сигнала в имението.

Харват забеляза първия патрул — точно на мястото, което Винън бе посочил — и предупреди тихо Роудс:

— Наблюдателен пост. Викинга е. Приемаш ли?

— Тук Наблюдателен пост — отвърна тя. — Приемам, Викинг.

— На изток от позицията ми има двама постови. Виждаш ли ги?

— Не, Викинг. Не прекъсвай.

След няколко секунди гласът на Роудс отново прозвуча в слушалката:

— Викинг, тук е Наблюдателен пост. Виждам ги.

Майк Стрибър бе донесъл и автомат М-4, оборудван с мощен окуляр за нощно виждане. Харват съзнаваше, че провежда операция, подобна на покушението, което АТС бяха организирали срещу него в Тексас. Затова бе предупредил Роудс да внимава да не й устроят засада.

Тя го прикриваше откъм задната част на имението, а Кейси бе заела позиция отпред. Задачата й беше да отвлече вниманието на охраната, ако се наложи Харват да побегне.

Нощта бе подходяща за нападение — студена и облачна. Вятърът брулеше клоните на дърветата и разпиляваше листата по земята. Такива нощи притъпяват сетивата на постовите. Колкото по-силни са поривите на вятъра, толкова по-склонен си да му припишеш всеки доловен звук. В нощи като тази налучкването е основен метод и Харват разчиташе тъкмо на това.

Прикривайки се между дърветата, той напредваше на юг. Искаше да съкрати доколкото е възможно престоя си на открито. Проблемът бе обширната морава с изрядно подрязана трева, заобикаляща главната сграда. Само прекосявайки я под ъгъл откъм сервизните помещения, имаше шанс да остане незабелязан. АТС обаче също го знаеха и бяха укрепили допълнително този подход. За Харват затруднението произтичаше не от техниката, а от живата сила.

Едно от предимствата му бе елементът на изненада. Друго — мъжете, охраняващи имението тази нощ, не бяха предвидили дежурството. Решението на Мидълтън да ги свика бе взето в последния момент, в резултат на което повечето навярно бяха изморени и недоволни. Това, разбира се, не означаваше, че не представляват заплаха. Харват издържаше по-дълго на безсъние от мнозина. Колкото и да не му харесваше, недоспиването не го правеше по-малко опасен. Всъщност лошото настроение дори изостряше хищническите му инстинкти.

Терористите също помрачаваха настроението му, а точно такива бяха според него Мидълтън и всички, свързани с АТС. Ако се изключеха съпругите и другите роднини, днес в имението нямаше невинни. С тази мисъл той застана в края на гората на стотина метра от складовите помещения.

Снишен зад дърветата, забеляза втори патрул от двама души.

— Наблюдателен пост. Тук Викинг. Приемаш ли?

— Тук Наблюдателен пост. Приемам.

— Има втори патрул. Двама от моята страна. До дългата сграда. Виждаш ли ги?

— Прието, Викинг. Виждам ги. Двама постови откъм северната част на сервизното помещение.

— Забеляза ли нещо друго?

— Не, Викинг. Имаше движение край конюшните, вероятно друг патрул, но се отдалечиха. Чисто е, тръгвай.

— Прието — отвърна Харват. — Не прекъсвай.

Носеше свръхточна 5.56-милиметрова карабина с къса цев, заглушител и холографски мерник ЕОТек XPS3 с окуляр за нощно виждане PVS-14. С него търсеше евентуална заплаха в тъмнината. Така бе видял първите два патрула. Задиша равномерно, погледна пак през окуляра, огледа района и каза в радиопредавателя:

— Наблюдателен пост. Тук Викинг. Стреляй по постовите до сервизното помещение.

— Прието, Викинг. Наблюдателен пост е готов за стрелба. Три, две, едно…

Харват видя как първият охранител залита, улучен в главата. Вторият го последва мигновено. Преди да се строполят на земята, той вече тичаше.

Беше един от най-бързите му стометрови кросове. Спря, когато стигна покритата с чакъл площадка зад склада, и едва не изгуби равновесие.

Огледа се и довлече първия, а после и втория постови по-близо до постройката, където по-трудно щяха да ги забележат в сянката на сградата.

Сега се намираше на място, където Роудс по-трудно щеше да го прикрива. Имаше твърде много постройки и оборудване, които му осигуряваха укритие, но ограничаваха полезрението на Роудс. Щеше да го вижда добре едва при последния му спринт към главната къща.

— Наблюдателен пост до Викинг. Успех!

Харват пое дълбоко дъх, издиша и се ослуша. Вятърът фучеше и той благодари богу, че не използват кучета. Щяха да го надушат от цял километър, особено сега, когато бе започнал да се поти.

Опрял гръб в стената на склада, той се запромъква към далечния й край. Вдигна оръжието си, преброи до три и надникна иззад ъгъла, готов за стрелба. Нямаше никого. Изкачи безшумно малкото възвишение, използвайки склада като укритие, за да не го забележат от главната къща. Засега операцията вървеше гладко.

Четирийсетина метра открито пространство деляха склада от следващата постройка. Между тях бе паркиран товарен камион. Харват огледа района през окуляра за нощно виждане и се втурна към него.

Закова се рязко на място, сниши се зад предната броня и се ослуша. Не чуваше нищо освен вятъра.

Надникна над предната броня, погледна през окуляра, не видя нищо, изправи се и затича.

Следващата сграда беше конюшнята. Там Роудс бе забелязала движение. Харват започна да заобикаля сградата, притиснат към задната й стена. По средата на пътя се спъна в нещо и едва не падна. Запази равновесие и в същия момент се появиха двама въоръжени мъже. Говореха си и очевидно се изненадаха. Преди да вдигнат оръжията си и да се прицелят, Харват натисна спусъка и повали първия мъж. После уби и втория.

— Постовите са обезвредени — прошепна в радиопредавателя и се запрокрадва към хиподрума. Зад него имаше дълга редица гаражи, а след тях му предстоеше последният спринт до къщата.

Заобиколи хиподрума и се озова зад гаражите без други инциденти. Оставаше му само още едно открито пространство, което бяха нарекли „моста“, преди да се добере до главната сграда.

— Викинг до Наблюдателен пост. Приемаш ли?

— Приемам, Викинг.

— Готвя се да тръгна по моста. Как изглежда районът?

— Току-що мина патрул. Трябва да прекосиш, преди да се върнат.

— Прието — отвърна Харват. — Не прекъсвай. — Той обходи периметъра с окуляра за нощно виждане, пое си три пъти дъх и каза: — Тръгвам!

Изскочи иззад гаражите и се втурна към главната къща. Поредният стометров спринт. Тичаше с цялата бързина, на което бе способен.

Беше преполовил разстоянието, когато долови движение. Вляво от него имаше още двама постови и нямаше как да се извърне и да ги застреля навреме.

67

Преди да успее да се прицели, чу Роудс да казва:

— Патрул първи свален. — След секунда добави: — Патрул втори свален.

Мъжете се свлякоха на земята. Роудс бе невероятна. Очевидно можеше да разчита на нея. Продължи напред възможно най-бързо.

Когато стигна до къщата, белите му дробове пламтяха. Сниши се до стената и задиша дълбоко, докато си набави достатъчно кислород и сърцето му заби по-бавно. През цялото време дулото на оръжието му сочеше право към задната врата.

Когато пулсът и дишането му се успокоиха, се подготви да влезе в къщата.

Винън твърдеше, че охранителите влизат и излизат през кухнята и вратата й никога не се заключва. Харват застана до нея и завъртя бавно кръглата брава. Наистина не беше заключено. Прошепна в радиопредавателя:

— Викинг влиза. Три, две, едно.

Отвори вратата и влезе приклекнал в кухнята. До масата имаше двама охранители, а трети стоеше до мивката. Той им прати по два куршума и изруга под нос, когато мъжът до чешмата изпусна чашата си за кафе и тя се счупи в мивката.

Дали някой бе чул шума? На него му се стори оглушителен не само защото съвършено тренираните му сетива бяха изопнати до краен предел, но и защото бе алергичен към шума. Наистина беше оглушителен. По дяволите. Време беше да действа.

Отиде в далечния край на стаята и застана срещу стълбище, отвеждащо към спалните. Винън му бе обяснил кой заема съответните спални, наречени с имена на литературни герои. Преди да се качи горе обаче, Харват трябваше да прочисти долния етаж.

Провери малкия кът за закуска и килера, граничещи с кухнята. Влезе в трапезарията, огледа я и се върна отново в кухнята. Тръгна към предната част на къщата по коридора за обслужващия персонал. В този момент долови шум зад себе си. Притисна се до стената близо до входа към дневната и се ослуша напрегнато. Чу стъпки. Бяха бавни и методични, дори предпазливи. Съдейки по факта, че в кухнята свари трима охранители, Харват бе готов да се обзаложи, че сега чува четвъртия, който явно се бе измъкнал да изпуши цигара или да отиде до тоалетната.

Харват остави пушката на рамото си и извади плоската си кама от ножницата й.

Когато мъжът се появи на прага, Харват блъсна пистолета му настрани и заби камата в гърлото му. После я плъзна към дясното му ухо и я прокара до лявото. Едрият мъж се отпусна на пода и Харват извади камата, избърса я и я прибра.

Обхождайки ги с окуляра за нощно виждане, прекоси стая за бридж, просторна библиотека и дневна. Не долови никакви признаци на живот. Поне докато не излезе от дневната и не видя светлината, струяща през отворена врата в отсрещния край на коридора. Тръгна много предпазливо към нея.

Нахлу в пищно украсен кабинет с животински глави по стената и огромна камина. В кожен стол с висока облегалка зад резбовано писалище седеше Крейг Мидълтън. На върха на носа му бяха кацнали очила за четене. Разглеждаше купчина карти, разгърнати пред него. Ръкавите на ризата му бяха навити, а сакото и вратовръзката му бяха метнати върху стола до него. Дясната му ръка стискаше дебела стъклена чаша, очевидно пълна със скоч.

— Не мърдай — нареди Харват.

Мидълтън вдигна очи от документите. По набръчканото му лице се разля усмивка.

— Виж ти! Планината най-сетне дойде при Мохамед.

— Не мърдай означава да не си движиш и устата.

Мидълтън разклати леда в чашата, сякаш дясната му ръка трепери.

— Кой друг от управителния съвет е в къщата?

— Не искаш ли първо да пийнем?

Харват отговори, изстрелвайки два куршума в горния край на кожената облегалка на стола от двете страни на главата му.

— Четирима — каза Мидълтън. — Преди час обаче чух кола и вероятно има и пети. Бях зает с друго.

— И още как! Ставай. Идваш с мен.

Мидълтън му се усмихна и се облегна назад.

— Бих ти предложил работа при нас, но знам, че ще откажеш. Срамота! Човек с твоите таланти ще ни бъде от полза. Светът се променя — много бързо всъщност. Не се ли приспособят, хората като теб рискуват да останат стъпкани под колелата на прогреса.

Харват изпрати два куршума в бюрото, които прелетяха на косъм от коленете на Мидълтън.

— Казах ти да станеш.

Мидълтън отпи дълга глътка от питието си.

— Надявам се там, където ще ме заведеш, да е заредено порядъчно с това. — Остави чашата върху писалището, усмихна се и добави: — Почитател ли си на скоча? Искам да кажа на истински добрия скоч. Бях си приготвил специална бутилка за утре.

Харват понечи да му нареди да млъкне и да застане пред бюрото, когато се чу пукот и две жила се забиха между плешките му.

Електричеството разтърси тялото му и той се строполи по лице като отрязан дъб. От носа му рукна кръв.

Обърнаха го по гръб и му взеха пистолета и автомата. Когато мозъкът му се проясни и успя да се ориентира, с изненада видя Чък Бремър, застанал до Мидълтън с електрошокова палка в дясната ръка.

— Цяла нощ чакахме — рече презрително той, — но знаехме, че рано или късно ще се появиш.

При тези думи полковникът натисна отново бутона на електрошоковата палка и раздруса още веднъж Харват. Когато мъчителният спазъм стихна и Харват се посъвзе, Бремър пристъпи напред и го срита с всички сили в ребрата.

— Това е задето заплашваше да застреляш съпругата ми. — Ритникът беше болезнен, но още по-болезнен бе следващият, който го улучи под брадичката и проряза като мълния черепа му. — Това е за дъщеря ми. Дъщеря ми! Кучи син!

Бремър отстъпи назад и Мидълтън каза на Харват:

— Едва не разколеба стария Чък. В крайна сметка обаче реши да заложи на още един опит да те залови. Добър залог според мен. Нали?

Харват изплю храчка кръв върху персийския килим и раздвижи челюст наляво и надясно.

— Понеже залови Винън и Шрьодер, решихме, че е безполезно да се опитваме да те спрем да нахлуеш в имението. Всъщност Чък предложи да те оставим да дойдеш. Ако охранителите те спипат, отлично. Ако ли не, подготвихме резервен план. И той проработи. Сега е време да се погрижим за слабите звена.

Мидълтън махна на Бремър да му подаде автомата. Той провери дали е зареден и му го подаде.

Мидълтън го улови, раздвижи го надолу-нагоре няколко пъти и опря приклада на рамото си. Отдалечи се от Харват и насочи дулото към няколко от животинските глави по стената. Бремър се усмихваше злорадо.

Усмивката му обаче изчезна, когато Мидълтън се прицели в него и натисна спусъка.

Облак розова мъгла увисна във въздуха като богохулен ореол, когато третият куршум отнесе половината глава на полковника.

— Браво — каза Мидълтън и се наведе да вземе електрошоковата палка. — Много добре. А сега да продължим със слабите звена. Бих искал да знам къде са Кърт Шрьодер и господин Винън.

Харват го погледна и поклати глава. Вече стискаше зъби, предусетил какво предстои.

Мидълтън натисна бутона на електрошоковата палка и той получи поредния токов удар. Тялото му се вдърви като дъска, гърбът му се изви като дъга, а изопнатите му рамене го отблъснаха от пода.

Когато ефектът от токовия удар отмина, Мидълтън повтори въпроса си.

— Върви на майната си — отвърна Харват.

Директорът на АТС остана видимо недоволен от отговора и мъчителната агония се потрети. Мидълтън натисна бутона още два пъти, за да покаже докъде е готов да стигне.

Когато очите на Харват се фокусираха, Мидълтън се наведе и го притисна:

— Слушай, кучи сине. Последен шанс. След това преминавам към автомата. Първо ще ти надупча коленете. Къде са хората ми? И най-важното — къде са Банкс и Карлтън?

— Тук сме — долетя глас от прага.

Мидълтън се извърна рязко и видя как Рийд Карлтън му изпраща въздушна целувка, последвана от два изстрела от стария му пистолет 1911.

Епилог

Вторник

Рийд Карлтън познаваше мнозина от тежката артилерия във Вашингтон, но не той, а Томи Банкс успя да събере на тайно спешно заседание шефовете на ФБР, ЦРУ, Националната агенция за сигурност и Министерството на отбраната. Харват не искаше да присъства на срещата и любезно отклони поканата. Карлтън разбираше защо предпочита да остане зад кулисите. Помоли го само с Никълъс — който бе заминал за Тексас с Нина — да бъдат на разположение, в случай че се наложи да им задават въпроси.

Оказа се, че въпросите са много, повечето отправени към директора на Националната агенция за сигурност. Всички началници смятаха АТС за чудовище, чийто юзди Агенцията е изпуснала. Отдавна имаха подозрения спрямо квазичастната компания, а сега най-лошите им опасения се сбъдваха.

Понеже в стаята не присъстваха нисши служители, директорът на Националната агенция за сигурност нямаше към кого да се допита. Не че имаше значение. Дори половината от фактите за АТС, представени от Карлтън, да бяха истина — а той нямаше причини да се съмнява, — щяха да затънат до шия в неприятности, независимо с каква власт е разполагала Агенцията над АТС. В град като Вашингтон всичко опираше до привидностите.

Другият проблем на Агенцията беше колко се е сраснала с АТС, особено по отношение на информационния център в Юта. Щеше да се наложи да го закрият незабавно, поне докато не приключи обстойното разследване. Трябваше да разберат как точно е смятала АТС да проведе атаката и да се погрижат да възпрат всякакви бъдещи покушения от този род.

След като се изтощиха да трият сол на главата на директора на Националната агенция за сигурност, участниците в срещата започнаха да разискват какво да предприемат оттук нататък. Всички се съгласиха, че две стъпки са неотложни. Първо, трябваше да изпратят подкрепление в имението на АТС, за да освободят Роудс и Кейси.

Рийд Карлтън предложи ЦРУ да осигури отряда и версия за пред обществеността, че Чък Бремър е изпитвал сериозни финансови затруднения. Освен че следващата година дъщеря му щяла да постъпи в скъп университет от „Бръшляновата лига“, полковникът се разорил с множество извънбрачни афери. Решил да напусне Министерството на отбраната и да се прехвърли в частния сектор, за да спечели повече пари. С тази цел кандидатствал за пост в АТС, но не го одобрили. За да си отмъсти, избил няколко служители на компанията в имението й във Вирджиния, включително изпълнителния й директор Крейг Мидълтън. Уликите на местопрестъплението щяха да разкрият, че Мидълтън е успял да стреля, преди да умре, и да убие Бремър.

Според Роудс и Кейси нито един член на управителния съвет не бе пристигнал все още в имението. Засега местопрестъплението беше изцяло на тяхно разположение, но трябваше да действат бързо.

Следващата стъпка бе да информират президента. Най-трудната задача бе да ограничат броя на хората в заседателната зала. Директорът на ЦРУ обаче осведоми безапелационно президента, че ще допуснат единствено главния прокурор и министъра на финансите, а на други съветници няма да разрешат да присъстват. Въпросът бе от национално значение, но щеше да се разисква само в най-тесен кръг.

Президентът уважи препоръката. Когато Рийд Карлтън пристигна в Белия дом с министъра на отбраната, директорите на ЦРУ, ФБР и Националната агенция за сигурност, той го посрещна в заседателната зала, придружен само от финансовия министър и главния прокурор.

Карлтън говори петнайсет минути, последван от директорите на Националната агенция за сигурност, ФБР и ЦРУ. Главният прокурор и финансовият министър останаха изумени от чутото. Президентът, макар и ужасен, запази хладнокръвие.

След като предостави възможност на всички да изразят мнението си и да зададат въпроси, президентът повдигна темата за ограничаване на щетите. Случаят беше изключително деликатен и щеше да подкопае дотолкова доверието на американците в правителството, че той предпочиташе да го погребат веднъж и завинаги. Шефовете на тайните служби предупредиха, че ще балансират върху тънко въже. Прикриеха ли историята, щяха да създадат впечатление, че АТС е действала със знанието и подкрепата на правителството, което не беше вярно. Втълпяха ли си хората, че правителството е участвало в сценария, връщане назад нямаше.

Директорите на разузнаването посъветваха президента да нареди да се проведе обстойно разследване и после да му докладват как според тях е най-благоприятно да процедират. Президентът се съгласи.

Междувременно обаче трябваше да обезвредят АТС. Президентът настоя да сложат край на компанията и на мръсните й сделки, финансовият министър спомена, че ако му предоставят достъп до финансовите документи на АТС, ще се залови незабавно със задачата. Главният прокурор заяви, че Министерството на правосъдието ще окаже безрезервно съдействие на финансовото министерство. Въпросът бе дали правителството и десетките агенции и държавни отдели, на които АТС оказваше техническо сътрудничество, ще оцелеят, ако компанията рухне.

Директорът на Националната агенция за сигурност и министърът на отбраната поискаха да се посъветват на четири очи. Докато ги чакаха, президентът пишеше в бележника си, подчертавайки три законови разпоредби, които персоналът му да предложи незабавно на Конгреса:

1. Извънредно положение да се въвежда само за една година. Удължаването на този срок да се одобрява с две трети от гласовете в Конгреса.

2. Следенето на американски граждани без изрично съдебно разпореждане да се прекрати незабавно. Занапред да се смята за престъпление наблюдението на американски граждани без юридическо постановление и писмено пълномощие.

3. За да се предотврати злоупотребата с вътрешна информация, на всички членове на Конгреса, на федералните служители, работещи в областта на отбраната, технологиите и разузнаването, да се забрани да инвестират на фондовата борса.

Президентът тъкмо записваше четвъртата точка за по-прозрачно управление на класифицираните проекти, за да не остават държавниците в неведение, когато директорът на Националната агенция за сигурност и министърът на отбраната приключиха разискването и отговориха на въпросите му.

Според тях най-доброто разрешение бе да разпродадат АТС на по-малки компании, които да изпълняват договорите за техническа поддръжка.

После разговорът се насочи към Крейг Мидълтън и съучастниците му. Единствените задържани в момента бяха Кърт Шрьодер и Мартин Винън, които очевидно не знаеха нищо за подготвяната атака и за мащабния заговор. И двамата обаче, както и мнозина техни колеги в АТС, бяха извършили редица други престъпления. Когато започнаха да обсъждат правната стратегия, всички очи се насочиха към главния прокурор.

Той вече обмисляше различни сценарии и не се нуждаеше от време да събере мислите си. Всички обвинения срещу служителите на АТС щяха да бъдат разгледани във федералния съд. Това не го притесняваше. Изрази загриженост относно петнайсетте членове на управителния съвет на компанията, които бяха влиятелни личности. Публичен процес срещу тях щеше да предизвика шум с опасни последствия, фактът, че толкова много известни и уважавани хора са съзаклятничили срещу родината си, вероятно щеше да нанесе по-дългосрочни щети, отколкото си представяха. Щяха да покажат, че са разкрили и предотвратили заговора, но и да предизвикат смут сред широката общественост.

Позовавайки се на Патриотичния указ и Закона за националната отбрана, главният прокурор обясни, че е възможно членовете на управителния съвет да бъдат задържани за неопределен срок и евентуално изправени пред военен трибунал. Той посочи и крайния вариант, който зависи от президента — „Черния списък“.

Помолиха финансовия министър да напусне заседателната зала и да чака отвън. Разискването на „Черния списък“ не влизаше в пълномощията му.

Всъщност единствените упълномощени да разискват въпроса бяха директорът на ЦРУ и министърът на отбраната, но президентът помоли Карлтън, както и директорите на ФБР и Националната агенция за сигурност, да останат и да изкажат мнението си.

Директорът на ФБР възрази енергично срещу идеята да използват „Черния списък“. Не одобряваше американското правителство да убива американски граждани без процес. Главният прокурор веднага се намеси и уточни, че процес има, но не се провежда в съдебната зала.

Директорът на ФБР заключи с довода, че ако подсъдимият не може да застане срещу обвинителите си и да отговори на обвиненията, това не е истински съдебен процес, който да съвпада с възгледите на основателите на нацията.

Директорът на ЦРУ не се съгласи с колегата си. Подкрепиха го директорът на Националната агенция за сигурност и министърът на отбраната. Те обясниха, че АТС е планирала държавен преврат. Макар да не е постигнала целта си, на членовете на управителния й съвет не се полага да пледират за конституционните права, които са възнамерявали да саботират.

Разискването продължи, но директорът на ФБР упорито отстояваше позицията си. Никакви доводи не успяваха да го разубедят. Накрая президентът му благодари и го помоли да напусне залата.

Последният, до когото президентът се допита, бе Рийд Карлтън. Той изложи много внимателно аргументите си. Според него президентът нямаше избор. Съгласи се с главния прокурор, че зрелищен процес е немислим. Задържането на членовете на управителния съвет в ареста за неопределен срок и изправянето им пред военен трибунал също щеше да разбуни духовете. Разчуеше ли се — а нямаше как да не се разчуе — че толкова много уважавани политически фигури са замесени в заговор срещу нацията, ефектът щеше да е необратим. Налагаше се да използват „Черния списък“. Всички край кръглата маса кимнаха одобрително.

Единствената слабост, която директорът на Националната агенция за сигурност посочи, бе, че дори да извършат тайно убийствата, рано или късно някой ще разбере. Няма как толкова „инциденти“ да не събудят подозрение.

Директорът на ЦРУ погледна Карлтън, който на свой ред се обърна към президента и каза:

— Има начин да го направим.

Четирийсет и осем часа по-късно

Самолетът „Гълфстрийм G550“, собственост на „Адаптив Текнолъджи Сълюшънс“, набра височина и пое по курса си над океана.

Всеки от петнайсетте пътници на борда бе получил обаждане от Мартин Винън. Познаваха го и му се доверяваха от години. Позовавайки се на съображения за сигурност, той бе разговарял съвсем накратко.

Под надзора на Рийд Карлтън Винън ги бе уведомил, че Мидълтън е успял да ускори атаката. Понеже бяха чули, че атаката предстои, твърдението на Винън звучеше логично. Правдоподобно изглеждаше и другото му твърдение — че Мидълтън е подготвил резервен вариант при непредвидени обстоятелства. Понеже имението във Вирджиния е местопрестъпление, а централата на АТС гъмжи от следователи, Винън бе уредил превоз за всички членове на управителния съвет до имението на компанията на Каймановите острови.

След като стюардесата поднесе коктейли за втори път, пилотът я извика в кабината си. Гретхен Кейси влезе, затвори вратата и я заключи.

Когато пилотът от ЦРУ започна да намалява подаването на кислород в главната кабина, Скот Харват, в униформа на помощник-пилот, подаде на Кейси оборудването й. Един по един те се екипираха в тясната пилотска кабина. Когато пилотът им даде знак, надянаха скафандрите и започнаха да подават кислород в маските си. След десет минути отвориха вратата на пилотската кабина.

От мястото, където се намираха, беше очевидно, че хипоксията си е казала думата. Харват и Кейси обиколиха бързо пътниците, за да се уверят, че всички членове на управителния съвет на АТС са мъртви.

После Харват се върна в пилотската кабина и вдигна палци. Докато пилотът от ЦРУ регулираше автопилота, Харват и Кейси провериха за последно парашутите си. Накрая провериха и парашута на пилота, който дойде при тях в главната кабина.

Харват погледна миниатюрния компютър на китката си и даде знак, че остават две минути. Застана до вратата на главната кабина и след една минута даде сигнал на екипа си и я отвори.

Алармени сирени завиха в пилотската кабина и въздушната струя засвистя в ушите им. Харват отброи останалите секунди и даде сигнал на колегите си да скочат. Пилотът скочи пръв, последван от Кейси и накрая, поглеждайки за последно кабината, Харват.

Самолетът продължи да лети над океана до мястото, където щеше да се срещне с дълбокия си, соленоводен гроб. Вестниците щяха да съобщят как управителният съвет на АТС, вече разтърсен от загубата на изпълнителния директор, е разкрил как той е отклонявал значителни суми от фондовете на компанията. Пътували за спешно заседание с банкерите си на Кайманите, но самолетът им катастрофирал. Никога нямаше да открият телата.

Харват насочи Кейси и пилота от ЦРУ към мястото в открити води, където ги чакаше кораб на американския военен флот. Флотилия от гумени спасителни лодки „Зодиак“ се спусна към тях, за да ги извади от водата и да ги отведе на кораба.

Оттам хеликоптер „Сикорски SH-60F Сийхок“ превози екипа до военновъздушната база Кий Уест, откъдето пилотът от ЦРУ отлетя със самолет за Вашингтон. Харват и Кейси обаче имаха други планове.

Пари в брой, дрехи и автомобил от армейския резервен фонд ги очакваха в базата. Качиха се в автомобила и поеха на север по магистрала 1 към Литъл Торч Кий. Пътуваха със спуснати стъкла и колата се пълнеше със солено ухание на море. Притесняваха се, че закъсняват, но когато по радиото пуснаха песен на Джими Бъфет, и двамата се усмихнаха. Почувстваха се, сякаш Райли Търнър им изпраща послание.

Понеже ги обучаваха по същия начин като мъжете от „Делта Форс“, жените от „Проект Атина“ посещаваха водолазния курс за специални войскови части в Кий Уест. За разлика от момчетата от „Делта“ обаче, които прекарваха свободното си време в баровете в Кий Уест, Литъл Торч Кий бе любимо място за отдих на жените от „Проект Атина“.

Райли Търнър бе открила курортния комплекс Литъл Палм Айлънд и го смяташе за най-прекрасното кътче в целия свят. Харват и Кейси бяха решили да се сбогуват с нея именно там.

Регистрираха се и ги отведоха до бунгалата им край брега. Кейси смигна на Харват и попита:

— Какво ще кажеш? Коктейли „Маргарита“?

Харват поклати глава, отиде до масичката за кафе и взе кофичката с лед, бутилката с шампанско и чашите, които бе поръчал да им донесат.

— Ще се сбогуваме както подобава.

Кейси се усмихна. Той се държеше прекалено властно с подчинените си, но пък наистина предвиждаше всичко. Неведнъж я бе изкарвал от кожата, но вече разбираше колко несправедливо го е обвинявала за случилото се в Париж и за смъртта на Райли. Вече бе готова да му прости.

Когато той вдигна кофичката с леда и шампанското, за да й ги покаже, тя се усмихна.

— Превъзходно.

Седнаха на мекия пясък пред бунгалата срещу слънцето, което бавно потъваше в океана, и Харват отвори бутилката, и напълни чашите.

Когато слънцето докосна водата, те вдигнаха чаши и отпиха в памет на Райли. Слушаха нежния прибой пред бунгалата със сламени покриви и разбираха защо Райли е обичала толкова това място. Седяха мълчаливо и пиха, докато пресушиха бутилката. Едва тогава Харват погледна през рамо и осъзна, че персоналът на комплекса тихо пали факли, осветяващи пътеката към малкия ресторант.

— Гладна ли си? — попита.

Кейси, затворила очи и отпуснала глава на скръстените си ръце, се усмихна.

— Свърши ли шампанското?

— Да.

— Дали има още в минибара?

— Вероятно — отвърна Харват. — Да отида ли да проверя?

Тя кимна, без да отваря очи.

— Връщам се веднага — каза той, стана и тръгна към бунгалото.

Влезе вътре и остави вратата отворена, докато провери какво има в малкия хладилник. Намери малка бутилка — крайно недостатъчна. Сбогуваха се с изключителна жена. Трябваше им истинска бутилка.

Вдигна слушалката на телефона върху нощната масичка, за да се свърже с румсървиса. Докато набираше номера, забеляза как някой застава на прага на бунгалото. Морският бриз полюшваше завесите на прозореца. Беше Кейси.

— Канех се да поръчам нова бутилка — каза Харват.

— Няма нужда — отвърна тя.

— Не ти ли се пие вече?

Тя си разкопча ризата и я остави да се смъкне.

— Не. Сега и двамата се нуждаем от нещо друго.

Content

Брад Тор
Черният списък
Скот Харват #11

Бележка на автора

Предговор

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

Епилог