Мари Лу

Феноменът

Легендата #2

ЛАС ВЕГАС, НЕВАДА

РЕПУБЛИКА АМЕРИКА

НАСЕЛЕНИЕ: 7 427 431

Джун

4 януари, 19:32 часа

Стандартно океанско време

Тридесет и пет дни след смъртта на Метиъс

Дей се събуди внезапно до мен. Челото му бе плувнало в пот, а бузите — подгизнали от сълзи. Дишането му бе учестено.

Наведох се над него и отметнах мокър кичур коса от лицето му. Драскотината на рамото ми вече бе хванала коричка, но от движението отново започна да пулсира. Дей се изправи и седна, потърка изтощено с ръка очите си и огледа люшкащата се автомотриса, сякаш търсеше нещо. Погледът му първо се спря върху купчините щайги в един тъмен ъгъл, после на зеблото, което покриваше пода, и накрая върху малкия вързоп с храна и вода, който се намираше между нас. Всички тези действия му отнеха около минута — толкова му бе необходимо, за да се преориентира и да си спомни, че сме се качили да се возим без пари на влака, пътуващ за Вегас. Няколко секунди изминаха, преди той да осъзнае скованата поза, в която бе застанал, и да се отпусне назад до стената.

Нежно го потупах по ръката.

— Добре ли си? — Постоянно му задавах този въпрос.

Дей повдигна рамене.

— Да — измърмори той. — Сънувах кошмар.

Бяха изминали девет дни, откакто се измъкнахме от резиденция „Батала“ и избягахме от Лос Анджелис. Оттогава Дей имаше кошмари всеки път, когато затвореше очи. В самото начало на бягството ни, когато успяхме да отделим няколко часа за почивка в едно изоставено локомотивно депо, той се беше събудил с викове като ударен от гръм. Имахме късмет, че нито войниците и патрулиращите по улиците полицаи не го чуха. След тази случка аз развих навика да го галя по косата веднага след като заспеше, да целувам бузите, челото и клепачите му. Той все още се събуждаше задъхан и облян в сълзи, а очите му обезумяло се оглеждаха за нещата, които бе изгубил. Но поне го правеше безгласно.

Понякога, когато Дей оставаше безмълвен, както сега, се чудех доколко успява да запази здравия си разум. Тази мисъл ме плашеше. Не можех да си позволя да го загубя. Постоянно си напомнях, че бе по чисто практични причини: шансът ни да оцелеем сами бе малък, а неговите умения допълваха моите. Освен това… нямаше кой друг да закрилям. Аз също ронех сълзи, макар че винаги го изчаквах да заспи, преди да си поплача. Снощи плаках за Оли. Чувствах се глупаво да ридая за кучето си, когато републиката беше избила нашите семейства, но не можах да се спра. Метиъс бе този, който го донесе вкъщи — бяла топчица с гигантски лапи, увиснали уши и топли кафяви очи, — най-сладкото и тромаво същество, което бях виждала. Оли беше моето момче, а аз го бях изоставила.

— Какво сънува? — попитах шепнешком Дей.

— Не си спомням. — Той се понамести и потрепна, когато неволно опря ранения си крак в пода. Тялото му се изпъна от болката и аз видях колко силни бяха ръцете му под ризата, възлите от жилести мускули, придобити на улицата. Устните му изпуснаха тежка въздишка.

Начинът, по който ме бе избутал до стената в уличката, страстта в първата му целувка. Престанах да се фокусирам върху устните му и се отърсих от спомена засрамена.

Той кимна към вратите на автомотрисата.

— Къде се намираме сега? Би трябвало да сме наблизо.

Изправих се, доволна от отклонението, и се опрях на клатещата се стена, докато надничах през прозорчето на автомотрисата. Пейзажът не се бе променил особено — безкрайни редици от кули с апартаменти, фабрики, комини и стари, извиващи се магистрали, всичко това окъпано в синьо и сивкаво-червено от следобедния дъжд. Все още преминавахме през бедняшките сектори. Те изглеждаха почти идентично с тези в Лос Анджелис. В далечината огромен язовир се разпростираше през половината от зрителната ми линия. Изчаках един джъмботрон да проблесне, докато преминавахме покрай него, след което присвих очи, за да видя ситните букви в долния ъгъл на екрана.

— Болдър Сити, Невада — отговорих на въпроса му. — Вече наистина сме близо. Влакът вероятно ще спре тук, но след не повече от тридесет и пет минути трябва да пристигнем във Вегас.

Дей кимна. Наведе се, развърза торбата с храната и си потърси нещо за ядене.

— Добре. Колкото по-бързо пристигнем, толкова по-скоро ще открием патриотите.

Дей изглеждаше резервиран. Понякога ми споделяше кошмарите си — как се проваля на Изпитанието, изгубва Тес по улиците или бяга от патрулите, които проверяват за заразата. Кошмари за това, че е най-търсеният престъпник в републиката. В други случаи, когато се държеше по подобен начин, без да споделя сънищата си, знаех, че са били свързани със семейството му — смъртта на майка му и Джон. Може би беше по-добре, че не ми споделяше за тези кошмари. Собствените ми сънища ме преследваха и не бях сигурна дали притежавам достатъчно смелост да науча за неговите.

— Ти май наистина си си поставил за цел да откриеш патриотите, нали? — попитах аз, докато Дей изваждаше старо пържено тесто от торбата с провизии.

Не за пръв път поставях под въпрос настойчивостта му да отиде във Вегас, затова внимавах за начина, по който подходих към въпроса. Последното, което исках Дей да си помисли, бе, че не ми пука за Тес или че се страхувах да се срещна с прословутата бунтовническа групировка на републиката.

— Тес тръгна с тях доброволно. Не я ли подлагаме на опасност, като се опитваме да си я върнем обратно?

Дей не отговори веднага. Разчупи пърженото тесто наполовина и ми предложи едното парче.

— Вземи си малко. Не си яла от доста време.

Повдигнах учтиво ръка.

— Не, благодаря. Не обичам пържено тесто.

Мигновено ми се прииска да върна думите си назад. Дей сведе очи и сложи второто парче в торбата с провизиите, след което безмълвно започна да яде своето. Колко глупаво, глупаво изявление от моя страна. Не обичам пържено тесто. На практика чувах мислите, които минаваха през главата му.

Горкото, богаташко момиченце с изискани маниери. Не може да си позволи да не харесва храна. Скастрих се сама наум, след което мислено се зарекох да внимавам какви ги приказвам.

След няколко хапки Дей най-сетне отговори:

— Не мога просто да оставя Тес, без да зная дали е добре.

Разбира се, че не можеше. Дей никога нямаше да изостави някой, за когото го бе грижа, особено момичето сираче, с което бе израснал на улиците. Разбирах също и потенциалната полза от срещата с патриотите — в крайна сметка тези бунтовници бяха помогнали на мен и Дей да избягаме от Лос Анджелис. Имаха голям брой хора и бяха добре организирани. Може би разполагаха с информация какво смяташе да прави републиката с малкия брат на Дей, Идън. Може би дори щяха да помогнат, като излекуват гноясалата рана на крака му — още от онова съдбоносно утро, когато командир Джеймсън го бе простреляла в бедрото и го бе арестувала, раната му ту се подобряваше, ту се влошаваше. Сега левият му крак представляваше маса от потрошена, кървяща плът. Той се нуждаеше от медицинска помощ.

Все пак имахме един проблем.

— Патриотите няма да ни помогнат без някакъв вид заплащане — обясних аз. — Какво можем да им дадем? — За да подчертая довода, бръкнах в джобовете си и извадих оскъдните ни финансови запаси. Четири хиляди банкноти. Всичките пари, които имах в себе си, преди да побегнем. Не можех да повярвам колко много ми липсваше луксът от стария ми начин на живот. Милиони бяха вписани под фамилното ми име; банкноти, до които никога повече нямаше да имам достъп.

Дей излапа тестото и се залови да обмисля думите ми с плътно присвити устни.

— Да, знам — заяви той и прокара ръка през сплъстената си руса коса. — Но какво предлагаш да предприемем? При кой друг можем да отидем?

Безпомощно поклатих глава. Дей беше прав — колкото и да не ми се искаше отново да се видя с патриотите, възможностите ни бяха доста ограничени. Когато бунтовническата групировка ни помогна да избягаме от резиденция „Батала“ и докато Дей все още бе в безсъзнание, а аз ранена в рамото, бях помолила патриотите да ни позволят да отидем с тях във Вегас. Надявах се, че те ще продължат да ни помагат.

Бяха отказали.

„Плати ни да измъкнем Дей от екзекуцията. Не си ни платила да мъкнем ранените ви задници чак до Вегас — бе ми заявила Киеде. — Войниците от републиката са по петите ви, за бога. Ние не сме приют за бедни, който предлага безплатна храна. Не искам да рискувам кожата си заради вас двамата отново, освен ако няма да изкарам пари от това“.

До този момент почти вярвах, че на патриотите им пука за нас. Но думите на Киеде ме върнаха в реалността. Те ни бяха помогнали, защото й платих 200 000 републикански банкноти, парите, които получих като награда за залавянето на Дей. Дори тогава усилията ми да убедя Киеде да изпрати своите другари от патриотите, за да ни помогнат, отне известно време.

Да позволят на Дей да види Тес. Да му помогнат да излекува крака си. Да ни дадат информация за местонахождението на брата на Дей. За всички тези неща щяха да са ни необходими подкупи. Само да бях имала възможност да взема още пари, преди да избягаме!

— Вегас е възможно най-лошият град, който можем да обикаляме сами — обясних на Дей, докато внимателно разтривах заздравяващото си рамо. — А и е възможно патриотите дори да не искат да се срещнат с нас. Просто искам да се уверя, че сме обмислили и това.

— Джун, зная, че не си свикнала да възприемаш патриотите като съюзници — отвърна Дей. — Била си обучавана да ги ненавиждаш. Но те са потенциален съюзник. Имам им повече доверие, отколкото на републиката. А ти?

Не бях сигурна дали целеше думите му да прозвучат обидно. Дей бе пропуснал смисъла на това, което се опитвах да посоча: Патриотите вероятно нямаше да ни помогнат и тогава щяхме да се окажем в задънена улица насред милитаризирания град. Но Дей смяташе, че съм разколебана, защото нямам доверие на патриотите. Че дълбоко в себе си аз все още съм Джун Ипарис, най-възхваленият феномен на републиката… че все още съм предана на тази държава. А дали беше така? Сега бях престъпница и никога нямаше да мога да се върна към удобствата на стария си живот. Тази мисъл остави неприятно усещане за празнота в стомаха ми, сякаш липса от това, че вече не бях любимката на републиката. Може би наистина бе така.

Ако вече не бях галеница на републиката, то коя бях?

— Добре. Ще се опитаме да открием патриотите — отговорих аз. Очевидно бе, че няма да успея да го придумам да постъпи другояче.

Дей кимна.

— Благодаря — прошепна той.

Нещо като намек за усмивка се появи върху очарователното му лице и ме притегли с неустоима топлина, но Дей не се опита да ме прегърне. Не се пресегна, за да хване ръката ми. Не се премести по-наблизо, за да се докоснат раменете ни, не ме помилва по косата, не прошепна успокояващо в ухото ми, нито опря глава до моята. Не бях осъзнала колко много съм започнала да копнея за тези дребни жестове. По някакъв начин в този миг ние се почувствахме отчуждени.

Може би кошмарът му е бил свързан с мен.

Последвалото събитие се случи, веднага след като достигнахме главния район на Лас Вегас. Съобщението.

Първо на първо, ако имаше място в Лас Вегас, където не трябваше да се озоваваме, то това бе главният район. Джъмботрони, по шест на брой, наблъскани във всеки квартал, бяха наредени от двете страни на оживените улици на града, а върху екраните им се излъчваше безкраен поток от новини. Множество заслепяващи прожектори натрапчиво претърсваха стените. Сградите тук трябва да бяха поне два пъти по-големи от тези в Лос Анджелис. В центъра доминираха внушителни небостъргачи и грамадни въздушни докове във формата на пирамиди, осем от тях с квадратна основа и равностранни триъгълни страни, с ярки светлини, които излизаха като лъч от върховете им. Пустинният въздух вонеше на пушек и се усещаше болезнено сух — тук нямаше нито утоляващи жаждата урагани, нито брегови линии или езера. Войски се движеха нагоре-надолу по улицата в правоъгълни формации, типични за Вегас, облечени в черни униформи с военноморски нашивки на войници, които отиват и се връщат на смени от бойния фронт. По-нататък, след тази главна улица с небостъргачи, имаше редици с изтребители, заели позиция върху широка писта. Въздушните кораби минаваха отгоре.

Това бе военен град, свят на войници.

Слънцето току-що бе залязло, когато двамата с Дей се отправихме към главния район в посока другия край на улицата. Той се беше облегнал на рамото ми, докато се опитвахме да се смесим с тълпите, дишането му бе учестено, а лицето — изкривено от болка. Полагах всички възможни усилия, за да го подкрепям, без да изглеждам подозрително, но тежестта му ме заставяше да вървя в криволичеща линия, сякаш бях прекалила с пиенето.

— Как се справяме? — прошепна Дей в ухото ми и усетих топлите му устни по кожата си.

Не бях сигурна дали той е в полусъзнание от болката, или пък беше заради дегизировката ми, но нямах нищо против безсрамното му флиртуване тази вечер. Промяната след мъчителното ни пътуване във влака бе приятна. Той внимаваше да не повдига главата си, очите му бяха скрити под дълги мигли, извръщаха се от войниците и шареха напред-назад по тротоарите. Дей се наместваше неловко във военната си куртка и панталони. Черна войнишка шапка скриваше светлорусата му коса и голяма част от лицето му.

— Достатъчно добре — отвърнах аз. — Не забравяй, че си пиян. И щастлив. Трябва похотливо да си увиснал върху придружителката си. Опитай се да се усмихваш малко повече.

Лицето на Дей се озари от огромна изкуствена усмивка. Очарователна, както винаги.

— О, стига де, скъпа. Мислех, че се справям доста добре. Ръката ми е обгърнала най-красивата компаньонка в този квартал… как е възможно да не съм увиснал похотливо върху теб? Не изглеждам ли така, сякаш те желая страстно? Ето ме, целият изпълнен с похот. — Миглите му изпърхаха към мен.

Той изглеждаше толкова нелепо, че не можах да сдържа смеха си. Един минувач ми хвърли поглед.

— Много по-добре. — Потреперих, когато той навря лицето си във вдлъбнатината на врата ми. — Остани в роля. Концентрирай се. — Златните накити, които бяха закачени около кръста и глезените ми, дрънкаха, докато вървяхме. — Как е кракът ти?

Дей леко се отдръпна.

— Добре си беше, преди да повдигнеш въпроса — прошепна, след което потрепна, препъвайки се в една дупка в тротоара. Притиснах го още по-здраво в хватката си. — Ще издържа до следващото място, където ще спрем за почивка.

— Не забравяй — два пръста до челото, ако имаш нужда да спрем.

— Да, да. Ще те уведомя, ако е необходимо.

Двама войници минаха покрай нас със своите компаньонки — ухилени момичета, гримирани с искрящи сенки за очи и елегантно изрисувани татуировки по лицето; телата им бяха покрити с ефирни танцьорски костюми и изкуствени, червени пера. Един от войниците ме забеляза, засмя си и ококори искрящите си очи.

— От кой клуб си, хубавице? — изпелтечи той. — Не си спомням да съм виждал лицето ти наоколо. — Ръката му, изпълнена с жажда за плът, се насочи към голия ми кръст.

Преди да успее да ме достигне, ръката на Дей ме пусна и грубо избута войника настрана.

— Не я пипай. — Дей се ухили и намигна на войника, като продължаваше да се държи непринудено, но предупреждението в очите и гласа му накара другият мъж да се отдръпне. Той примигна към двама ни, промърмори нещо под нос и си тръгна, залитайки, заедно с приятелите си.

Опитах се да изимитирам начина, по който онези компаньонки се кискаха, след което отметнах коса назад.

— Следващия път просто го игнорирай — изсъсках в ухото на Дей, докато го целувах по бузата, сякаш бе най-добрият клиент. — Последното нещо, от което се нуждаем, е сбиване.

— Нима? — Дей сви рамене и продължи да пристъпя с мъка напред. — Щеше да е доста жалка схватка. — Той едва се държеше на краката си.

Поклатих глава и реших да не му посочвам иронията в думите му.

Трета група войници в шумен пиянски унес мина покрай нас, залитайки. Седем кадети, двама лейтенанти, златни ленти на ръкавите и отличителни знаци на Дакота, което означаваше, че току-що бяха пристигнали тук от север и още не бяха сменили нашивките си с нови, от батальоните им на бойния фронт. Бяха прегърнали компаньонки от клубовете „Беладжио“ — пищни момичета с алени колиета и татуировки по ръцете. Тези войници вероятно бяха настанени в бараките над клубовете.

Отново проверих костюма си, откраднат от гардеробните на „Слънчевият палат“. На външен вид приличах на всяка друга компаньонка. Златни верижки и украшения около кръста и глезените ми. Пера и златни панделки, окичени по алената ми (боядисана със спрей), сплетена коса. Тъмносиви, искрящи очни сенки. Свирепа татуировка на феникс, изрисувана по горната част на бузата ми и единия клепач. Червена копринена премяна оставяше ръцете и кръста ми разголени, а тъмни дантели бяха обшити по обувките ми.

Но в костюма ми имаше едно нещо, което другите момичета не носеха.

Верижка от тринадесет бляскави огледалца. Те бяха отчасти скрити измежду другите орнаменти, обгръщащи глезена ми, и от разстояние изглеждаха като поредното украшение. Напълно незабележимо. Но от време на време, когато уличните светлини го уловяха, то се превръщаше в редица бляскави, искрящи сияния. Тринадесет — неофициалният номер на патриотите. Това бе нашият сигнал до тях. Те сигурно наблюдаваха главния район на Вегас постоянно, така че трябваше да забележат проблясващите по мен светлинни. И когато това се случеше, щяха да ни разпознаят като същата двойка, на която бяха помогнали да се спаси в Лос Анджелис.

Джъмботроните, наредени по улицата, изпукаха за миг. Клетвата трябваше да започне отново всеки момент. За разлика от Лос Анджелис, във Вегас пускаха националния обет по пет пъти на ден — всички джъмботрони спираха новините и рекламите, които показваха, и биваха заменени от огромни изображения на Електор Примо, при което пускаха следното по високоговорителната система на града: Заклевам се във вярност към знамето на великата Американска република, към нашия Електор Примо, към нашите прославени щати, към единството срещу колониите, към нашата неизбежна победа!

До неотдавна и аз рецитирах тази клетва всяка сутрин и всеки следобед със същия ентусиазъм като всеки друг, твърдо решена да попреча на колониите от източното крайбрежие да завземат нашата безценна земя на западното крайбрежие. Това бе преди да разбера за ролята на републиката в смъртта на родителите ми. Не бях убедена какво да мисля сега. Да позволя на колониите да победят?

Джъмботроните започнаха да излъчват преглед на новините. Седмично резюме. Дей и аз гледахме как заглавията преминават през екраните:

Републиката триумфално превзе километри от територията на колониите в битката за Амарило, Източен Тексас.

Отменено предупреждение за наводнение в Сакраменто, Калифорния.

Електорът посещава войската на Северния боен фронт. Повдига духа.

Повечето бяха доста безинтересни — обикновени новини от бойния фронт, последни данни за времето и съдебните производства, съобщения за карантини във Вегас.

И тогава Дей ме потупа по рамото и ми посочи един от екраните.

Карантината в Лос Анджелис се разпростря до сектори Изумруден и Опалов.

— Скъпоценните сектори? — прошепна Ден. Очите ми все още бяха фиксирани върху екрана, макар че новината беше изчезнала. — Там не живеят ли богаташите?

Не знаех дори какво да отговоря на това, защото самата аз се опитвах да асимилирам информацията. Изумруденият и Опалов сектор… Да не би да беше някаква грешка? Или пък заразите в Ел Ей бяха станали толкова сериозни, че ги излъчваха по джъмботроните във Вегас? Абсолютно никога не бях виждала карантината да се разпростира в секторите на висшето общество. Изумруденият сектор граничи с Рубинения… това означаваше ли, че секторът, в който се намираше домът ми, също щеше да бъде поставен под карантина? А какво се случваше с ваксинациите ни? Не трябваше ли те да предотвратяват подобни неща? В мислите си се върнах обратно към записките в дневника на Метиъс. Някой ден — беше казал той — ще бъде пуснат вирус, който никой от нас няма да успее да спре. Спомних си нещата, които бе разкрил брат ми — подземните фабрики, излезлите извън контрол болести… систематичните зарази. Побиха ме тръпки по цялото тяло. Лос Анджелис ще я потуши, казах си аз. Заразата, както винаги, ще утихне.

Изредиха се още новини. Една от познатите бе за екзекуцията на Дей. В нея пуснаха клипа от двора за разстрел, където братът на Дей, Джон, бе поел куршумите, предназначени за Дей, след което бе рухнал с лице върху земята. Дей извърна очи към тротоара.

Показаха една по-актуална новина. В нея се казваше следното:

Безследно изчезнала SS NO: 2001 S63034

Джун Ипарис

Агент. Градски патрул, Лос Анджелис

Възраст/Пол: 15. Жена

Височина: 162.5 см

Коса: Кестенява

Очи: Кафяви

Последно забелязана близо до резиденция Батала, Лос Анджелис, Калифорния. 350 000 републикански банкноти награда. Ако бъде забелязана докладвайте незабавно на местните власти.

Републиката искаше народът й да си мисли точно това. Че аз съм безследно изчезнала, че се надяваха благополучно да ме върнат. Това, което не казваха, бе, че вероятно ме искаха мъртва. Помогнах на най-прословутия престъпник в страната да избяга от екзекуцията си, подкрепих патриотите бунтовници при организирано покушение срещу военната щабквартира и предадох републиката.

Но те не искаха тази информация да стане публично достояние, затова ме преследваха тихомълком. В сводката за изчезването бе показана снимката от военната ми книжка — кадър в анфас, в който не се усмихвах, бях без грим, като изключим малко гланц за устни, тъмната ми коса бе завързана на висока конска опашка, а златен републикански печат блестеше на фона на черната ми куртка. Бях благодарна, че в този миг татуировката с феникса скриваше половината от лицето ми.

Отправихме се към средата на главния район, преди говорителите да изпукат отново за клетвата. Дей и аз спряхме да се движим. Той отново се спъна и замалко не падна, но аз успях да го хвана достатъчно бързо и го задържах изправен. Хората на улицата вдигнаха погледи към джъмботроните (с изключение на шепа войници, които бяха застанали по краищата на всяко кръстовище, за да се уверят, че всички ще вземат участие). Екраните потрепнаха. Изображенията по тях изчезнаха в мрак, след което бяха заменени от портрети на Електор Примо с висока резолюция.

Заклевам се във вярност…

Да повтаряш тези думи с всички останали на улицата бе едва ли не утешително, поне докато си напомних, че всичко се бе променило. Върнах се в мислите си към първата вечер, когато бях заловила Дей, когато Електорът и синът му бях дошли да ме поздравят лично, че бях вкарала един прочут престъпник зад решетките. Спомних си как изглеждаше Електорът. Портретите по джъмботроните показваха същите зелени очи, яка челюст и черна къдрава коса… но те пропускаха студенината в изражението и болнавия цвят на кожата му. На портретите той изглеждаше като грижлив баща с румени бузи. Не такъв, какъвто си го спомнях.

… към знамето на великата Американска република…

Внезапно излъчването спря. На улицата настъпи мълчание, след което се чу хор от объркани шепнещи гласове. Намръщих се. Това бе необичайно. Никога не бях виждала клетвата да бъде прекъсвана, нито веднъж. А системата на джъмботроните бе свързана така, че когато се прекъснеше един екран, това не засягаше останалите.

Дей вдигна поглед към празните монитори, докато моите очи се стрелкаха към войниците, наредени по улицата.

— Непредвиден инцидент? — учуди се той. Тежкото му дишане ме притесни.

Дръж се още малко. Не можем да спрем тук.

Поклатих глава.

— Не. Погледни войниците. — Кимнах леко към тях. — Променили са позите си. Пушките им вече не са закачени на раменете — сега ги държат. Приготвят се за някаква реакция от тълпата.

Дей поклати главата си бавно. Изглеждаше обезпокоително блед.

— Нещо се е случило.

Портретът на Електора изчезна от джъмботроните и веднага бе заменен с нова поредица от изображения. Те показваха мъж, който беше образ и подобие на Електора, само че много по-млад, едва навършил двадесет, със същите зелени очи и тъмна, къдрава коса. За миг си спомних лекото вълнение, което бях почувствала, когато го бях срещнала за първи път на тържествения бал. Това бе Андън Ставрополос, синът на Електор Примо.

Дей бе прав. Нещо значимо се беше случило.

Електорът на републиката бе умрял.

Нов, оптимистичен глас се чуваше от високоговорителите.

— Преди да продължим нашата клетва, ние трябва да инструктираме всички войници и граждани да заменят портретите на Електора в своите домове. Можете да получите нов портрет от местния полицейски участък. Проверките, които ще се уверят във вашето сътрудничество, ще започнат след две седмици.

Гласът анонсира мнимите резултати от общонародните избори. Но никъде не се спомена нищо за смъртта на Електора. Или пък за повишението на сина му.

Републиката просто беше продължила със следващия си Електор без никакво колебание, сякаш Андън и баща му бяха една и съща личност. Главата ми се замая — опитах се да си спомня какво бях научила в училище за избирането на нов Електор. Той винаги посочваше своя наследник, а национални избори само потвърждаваха решението. Не бе учудващо, че Андън е следващият по реда на наследство, но нашият Електор бе на власт от десетилетия, много преди аз да съм била родена. Сега той си бе отишъл. Нашият свят се беше променил само за няколко секунди.

Както на нас с Дей, така и на всички на улицата беше станало ясно какво е уместно да бъде сторено: сякаш като по сценарий всички се поклонихме на портретите по джъмботроните и изрецитирахме останалата част от клетвата, която се бе появила върху екраните… към нашия Електор Примо, към нашите прославени щати, към единството срещу колониите, към нашата неизбежна победа!

Повтаряхме това отново и отново, докато думите продължаваха да стоят на екрана, без някой да се осмели да спре. Хвърлих поглед към войниците, строени по улиците. Ръцете им бяха стиснали здраво оръжието. Накрая след миг, който сякаш продължи часове, думите изчезнаха и джъмботроните отново започнаха да излъчват новинарския преглед. Всички ние отново започнахме да се движим, сякаш нищо не се бе случило.

Тогава Дей се препъна. Този път усетих как той потрепери и сърцето ми се сви.

— Не се предавай — прошепнах аз. За моя изненада почти не изрекох: Не се предавай, Метиъс. Опитах се да го изправя, но Дей се изплъзна от ръцете ми.

— Съжалявам — измънка в отговор той. Лицето му лъщеше от пот, очите му бяха плътно затворени от болка. Дей повдигна два пръста към челото си. Спри. Нямаше да успее.

Огледах се обезумяла наоколо. Твърде много войници — все още имахме да извървим голямо разстояние.

— Не, ти трябва да продължиш — казах решително аз. — Не се предавай. Ще се справиш.

Но този път бе безсмислено. Преди да успея да го хвана, той падна на ръце и рухна на земята.

Дей

Електор Примо беше мъртъв.

Цялата демонстрация изглеждаше доста жалка, нали? Човек би си помислил, че смъртта на Електора ще бъде съпроводена от някакъв божествен погребален марш, паника по улиците, национален траур, маршируващи войници, които стрелят салюти в небето. Огромен банкет, ниско спуснати флагове, бели знамена, веещи се над всяка сграда. Нещо налудничаво от този сорт. Но аз не бях живял достатъчно дълго, за да бъда свидетел на смъртта на Електор. Като изключим повишението на наследника по желание на покойния Електор и някакви измислени показни национални избори, не знаех какво друго можеше да се случи.

Предположих, че републиката просто се бе престорила, че това събитие никога не се е състояло и го беше прескочила, насочвайки вниманието си към следващия Електор. Спомних си, че бях чел за това в един от часовете в гимназията. Когато настъпи моментът за нов Електор Примо, страната трябва да напомни на хората да се концентрират върху позитивното. Скръбта носи слабост и хаос. Единственият начин е да продължим напред. Да. Правителството се страхуваше да показва несигурност пред гражданите си.

Но аз имах само около секунда да се замисля върху това.

Едва привършихме новата клетва, когато внезапна болка прониза крака ми. Преди да успея да се спра, аз се превих и рухнах върху здравото си коляно. Няколко войника извърнаха глави към нас. Засмях се колкото мога по-силно и се престорих, че сълзите в очите ми бяха от смях. Джун също влезе в роля, но виждах страха, изписан на лицето й.

— Хайде — обезумяло прошепна тя. Едната от нежните й ръце ме хвана през кръста, а аз се опитах да уловя другата, която ми подаде. По целия тротоар хората започнаха да ни забелязват за първи път. — Трябва да се изправиш. Хайде.

Нуждаех се от всичката си сила, за да продължа да се усмихвам. Концентрирай се върху Джун. Опитах се да се изправя — отново паднах. По дяволите. Болката беше твърде силна. Бяла светлина прониза дъната на очите ми. Дишай — казах си аз. — Не можеш да припаднеш насред главния район във Вегас.

— Какъв е проблемът, войнико?

Млад ефрейтор със светлокафяви очи застана пред нас със скръстени ръце. Виждаше се, че бърза за някъде, но очевидно не чак толкова, че да не спре да ни провери. Ефрейторът повдигна вежди към мен.

— Добре ли си? Блед си като платно, хлапе.

Бягай. — усетих необходимост да изкрещя към Джун. Изчезвай оттук — все още има време. Но тя ме спаси, отговаряйки вместо мен.

— Съжалявам, сър — извини се тя. — Никога не съм виждала клиент на „Беладжио“ да изпие толкова много при едно посещение. — Тя поклати състрадателно глава и му махна с ръка да отстъпи назад. — По-добре се отдръпнете — продължи Джун. — Мисля, че ще повърне.

За пореден път останах изумен колко лесно можеше да се превъплъти в друга личност. По същия начин, по който бе успяла да заблуди и мен из улиците на Езерния сектор.

Ефрейторът я погледна смръщено, изпълнен със съмнение, преди отново да се обърне към мен. Очите му се фокусираха върху контузения ми крак. Макар и да бе скрит под дебел пласт панталони, той го огледа.

— Не съм убеден, че придружителката ти знае какво говори. Струва ми се, че трябва да отидеш на лекар. — Той вдигна ръка, за да махне към един преминаващ медицински камион.

Поклатих глава.

— Не, благодаря ви, сър — успях да промълвя с тих смях. — Тази хубавица ми разказва твърде много шеги. Имам нужда само да си поема малко въздух… и после да отида да се наспя. Ние сме…

Но той не обърна внимание на това, което му казах. Тихо изругах. Ако отидехме в болницата, щяха да ни вземат отпечатъци от пръстите и да разберат кои точно сме — двамата най-търсени бегълци в републиката. Не смеех да погледна към Джун, но знаех, че тя също се опитваше да намери изход от ситуацията.

Тогава някакъв човек подаде главата си иззад ефрейтора. Момиче, което и двамата с Джун разпознахме веднага, макар никога преди да не я бях виждал облечена в току-що излъскана републиканска униформа. Чифт пилотски защитни очила висяха около врата й. Тя заобиколи ефрейтора и застана пред мен със състрадателна усмивка.

— Хей! — възкликна тя. — Помислих си, че това си ти… видях те как залиташ като луд!

Ефрейторът ни наблюдаваше, докато тя ме изправи на крака и ме тупна по рамото. Потреперих, но й се ухилих така, сякаш я познавах цял живот.

— Липсваше ми — реших да кажа аз.

Ефрейторът нетърпеливо направи знак към появилото се момиче.

— Познаваш ли го?

Момичето отметна назад черната си, подстригана на черта коса и му хвърли най-кокетната усмивка, която някога бях виждал през живота си.

— Дали го познавам, сър? Ние бяхме в една ескадрила през първата ни година. — Тя ми намигна. — Изглежда, че пак е правил пакости по клубовете.

Ефрейторът изсумтя с безразличие и извъртя очи.

— Хлапетата от въздушните сили, а? Е, вземи мерки той да не прави повече сцени по улиците. Почти бях готов да се обадя на командира ви. — След което сякаш си спомни накъде се беше запътил и бързо си тръгна.

Въздъхнах. Дали бе възможно да се измъкнем на по-малко от косъм разстояние от тази ситуация?

След като ефрейторът си тръгна, момичето ми се усмихна обаятелно. Успях да установя, че едната й ръка, макар и покрита от ръкава, бе в гипс.

— Казармата ми е наблизо — подхвърли тя. В гласа й имаше острота, която ми подсказваше, че не се радва да ни види. — Какво ще кажеш да си починеш малко там? Можеш дори да вземеш със себе си и новата си играчка. — Изричайки го, момичето кимна към Джун.

Киеде. Тя въобще не се бе променила от онзи следобед, в който я бях срещнал, и когато я бях помислил за барманка с татуировка от пълзящи цветя. Преди да узная, че е патриот.

— Води ни — отвърнах аз.

Киеде помогна на Джун да ме поведе надолу през още една пресечка. Тя ни накара да спрем пред сложно гравираните входни врати на „Венеция“, многоетажна казармена постройка, съпроводи ни покрай един отегчен пазач, който стоеше на входа, а после и през главната зала на сградата. Таванът бе толкова висок, че ме накара да се почувствам замаян, но успях да зърна бегло републикански флагове и портретите на Електора, които бяха окачени между всяка от каменните колони и опасваха стените. Пазачи вече се бяха втурнали да заменят старите портрети с новите картини. Киеде ни водеше и не спираше да дрънка по съвсем произволни и незначителни теми. Черната й коса беше станала дори по-къса — подстригана на черта, която се равняваше с брадичката й, а гладките й клепачи бяха гримирани с тъмни, морскосини сенки. Не бях обърнал внимание, че двамата сме почти еднакви на ръст. Войници кръжаха напред-назад, а аз постоянно очаквах някой да ме разпознае от съобщенията за издирването ми и да вдигне тревога. Щяха да забележат Джун изпод дегизировката й. Или пък да осъзнаят, че Киеде не е истински войник. Тогава щяха да ни се нахвърлят и нямаше да имаме никакъв шанс.

Но никой не се усъмни в нас, а куцукането ми всъщност спомогна да се слеем с обстановката — видях още няколко войника с гипсирани крака и ръце. Киеде ни отведе до асансьорите… въобще не се бях качвал на подобно нещо, защото никога не се бях озовавал в сграда с пълно електрическо захранване. Слязохме на осмия етаж. Тук имаше по-малко войници. Всъщност минахме покрай съвсем пуста част от коридора.

Киеде най-сетне изостави закачливите си преструвки.

— Вие двамата изглеждате толкова добре, колкото канални плъхове — измърмори тя, докато почука леко по една от вратите. — Тоя крак още те тормози, а? Доста сте упорити, щом сте дошли чак дотук, за да ни откриете. — Тя се усмихна подигравателно на Джун. — От тези проклети, отвратителни светлинки, закачени на роклята ти, почти ослепях.

Джун размени поглед с мен. Знаех какво си мислеше. Как, за бога, бе възможно престъпна група да живее в една от най-големите казарми във Вегас?

Нещо зад вратата изцъка. Киеде я отвори, след което влезе с протегнати напред ръце.

— Добре дошли в нашия скромен дом — заяви с грандиозен замах. — Поне за следващите няколко дни. Не е много занемарено, нали?

Не знаех какво очаквах да видя. Може би група тийнейджъри или някоя тайна нискобюджетна операция.

Вместо това влязохме в стая, в която само още двама души ни очакваха. Огледах се изненадано. Никога преди не бях влизал в републиканска казарма, но тази сигурно бе отредена за офицерите — не бе възможно да я използват за настаняване на обикновени войници. Първо, това не беше някоя от онези дълги стаи, с редици от легла едно под друго. Това можеше да бъде луксозен апартамент за едно или две длъжностни лица. От тавана и лампите струеше електрическа светлина. Мраморни плочки в сребристо и кремаво покриваха пода, стените бяха боядисани в различни нюанси на светлосиво и виненочервено, а под диваните и масите имаше дебели червени килимчета, които служеха като подложки за краката на мебелите. Малък монитор бе окачен на една от стените и излъчваше безмълвно същите новини, които показваха и по джъмботроните отвън.

Подсвирнах с уста.

— Никак не е занемарено даже. — Усмихнах се, но веселата ми физиономия изчезна, когато хвърлих поглед към Джун.

Лицето й изглеждаше напрегнато под татуировката с феникса. Макар очите й да оставаха безизразни, тя очевидно бе недоволна и не бе впечатлена като мен. А и защо да бъде? Предположих, че нейният собствен апартамент бе не по-малко хубав от този. Очите й огледаха стаята с едно премерено движение и забелязаха неща, които аз вероятно никога нямаше да видя. Бързо и ловко като всеки добър войник на републиката. Едната й ръка се спря близо до кръста, където държеше чифт ножове.

Миг по-късно вниманието ми се насочи към момичето, което седеше зад средния диван. Тя срещна очите ми и премигна, сякаш за да се увери дали наистина ме вижда. Устата й се отвори от изненада — малки розови устни, които приеха формата на буквата О. Сега косата й бе твърде къса, за да я носи на плитка — спускаше се до средата на врата й в рошава фльонга. Чакай малко. Сърцето ми прескочи. Не я бях разпознал заради косата й.

Тес.

— Ти си тук! — извика тя. Преди да успея да отговоря, Тес се втурна към мен и обви ръце около врата ми. Отстъпих назад, накуцвайки, като се борех да запазя равновесие. — Наистина си ти… не мога да повярвам, ти си тук! Ти си жив!

Не можех да разсъждавам трезво. За секунда дори не усещах болката в крака си. Всичко, което успях да направя, бе да обгърна с ръце кръста на Тес, да притисна глава към рамото й и да затворя очи. Тежките мисли в съзнанието ми изчезнаха и ме оставиха отмалял от облекчение. Поех си дълбоко въздух и потърсих утеха в топлото, сладко ухание на косата й. Бях свикнал да виждам Тес всеки божи ден, откакто бях на дванадесет, но само след няколко седмици раздяла внезапно осъзнах, че тя не бе онова десетгодишно хлапе, което бях срещнал в някаква задна уличка. Изглеждаше различно. По-зряла. Усетих как нещо шава в гърдите ми.

— Радвам се да те видя, братовчедке — прошепнах аз. — Изглеждаш добре.

Тес просто ме притисна още по-силно. Осъзнах, че тя не си поемаше въздух — опитваше се да не заплаче.

Киеде бе тази, която прекъсна този миг.

— Достатъчно — изрече тя. — Това да не би е някоя проклета сапунена опера.

Разделихме се и неловко се засмяхме един на друг, а Тес избърса очи с опакото на ръката си. Тя размени стеснителни усмивки с Джун. Накрая се обърна и бързо се върна при другия човек — някакъв мъж.

Киеде отвори уста, за да каже още нещо, но мъжът я спря, вдигайки ръката си в ръкавица. Това ме изненада. Съдейки по нафуканото й поведение, бих предположил, че Киеде е лидерът на групата. Не можех да си представя да получава заповеди. Но сега тя просто сви устни и се тръшна върху дивана, докато мъжът се изправи, за да се обърне към нас. Той бе висок, вероятно към четиридесетгодишен, с яки, набити плещи. Кожата му беше светлокафява, а къдравата му коса бе прибрана в къса, вълнообразна опашка. Чифт очила с тънки, черни рамки стояха на носа му.

— И така значи: ти трябва да си онзи, за когото сме чували толкова много — каза той. — Приятно ми е да се запознаем, Дей.

Щеше ми се да не стоях прегърбен от болка.

— И на мен. Подобно. Благодаря, че се срещна с нас.

— Моля да ни простите, че не ви придружихме лично до Вегас — извинително обясни той и понамести очилата си. — Може да ви се струва безчувствено, но не обичам да рискувам ненужно бунтовниците си. — Очите му се завъртяха към Джун. — А предполагам, че ти си феноменът на републиката.

Джун наклони глава в поза, от която лъхаше висока класа.

— Костюмът ти на компаньонка обаче е толкова убедителен. Нека просто да проведем един бърз тест, за да проверим самоличността ти. Моля, затвори очи.

Джун се поколеба за секунда, но после стори това, за което я помолиха.

Мъжът махна с ръка към предната част на стаята.

— Сега уцели мишената на стената с един от ножовете си.

Примигнах, след което огледах стените. Мишена? Дори не бях забелязал, че има дартс мишена, състояща се от три кръга, окачена близо до вратата, през която влязохме. Но Джун не се поколеба дори и за секунда. Тя бързо извади един нож от колана си, обърна се и го хвърли право към мишената за дартс, без да отвори очи.

Острието се заби в целта само на няколко сантиметра встрани от идеалния център.

Мъжът изръкопляска. Дори Киеде изсумтя одобрително, след което извъртя очи.

— О, за бога — чух я да промърморва.

Джун се обърна към нас и зачака отговора на мъжа. Аз мълчах слисано. Никога през живота си не бях виждал някой да борави така с острие. И макар че бях свидетел на доста изумителни неща от Джун, това бе първият път, когато я виждах да използва оръжие. Гледката ме накара едновременно да се развълнувам и настръхна, и събуди спомени, които бях изтикал в една ниша на съзнанието си, мисли, които трябваше да заровя някъде, ако исках да остана концентриран, да продължа напред.

— Радвам се да се запознаем, госпожице Ипарис — отвърна мъжът и скръсти ръце зад гърба си. — Сега ми кажете, какво ви води тук?

Джун ми кимна да отговоря вместо нея.

— Нуждаем се от помощта ви. Моля ви. Дойдох заради Тес, но също така се опитвам да открия брат си Идън. Не зная за какво го използва републиката или къде го държи. Решихме, че вие сте единствените, които не са от армията и биха могли да се доберат до тази информация. И последно, изглежда, се нуждая от операция на крака. — Поех си въздух, защото още един мъчителен спазъм обгори крайника ми. Мъжът погледна към крака — веждите му се смръщиха от безпокойство.

— Това е доста дълъг списък — изрече той. — Трябва да седнеш. Изглеждаш нестабилен, изправен на крака. — Мъжът изчака търпеливо да се преместя, но когато не помръднах, прочисти гърло. — Е, вие ми се представихте… би било честно и аз да сторя същото. Името ми е Рейзър и към този момент съм начело на патриотите. Ръководя тази организация от доста години, по-дълго, отколкото ти създаваш проблеми по улиците на Езерния сектор. Искаш помощта ни, Дей, но аз си спомням, че отклоняваше поканите да се присъединиш към нас. На няколко пъти.

Той се обърна към прозорците с оцветени стъкла, гледащи към пирамидалните въздушни докове, които очертаваха района. Картината, която се откриваше оттук, беше удивителна. Въздушни кораби се движеха напред-назад из нощното небе целите в светлинки, а няколко от тях кръжаха точно над върховете на пирамидите като парчета от пъзел. Тук-там виждахме формация от изтребители, подредени като ято черни орли, които излитаха и се приземяваха върху палубите на въздушните дирижабли. Това беше един безкраен поток от движение. Очите ми се стрелкаха от сграда на сграда — пирамидалните въздушни докове щяха да бъдат най-лесни за изкатерване, с техните прорези от всяка страна и стъпаловидните възвишения, които очертаваха ръбовете им.

Осъзнах, че Рейзър очакваше да кажа нещо.

— Не се чувствах комфортно заради броя на жертвите, които организацията ви оставя след себе си — отговорих аз.

— Но сега очевидно нямаш проблем с това — обобщи Рейзър. Думите му прозвучаха като смъмряне, но тонът му бе съчувствен. След което той опря дланите си една до друга и притисна върховете на пръстите си до устните. — Защото се нуждаеш от нас. Прав ли съм?

Е, не можех да отрека очевидното.

— Съжалявам — заявих аз. — Вариантите ни са попривършили. Но повярвай ми, ще те разбера, ако ни откажеш. Само те моля да не ни предаваш на републиката.

Насилих се да се усмихна.

Той се засмя на сарказма ми. Концентрирах се върху грозната подутина на носа му и се запитах дали го бе чупил и преди.

— Първоначално бях изкушен да оставя и двама ви да се скитате из Вегас, докато не ви заловят — продължи той. Гласът му звучеше гладко като на някой образован и обаятелен аристократ. — Ще бъда директен с теб. Уменията ти вече не са толкова ценни за мен, колкото бяха някога, Дей. През годините ние вербувахме други паркури… и сега, с цялото ми уважение, да добавим още един към екипа ни не е приоритет. Твоята приятелка вече знае — той направи пауза, за да кимне към Джун, — че патриотите не са благотворително дружество. Ти ни молиш за доста сериозна помощ. Какво ще ни предложиш в замяна? Едва ли разполагате с много пари.

Джун ми хвърли остър поглед. Тя може и да ме бе предупредила за това по време на пътуването ни, но сега вече не можех да се предам. Ако патриотите ни откажеха, ние наистина щяхме да разчитаме само на себе си.

— Нямаме много пари — признах. — Няма да говоря от името на Джун, но ако има нещо, което мога да разменя за вашата помощ, просто ми кажи.

Рейзър скръсти ръце, след което отиде до бара в апартамента — сложно изработен гранитен тезгях, вграден в стената, на който бяха наредени дузина стъклени шишета във всякаква форма и размер. Той си сипа питие, без да бърза, докато ние стояхме в очакване. Когато най-сетне приключи с приготвянето на напитката, Рейзър взе чашата с едната си ръка и се върна при нас.

— Има нещо, което можете да ми предложите — започна той. — За ваш късмет пристигате в една много интересна вечер. — Рейзър отпи от питието си и седна на дивана. — Както вероятно сте научили, докато бяхте на улицата днес, бившият Електор Примо умря — нещо, което много хора от елитните кръгове на републиката бяха предвидили. Това ще рече, че неговият син Андън сега е новият Електор на републиката. На практика той е едно момче и е ужасно недолюбван от сенаторите на баща си. — Рейзър се наведе напред, като произнасяше всяка дума внимателно и с необходимата тежест. — Рядко се е случвало републиката да е толкова уязвима, колкото сега. Едва ли би могло да има по-добра възможност да запалим искрата на революцията. Физическите ти умения може и да са ни излишни, но има две неща, които можеш да ни дадеш и които нашите паркури не притежават. Първо — славата ти и статута ти на народен герой. И второ — той посочи с питието си към Джун — прекрасната ти приятелка.

Замръзнах при тези думи, но очите на Рейзър бяха топли като слънце и аз осъзнах, че очаквах да чуя останалата част от предложението му.

— С удоволствие ще ви приема и ще се погрижа добре и за двама ви. Дей, ще ти намерим отличен лекар, ще платим за операцията и кракът ти ще стане като нов. Не зная местонахождението на брат ти, но можем да ви помогнем да го откриете и евентуално да избягате в колониите, ако това е желанието ви. В замяна искаме помощта ви за нашия нов проект. Без да задавате въпроси. Но и двамата ще трябва да се вречете във вярност на патриотите, преди да ви разкрия каквито и да е подробности за това, което ще вършите. Това са условията ми. Какво ще кажете?

Джун погледна към мен, а после към Рейзър, след което повдигна още по-високо брадичката си.

— Съгласна съм. Ще се врека във вярност на патриотите.

В думите й имаше известна доза колебание, сякаш съзнаваше, че изцяло е предала републиката. Преглътнах тежко. Не очаквах тя да се съгласи толкова бързо — смятах, че ще трябва да я убеждавам, преди да се обвърже с група, която толкова очевидно ненавиждаше само преди няколко седмици, фактът, че каза „да“, накара сърцето ми да се свие от болка. Ако Джун бе готова да се съюзи с патриотите, то тогава бе осъзнала, че нямахме по-добра възможност. И го правеше заради мен. На свой ред се обадих:

— Аз също.

Рейзър се усмихна, стана от дивана и вдигна чаша, сякаш за да ни каже наздраве. След което я остави върху масичката за кафе и дойде да стисне здраво ръцете и на двама ни.

— Значи вече е официално. Ще ни помогнете да извършим атентат срещу Електор Примо.

Джун

Нямах доверие на Рейзър.

Не му вярвах, защото не разбирах как можеше да си позволи да се крие в такава уютна квартира. Офицерско жилище във Вегас от всички възможни места. Всяко от тези килимчета струваше поне 29 000 банкноти и беше направено от някакъв вид скъпа, синтетична кожа. Десет електрически крушки в една стая — всичките включени. Униформата му беше безупречно чиста и нова. Той дори носеше изработен по поръчка пистолет, закачен на колана му от неръждаема стомана, най-вероятно олекотен и ръчно гравиран. Брат ми имаше подобни пистолети. По осемнадесет хиляди банкноти единият. Освен това пистолетите на Рейзър трябваше да са хакнати. Нямаше начин републиката да ги проследи за отпечатъците или местонахождението им. Откъде патриотите разполагаха с парите и уменията да хакнат такава модерна екипировка?

Всичко това ме наведе на две теории:

Първата — Рейзър сигурно бе някакъв командир в републиката, офицер, играещ двойна игра. Как иначе бе възможно да е отседнал в апартамент в тази казарма, без да бъде забелязан?

Втората — патриотите бяха финансирани от някой с дълбоки джобове. Колониите? Напълно възможно.

Въпреки подозренията и догадките ми предложението на Рейзър все пак бе най-доброто, което можехме да получим. Нямахме пари, за да си купим помощ от черния пазар, а без помощ нямахме шанс да открием Идън или да стигнем до колониите. Освен това дори не бях сигурна, че можехме да откажем предложението на Рейзър. Той със сигурност не ни беше заплашил по какъвто и да е начин, но се съмнявах и че просто ще ни пусне да се върнем на улицата.

С периферното си зрение видях, че Дей очаква моята реакция на съобщеното от Рейзър. Беше ми необходимо единствено да видя бледите му устни и болката, изписана върху лицето му — само няколко от дузината симптоми, които загатваха за чезнещата му сила. В този миг си помислих, че животът му зависи от сделката ни с Рейзър.

— Атентат над новия Електор — повторих аз. — Съгласна съм.

Думите прозвучаха чужди и далечни. За миг си спомних за срещата ми с Андън и покойния му баща по време на тържествения бал по случай залавянето на Дей. При мисълта, че ще трябва да убием Андън стомахът ми се разбунтува. Сега той е Електорът на републиката. След всичко, което се бе случило със семейството ми, трябваше да съм доволна от възможността да го убия. Но не бях и това ме объркваше.

Ако Рейзър беше забелязал колебанието ми, то той не го показа. Вместо това кимна одобрително.

— Ще се обадя незабавно, за да извикам медици. Те вероятно няма да успеят да дойдат преди полунощ — тогава застъпва новата смяна. Действаме възможно най-бързо при такъв претрупан график. Междувременно хайде да разкараме дегизировките и на двамата и да ви намерим някакви по-прилични дрехи.

Той хвърли поглед към Киеде. Тя се бе облегнала на дивана, прегърбила рамене, с начумерен поглед и дъвчеше разсеяно кичур от косата си.

— Покажи им банята и им дай чифт нови униформи. След това ще си направим късна вечеря и ще говорим повече за плана ни. — Рейзър разпери широко ръце. — Добре дошли при патриотите, млади приятели. Радваме се, че сте при нас.

И просто ей така, ние официално се бяхме обвързали с тях. Може би не беше и чак толкова лошо, може би въобще не трябваше да споря по-рано с Дей по въпроса. Киеде ни даде знак да я последваме в прилежащия коридор на апартамента и ни заведе до просторна баня, обзаведена с мраморни плочки и порцеланови мивки, огледало, тоалетна, вана и душ-кабина със стени от декоративно стъкло. Нямаше как да не се насладя на всичко това. Благата бяха дори повече от онези, с които разполагах в апартамента си в Рубинения сектор.

— Не се разтакавайте цяла нощ — рече Киеде. — Къпете се един след друг… или пък си вземете душ заедно, ако така ще стане по-бързо. Само се върнете обратно при нас след половин час.

Киеде ми се ухили (макар че усмивката не достигаше очите й), след което вдигна одобрително палец нагоре към Дей, който беше увиснал здраво върху рамото ми. Тя се обърна и изчезна в коридора, преди да успея да й отвърна. Не мисля, че ми беше простила напълно за това, че бях счупила ръката й.

Дей се отпусна в мига, в който Киеде си отиде.

— Ще ми помогнеш ли да седна? — прошепна той.

Свалих капака на тоалетната чиния и внимателно го настаних да седне отгоре. Той разтегна здравия си крак, след което стисна зъби, докато се опитваше да направи същото и с ранения. От устата му излезе стон.

— Трябва да призная — измърмори той, — че съм имал и по-добри дни.

— Поне Тес е невредима — отвърнах аз.

Това смекчи болката, изписана в очите му.

— Да — повтори той и въздъхна дълбоко. — Поне Тес е невредима.

Неочаквано почувствах известна доза вина. Лицето на Тес изглеждаше толкова мило, толкова изпълнено с доброта. А аз бях причината да се разделят.

Дали бях добра? Наистина не знаех.

Помогнах на Дей да си свали куртката и кепето. Дългата му коса се свлече на кичури по ръцете ми.

— Дай да ти погледна крака. — Коленичих, след което извадих нож от колана си. Разрязах плата на панталона, в който бе обут кракът му, до средата на бедрото. Мускулите на крайника му бяха отслабнали и изпънати, а ръцете ми потрепериха, когато ги прокарах по кожата му. Трескаво разкъсах плата, за да оголя превързаната рана. И двамата си поехме въздух. Върху марлята имаше огромен черен кръг от мокра кръв, а под нея раната сълзеше и бе подута. — Дано лекарите да пристигнат скоро — рекох аз. — Сигурен ли си, че ще можеш да се изкъпеш самичък?

Дей извъртя очи настрана, а бузите му се зачервиха.

— Естествено, че ще мога.

Повдигнах вежди.

— Ти дори не можеш да се изправиш.

— Добре — разколеба се той, след което се изчерви. — Предполагам, че ще имам нужда от малко помощ.

Преглътнах.

— Хубаво. Тогава нека бъде вана вместо душ. Хайде да вършим каквото имаме за вършене.

Започнах да пълня ваната с топла вода. След това взех ножа и бавно срязах напоените с кръв превръзки, увити около раната на Дей. Седяхме мълчаливо и никой от двамата не поглеждаше другия в очите. Както обикновено, раната беше в лошо състояние — безформена плът, с големината на юмрук, която Дей избягваше да поглежда.

— Не е нужно да го правиш — измрънка той, като повдигна и отпусна рамене, в опит да свали напрежението.

— Добре — хвърлих му кисела усмивка аз. — Просто ще почакам отвън пред вратата на банята и ще дойда да ти помогна, след като се подхлъзнеш и припаднеш.

— Не — отговори Дей. — Имах предвид, че не е нужно да се присъединяваш към патриотите.

Усмивката ми се изпари.

— Ами нямаме кой знае какъв избор, нали? Рейзър иска и двама ни на борда, иначе въобще няма да ни помогне.

Ръката на Дей докосна моята за секунда, за да ме спре да развързвам обувките му.

— Какво мислиш за плана им?

— За атентата над новия Електор ли? — извърнах се и се концентрирах върху развързването на обувките му, колкото мога по-внимателно. Това бе въпрос, който все още не бях обмисляла, затова го отклоних. — А ти какво мислиш? Имам предвид, че ще ти се наложи да се откажеш от принципа си да избягваш да нараняваш хора. Това сигурно ти е подействало шокиращо.

Изненадах се, когато Дей просто сви рамене.

— Има време и място за всичко. — Гласът му беше студен и по-груб от обикновено. — Никога не съм виждал смисъл да убивам войници на републиката. Тоест мразя ги, но не те са източникът. Те просто се подчиняват на началниците си. Електорът обаче? Не знам. Да се отървем от човека, който ръководи цялата тази проклета система, ми се струва незначителна цена, която да заплатим, за да се започне революция. Не мислиш ли?

Не можех да не почувствам известно възхищение от позицията на Дей. Това, което казваше, наистина звучеше напълно смислено. И все пак се зачудих дали щеше да каже същото преди няколко седмици, преди всичко, което се бе случило със семейството му. Не посмях да спомена за момента, когато бях представена на Андън по време на тържествения бал. По-трудно бе да се примириш да убиеш някого, когото си срещнал лично и на когото си се възхищавал.

— Е, както казах, нямаме избор.

Дей присви устни. Знаеше, че не му казвам това, което наистина си мисля.

— Сигурно ти е трудно да предадеш своя Електор — рече той. Ръцете му останаха отпуснати до тялото.

Аз останах с наведена глава и започнах да свалям обувките му.

Докато ги оставях настрана, Дей отметна куртката си и започна да разкопчава жилетката. Това ми напомни за момента, когато го срещнах за първи път по улиците на Езерния сектор. Тогава той сваляше жилетката си всяка нощ и я даваше на Тес, за да я използва като възглавница. Това бяха случаите, когато бях виждала Дей разсъблечен. Сега той разкопча ризата си и откри останалата част от шията си заедно с част от гърдите. Видях медальона, закачен на врата му — двадесет и пет центовата монета от Съединените щати, която беше покрита с гладък метал от двете страни. В тихата тъмнина на автомотрисата той ми беше разказал как баща му я донесъл вкъщи от бойния фронт. Дей се спря, когато разкопча и последното копче, след което затвори очи. Видях болката, изписана по лицето му, и тази гледка ме накара да се почувствам изтерзана. Най-търсеният престъпник в републиката беше просто момче, което седеше пред мен, неочаквано уязвимо и разкрило всичките си слабости.

Изправих се и се протегнах, за да хвана ризата му. Ръцете ми докоснаха кожата по раменете му. Опитах се да дишам спокойно, а умът ми да бъде бистър и пресметлив. Но докато му помагах да съблече ризата си, а ръцете и гърдите му останаха голи, усетих как логическата ми рамка започна да се размива. Дей бе добре сложен и жилав под дрехите си, кожата му беше изненадващо гладка, като изключим някой и друг белег. Имаше четири избледнели белега по гърдите и кръста, един, който представляваше тънка диагонална линия, спускаща се от лявата ключица до десния таз, както и още една зарастваща рана на ръката. Погледът му се спря върху мен. Трудно бе да опишеш Дей на някой, който никога преди това не го бе виждал — екзотичен, уникален, поразителен. Сега той вече беше много близо, толкова близо, че можех да видя малкия дефект в лявото му око. Диханието му бе топло и учестено. Горещина жегна бузите ми, но аз не се извърнах.

— Заедно сме в това, нали? — прошепна той. — Ти и аз? Ти искаш да си тук, нали?

Във въпросите му се четеше вина.

— Да — отговорих аз. — Аз избрах това.

Дей ме придърпа толкова близо, че носовете ни можеха да се докоснат.

— Обичам те.

Сърцето ми трепна развълнувано от страстта в гласа му, но в същото време пресметливата част от мозъка ми мигновено избухна. Крайно невероятно — подигра се тя. — Само преди месец той дори не знаеше, че съществуваш. Затова изтърсих:

— Не, не е така. Все още не.

Дей смръщи вежди, сякаш го бях наранила.

— Говоря сериозно — рече той, близо до устните ми.

Бях безпомощна срещу копнежа в гласа му. И все пак. Това са просто думи на едно превъзбудено момче. Опитах се да се насиля да изрека мислите, които минаваха през ума ми, но те замръзнаха на върха на езика ми. Как бе възможно да е толкова убеден в това? Аз със сигурност не разбирах всичките тези странни чувства вътре в мен — дали бях тук, защото го обичах, или защото му бях задължена?

Дей не изчака отговора ми. Една от ръцете му се плъзна около кръста ми, опря се в гърба ми и ме придърпа по-близо, за да седна върху здравия му крак. Изпъшках. Тогава той опря устните си до моите и устата ми се разтвори. Другата му ръка се пресегна, за да докосне лицето и врата ми — моментално усетих грубите му и същевременно изящни пръсти. Дей бавно отмести устни, за да целуне крайчеца на устата ми, после бузата и накрая брадичката. Гърдите ми вече бяха плътно притиснати до неговите, а бедрото ми се докосваше до меката издатина на таза му. Затворих очи.

Усещах мислите си неясни и отдалечени, скрити зад трептяща мъгла от топлина. Потиснатите практични детайли в ума ми се бореха да излязат на повърхността.

— Киеде си тръгна преди осем минути — успях да си поема въздух и да промълвя през целувките на Дей. — Ще ни очакват да се появим след двадесет и две.

Дей прокара ръка през косата ми и нежно отдръпна назад главата ми, за да открие врата.

— Нека почакат — промълви той.

Усетих как устните му се движеха по кожата на гърлото ми, всяка целувка ставаше по-разпалена от предишната, по-припряна, по-настоятелна, изпълнена с повече копнеж. Устните му се върнаха на моите и усетих как последните остатъци от самоконтрол му се изплъзваха, заменени от нещо инстинктивно и дивашко. Обичам те — опитваха се да ме убедят устните му. Те ме караха да се чувствам толкова слаба, че бях на границата да се сгромолясам на пода. В миналото бях целувала няколко момчета… но Дей ме караше да се чувствам така, сякаш не бях целувана никога преди. Сякаш светът се беше превърнал в нещо маловажно.

Внезапно той се отдръпна и тихо изпъшка от болка. Видях как затвори и стисна здраво очи, след което си пое дълбоко въз дух, треперейки. Сърцето ми блъскаше яростно в гърдите. Жарта между нас изчезна и мислите ми се върнаха обратно на мястото си, като си спомних с бавно, потъващо усещане къде се намирахме и какво имахме все още да свършим. Бях забравила, че водата продължаваше да тече — ваната беше почти пълна. Протегнах се и затворих крана. Усетих хлад по краката си, когато докоснах плочките на пода. Цялата пламтях.

— Готов ли си? — попитах аз и се опитах да се успокоя.

Дей кимна безмълвно. Мигът си беше отишъл — блясъкът в очите му беше избледнял.

Сипах малко течен сапун във ваната и разплисках водата около него, докато не се разпени. След това взех една от кърпите, окачени в банята, и я увих около кръста на Дей. Сега оставаше неловката част. Той успя да бръкне под кърпата и да разхлаби панталоните си, а аз му помогнах да ги свали. Кърпата покриваше всичко, което трябваше да скрие, но аз все пак извърнах очи.

Помогнах на Дей, който сега не носеше нищо друго, освен кърпата и медальона си, да се изправи и след известно усилие успяхме да вкараме здравия му крак във ваната, така че аз да мога внимателно да го спусна във водата. Бях се съсредоточила да държа контузения му крак нависоко, за да остане сух. Дей стискаше зъби, за да не изкрещи от болка. Когато успя да се настани във ваната, бузите му бяха подгизнали от сълзи.

Трябваха ми петнадесет минути да го изтъркам и измия косата му. Когато приключихме, му помогнах да се изправи и затворих очи, докато той взе една суха кърпа и я уви около кръста си. Идеята да си отворя очите в този миг и да го видя гол караше кръвта да се движи буйно във вените ми. Как ли изглежда едно голо момче? Чувствах се ядосана от това, че не можех да скрия руменината си. Тогава мигът свърши — измъкването му от ваната ни отне още няколко минути. Когато най-накрая беше готов и седнал на капака на тоалетната, аз отидох до вратата на банята. Не бях забелязала, че по-рано някой бе открехнал вратата и бе мушнал чифт нови войнишки униформи, отредени за нас. Армейско облекло на пехотна дружина с копчета от Невада. Щях да се чувствам странно отново да бъда войник на републиката. Все пак ги взех.

Дей леко ми се усмихна.

— Благодаря. Хубаво е да се почувстваш чист.

Болката, изглежда, го беше върнала към най-лошите му спомени от последните няколко седмици и сега емоциите бяха недвусмислено изписани на лицето му. Усмивките му бяха половинчати. Сякаш голяма доза от щастието му беше престанала да съществува в нощта, когато бе изгубил Джон, и беше успял да съхрани само една мъничка частица, която бе запазена най-вече за Идън и Тес. Тайно се надявах, че беше запазил част от щастието си и за мен.

— Обърни се и си сложи дрехите — наредих аз. — И ме изчакай пред банята. Ще бъда бърза.

Върнахме се във всекидневната със седемминутно закъснение. Рейзър и Киеде ни очакваха. Тес седеше сама в ъгъла на дивана със сгънати до брадичката колена и ни наблюдаваше предпазливо. Миг по-късно усетих аромата на печено пиле и картофи. Очите ми се стрелнаха към масата в трапезарията, където изискано бяха наредени четири пълни с храна чинии, които ни подканяха. Опитах се да не реагирам на миризмата, но стомахът ми изкъркори.

— Отлично — рече Рейзър и ни се усмихна. Погледът му се спря върху мен. — Хубаво сте се измили и двамата. — След което се обърна към Дей и поклати глава. — Уредихме да донесат вкусна храна, но тъй като ти предстои операция през следващите няколко часа, ще ти се наложи да държиш стомаха си празен. Съжалявам… зная, че сигурно си гладен. Джун, моля, заповядай.

Очите на Дей също бяха насочени към храната.

— Просто чудесно — измрънка той.

Присъединих се към другите на масата, докато Дей се опъна на дивана, като се опита да се настани колкото може по-удобно. Възнамерявах да взема чинията си и да отида да седна до него, но Тес ме изпревари и се настани на ръба на канапето, така че гърбът й докосваше Дей. От време на време, докато Рейзър, Киеде и аз се хранехме мълчаливо на масата, скришом хвърлях погледи към дивана. Дей и Тес си говореха и се смееха свободно като двама души, които се познават от години. Концентрирах се върху храната — жарта от нашата любовна среща в банята все още гореше по устните ми.

Отброих пет минути наум, когато Рейзър най-сетне отпи от питието си и се облегна назад. Наблюдавах го внимателно и все още се чудех защо един от водачите на патриотите — лидерът на група, която винаги бях асоциирала със свирепост, — беше толкова учтив.

— Госпожице Ипарис — обърна се към мен. — Какво знаете за нашия нов Електор?

Поклатих глава.

— Опасявам се, че не много.

До мен Киеде изсумтя и продължи енергично да яде вечерята си.

— Срещала сте го преди това обаче — каза Рейзър и разкри това, което се надявах да запазя в тайна от Дей. — В нощта на бала, който беше организиран, за да се отпразнува залавянето на Дей? Той ви целуна ръка, нали така?

Дей прекъсна разговора си с Тес. Сърцето ми се сви.

Рейзър не изглеждаше да е забелязал смущението ми.

— Андън Ставрополос е интересен млад мъж — заяви той. — Покойният Електор много го обичаше. Сега, когато Андън е Електор, сенаторите са разтревожени. Хората са недоволни и въобще не им пука дали той е различен от предишния Електор. Без значение какви речи държи Андън, за да им угоди, всичко, което те виждат в него, е един богаташ, който не знае как да облекчи страданията им. Разгневени са на Андън, защото позволи екзекуцията на Дей да бъде изпълнена, затова че го издирва, затова че не казва нито дума против политиките на баща си, затова че обяви награда за намирането ти… списъкът е дълъг. Покойният Електор управляваше армията с желязна хватка. Сега хората виждат просто едно момче крал, което има възможност да се издигне и да стане друга версия на баща си. Това са слабостите, които искаме да използваме, и това ни води до плана, който към настоящия момент имаме наум.

— Изглежда, че знаеш доста неща за младия Електор. Освен това изглежда, че знаеш доста неща и за това какво се е случило на тържествения бал — отвърнах аз. Повече не можех да сдържам подозренията си. — Предполагам, че това е така, защото ти също си бил сред гостите в онази нощ. Ти трябва да си офицер от републиката… но не с достатъчно висок чин, за да се срещнеш с Електора. — Внимателно огледах пищните кадифени килими и гранитни плотове в стаята. — Това е твоята реална офицерска квартира, нали?

Рейзър изглеждаше разочарован от критиката ми към чина му, което, както обикновено, беше факт, който не исках да прозвучи като обида, но се отърси бързо и се засмя.

— Виждам, че от теб не може да се пазят тайни. Специално момиче. Е, официалното ми звание е командир Андрю Десото и ръководя три от градските патрули в столицата. Патриотите ми дадоха уличното ми име. Аз организирам мисиите им вече малко повече от десетилетие.

Дей и Тес вече слушаха внимателно.

— Ти си републикански офицер? — прокънтя неуверено гласът на Дей, а очите му не се отделяха от Рейзър. — Командир от столицата. Хм. Защо помагаш на патриотите?

Рейзър кимна, отпусна двата си лакътя върху масата за хранене и притисна ръце една в друга.

— Предполагам, че трябва да започна, като разкрия детайли и на двама ви за начина, по който работим. Патриотите са тук от около тридесет години… започнали са като свободно общество от бунтовници. През последните петнадесет години те се обединиха, в опит да се организират и да имат ясна кауза.

— Чувала съм, че идването на Рейзър е променило всичко — обади се Киеде. — Лидерите са се сменяли постоянно и финансирането винаги е било проблемно. Връзките на Рейзър с колониите осигуриха повече пари за мисиите, откогато и да е било преди това.

Метиъс беше по-ангажиран през последните няколко години с това да се справя с атаките на патриотите в Лос Анджелис, спомних си аз.

Рейзър кимна в съгласие с думите на Киеде.

— Борим се да обединим отново колониите и републиката, да възстановим някогашната слава на Съединените щати. — Погледът му заблестя решително. — И сме готови да направим каквото е необходимо, за да постигнем целта си.

Старите Съединени щати — помислих си аз, докато Рейзър продължаваше. Дей ми ги беше споменал по време на бягството ни от Лос Анджелис, макар че аз все още бях скептична.

— Как действа организацията? — попитах аз.

— Търсим хора, които имат талант или умения, от които се нуждаем, след което се опитваме да ги вербуваме — обясни Рейзър. — Обикновено доста ни бива в приобщаването на нови хора, макар че с определени личности е по-трудно, отколкото с други. — Той направи пауза, за да посочи с чашата си към Дей. — Мен ме считат за лидер сред патриотите — ние сме малцина, работим под прикритие, и организираме бунтовническите мисии. Киеде е пилот. — Киеде махна с ръка, докато продължаваше да поглъща храна. — Тя се присъедини към нас, след като беше отстранена от една военновъздушна академия в колониите. Хирургът на Дей е медик, а малката Тес е обучаващ се медик. Имаме също така бойци, паркури, разузнавачи, хакери, охранители и така нататък. Аз бих те посочил като боец, Джун, макар че способностите ти като че ли се преплитат в няколко категории. А Дей, разбира се, е най-добрият паркур, който някога съм виждал. — Рейзър се усмихна леко и допи питието си. — Технически вие двамата би трябвало да сте напълно нова категория. Известни личности. Именно с това ще ни бъдете най-полезни и затова не изхвърлих и двама ви обратно на улицата.

— Толкова мило от твоя страна — обади се Дей. — Какъв е планът?

Рейзър ме посочи.

— Преди малко те попитах какво знаеш за нашия нов Електор. Днес дочух няколко слуха. Според тях Андън е бил доста впечатлен от теб на бала. Някой го е чул да пита дали можеш да бъдеш преместена в патрул в столицата. Дори се носи слух, че искал да те избере да бъдеш обучена да станеш следващият принцепс на Сената.

— Следващият принцепс? — поклатих машинално глава, изумена от идеята. — Вероятно не е нищо повече от слух. Дори и десет години обучение няма да бъдат достатъчни, за да ме подготвят за това.

Рейзър просто се изсмя на обяснението ми.

— Какво е принцепс? — обади се Дей. Гласът му звучеше раздразнено. — Някои от нас не са запознати подробно с йерархията на републиката.

— Лидерът на Сената — отговори небрежно Рейзър, без да се обръща към него. — Сянката на Електора. Неговият или нейният партньор в управлението… а понякога дори и нещо повече. Често се случва така накрая поради изискването за едно десетилетие обучение. В крайна сметка, майката на Андън беше последният принцепс.

Инстинктивно погледнах към Дей. Челюстта му бе плътно стисната и той стоеше абсолютно неподвижно — дребни знаци, които показваха, че не желаеше да чува какво мисли Електорът за мен, или че бе възможно да ме желае като бъдещ партньор. Прочистих гърло.

— Тези слухове са преувеличени — отново настоях аз, като се чувствах в този разговор точно толкова неловко, колкото и Дей. — Дори това да беше вярно, аз ще бъда една от обучаващите се принцепси и мога да ви гарантирам, че другите избраници ще бъдат опитни сенатори. Но как възнамерявате да използвате тази информация при покушението си? Да не мислите, че аз ще…

Киеде прекъсна думите ми със силен смях.

— Изчерви се, Ипарис — рече тя. — Харесва ли ти идеята, че Андън си пада по теб?

— Не! — отвърнах твърде бързо аз. Сега вече усетих как топлината нахлу в лицето ми, макар че бях напълно сигурна, че това беше, защото Киеде ме вбеси.

— Не бъди толкова арогантна — каза тя. — Андън е красавец с голяма власт и възможности. Няма нищо лошо да се чувстваш поласкана. Сигурна съм, че Дей ще те разбере.

Рейзър ме спаси от нуждата да й отговарям, като се намръщи неодобрително.

— Киеде, моля те.

Тя му се нацупи и се върна към храната си. Погледнах към канапето. Дей се беше вторачил в тавана. След кратка пауза Рейзър продължи:

— Дори сега Андън не може да е сигурен, че ти си действала нарочно срещу републиката. Той дори може да си мисли, че си била взета като заложница, когато Дей избяга. Или си била принудена да се присъединиш към него пряко волята си. За да настоява правителството да те регистрира като изчезнала, вместо като издирван предател, това означава, че за него нещата са доста неясни. Това, което искам да кажа, е следното: Андън се интересува от теб и е възможно да се повлияе от това, което му кажеш.

— Значи искаш да се върна обратно при републиката? — попитах аз. Думите ми сякаш отекнаха. С периферното си зрение видях как Тес се попремести неловко на дивана. Устните й потрепнаха от някаква неизказана фраза.

Рейзър кимна.

— Точно така. Първоначално щях да използвам шпиони от собствените ми републикански патрули, за да мога да се добера до Андън… но сега разполагаме с по-добра алтернатива. С теб. Ти ще обясниш на Електора, че патриотите ще се опитат да го убият, но планът, за който ще му разкажеш, ще служи за примамка. Докато вниманието на всички бъде отвлечено от фалшивия план, ние ще изпълним истинския. Нашата цел не е само да убием Андън, но и да настроим страната изцяло срещу него, за да може този режим да бъде обречен, дори и ако нашият план се провали. Ето това можете да направите за нас вие, двамата. Дочухме съобщения, че новият Електор ще се отправи към бойния фронт през следващите няколко седмици, за да получи последни данни и да изслуша докладите за развитието на положението от своите полковници. Въздушният кораб РК Династия ще излети рано утре следобед и всичките ми екипи ще бъдат на него. Дей ще се присъедини към мен, Киеде и Тес на това пътуване. Ние ще организираме истинския атентат, а ти ще отведеш Андън там. — Рейзър скръсти ръце и огледа лицата ни, очаквайки реакциите.

Дей най-сетне си възвърна дар словото и го прекъсна.

— Това ще бъде изключително опасно за Джун — възпротиви се той, докато се подпираше, за да се изправи на дивана. — Как можеш да си сигурен, че тя дори ще стигне до Електора, след като военните я хванат? Откъде знаеш, че няма да започнат да я измъчват, за да изкопчат информация от нея?

— Довери ми се, зная как да избягна това — отговори Рейзър. — Нито съм забравил за брат ти, нито… Ако Джун успее да стигне достатъчно близо до Електора, дори самата тя може да разбере къде е Идън.

Очите на Дей светнаха и Тес го стисна за рамото.

— Колкото до теб, Дей, никога не съм виждал народът да застане зад някой по начина, по който застана зад теб. Знаеш ли, че да си боядисаш червена ивица в косата стана мода само за една нощ? — Рейзър се изсмя и махна с ръка към главата на Дей. — Това е власт. В този момент ти вероятно имаш влияние, колкото и Електорът. Може би дори повече. Ако открием начин да използваме славата ти, за да предизвикаме яростта на хората до момента, когато атентатът бъде осъществен, Конгресът ще е безпомощен да спре революцията.

— И какво възнамерявате да постигнете с тази революция? — попита Дей.

Рейзър се наведе напред, лицето му придоби решителен вид и дори се изпълни с надежда.

— Искаш ли да узнаеш защо се присъединих към патриотите? Поради същите причини, поради които ти работиш срещу републиката. Патриотите знаят колко си страдал — всички видяхме жертвите, които направи за семейството си, болката, която ти причини републиката. Джун — рече Рейзър и кимна към мен, — видях и твоето страдание. Цялото ти семейство бе унищожено от държавата, която ти някога обичаше. Вече не помня броя на патриотите, които са изпадали в подобно положение.

Когато Рейзър спомена семейството му, Дей отново извърна поглед към тавана. Очите му не се просълзиха, но когато Тес се протегна и сграбчи ръката му, той стисна пръсти в нейните.

— Светът извън републиката не е перфектен, но свободата и възможностите наистина съществуват там, и всичко, което трябва да сторим, е да позволим на тази светлина да грейне над самата република. Страната ни е на ръба — необходима е единствено ръка, която да я побутне. — Рейзър се надигна от стола и посочи гърдите си. — Ние можем да бъдем тази ръка. Чрез революцията републиката ще рухне и заедно с колониите ще я поведем и ще я превърнем в нещо велико. Отново ще бъдем Съединени щати. Хората ще живеят свободно. Дей, малкият ти брат ще отрасне в едно по-добро място. Затова си заслужава да рискуваме живота си. Затова си заслужава да умрем. Не е ли така?

Видях, че думите на Рейзър възбудиха нещо в Дей, успяха да запалят блясък в очите му, който ме изненада със своята яркост.

— Нещо, за което си заслужава да умреш — повтори Дей.

Аз също трябваше да се чувствам развълнувана. Но по някакъв начин, все още мисълта за рухването на републиката ме изпълваше с погнуса. Не зная дали се дължеше на промиване на мозъка — годините, през които републиканската доктрина се бе набивала в съзнанието ми. Усещането обаче остана там заедно с прилива на срам и самоомраза.

Всичко, което някога ми бе близко, беше изчезнало.

Дей

Медикът се появи някъде след полунощ, суетейки се. Тя ме подготви за операцията. Рейзър издърпа някаква маса от всекидневната в една от по-малките спални, където по ъглите бяха складирани кутии с всевъзможни припаси — храна, пирони, кламери, манерки с вода, — имаше всичко, за което можеш да се сетиш. Лекарката и Киеде разпънаха найлонов чаршаф под масата. Завързаха ме за нея с няколко колана. Внимателно приготвиха металните си инструменти. Кракът ми стоеше оголен и кървящ. Джун застана до мен, докато другите извършваха цялата тази процедура, и наблюдаваше лекарката, сякаш надзорът й щеше да гарантира, че жената няма да допусне грешка. Аз нетърпеливо чаках. Всеки миг, който изтичаше, ни приближаваше по-близо до намирането на Идън. Думите на Рейзър ме караха да се вълнувам всеки път, когато се присещах за тях. Не знам… може би трябваше да се присъединя към патриотите преди години.

Тес се движеше из стаята като помощничка на лекарката — сложи си ръкавици, след като се изми, подаваше й медикаменти и съсредоточено наблюдаваше процеса, когато нямаше какво друго да върши. Тя успяваше да стои настрана от Джун. По изражението на Тес можех да отгатна, че бе адски нервна, но не изричаше нито дума. Ние двамата си поприказвахме без особени трудности по време на вечерята, когато тя беше седнала до мен на дивана, но нещо между нас беше различно. Не можех да посоча какво точно. Ако не я познавах достатъчно добре, щях да кажа, че Тес си падаше по мен. Но това бе толкова странна идея, че бързо я пропъдих. Тес, която на практика ми бе като сестра, малкото момиченце сираче от сектор „Нима?“

Като изключим, че тя вече не беше просто малко осиротяло момиче. Сега можех да различа ясно признаците на зрялост по лицето й: по-малко бебешки тлъстинки, високи лицеви скули, очи, които не изглеждаха толкова огромни, колкото си ги спомнях. Зачудих се защо не бях забелязал тези промени преди това. Трябваха ми само няколко седмици раздяла, за да станат очевидни. Сигурно бях тъп като куха лейка, нали?

— Дишай — рече Джун, застанала до мен. Тя изпълни дробовете си с въздух, сякаш за да ми покаже как се прави.

Спрях да мисля за Тес и осъзнах, че бях престанал да си поемам дъх.

— Знаеш ли колко ще отнеме? — попитах Джун.

Тя ме потупа успокоително по ръката, долавяйки напрегнатия ми тон, и това ме накара да се почувствам леко виновен. Ако не бях аз, в този миг тя вече щеше да е на път за колониите.

— Няколко часа. — Джун замлъкна, когато Рейзър дръпна медика настрана.

Сума пари смени собственика си, след което последва ръкостискане. Тес помогна на лекарката да си сложи маска и ми показа вдигнати палци. Джун отново се обърна към мен.

— Защо не ми каза, че си се срещала с Електора преди това? — прошепнах аз. — Винаги говореше за него, сякаш бе напълно непознат.

— Той е напълно непознат — отвърна Джун. Тя изчака известно време, сякаш проверяваше повторно думите си. — Просто не виждах смисъл да ти казвам — не го познавам и нямам никакви конкретни чувства към него.

Спомних си за целувката ни в банята. След това си представих новия портрет на Електора и една по-възрастна Джун, която бе застанала до него като бъдещия принцепс на Сената. Уловила под ръка най-богатия човек в републиката. А аз бях някакъв мръсен уличен престъпник с две банкноти в джоба, който си мисли, че ще успее да се сближи с това момиче, след като прекара няколко седмици с него? Освен това вече бях забравил, че Джун някога е била част от семейство, принадлежащо към отбраното общество — че бе общувала с хора като младия Електор на луксозни вечерни партита и банкети, когато аз съм търсил храна в кофите за боклук из Езерния. И това беше първият път, когато си я представях с мъже от висшето общество? Внезапно се почувствах толкова глупаво за това, че й бях казал, че я обичам, сякаш щях да я накарам и тя да ми отвърне със същото като някое обикновено момиче от улицата. Тя така или иначе не ми го каза.

Защо въобще ми пукаше? Не трябваше да ме боли толкова. Нямах ли си по-важни неща, за които да се притеснявам?

Лекарката дойде до мен. Джун ме стисна за ръката — не ми се искаше да я пускам. Тя беше от различен свят, но се отказа от всичко заради мен. Понякога приемах това за даденост, след което се питах как въобще ми хрумна да се усъмня в нея, когато тя беше така готова да се изложи на опасност заради мен. Можеше лесно да ме изостави. Но не го направи. Аз избрах това — ми бе казала тя.

— Благодаря — рекох й аз. Това беше всичко, което успях да направя.

Джун ме огледа, след което ме целуна леко по устните.

— Всичко ще приключи, преди да си усетил, и тогава ще можеш да се катериш по сгради и да тичаш по стени бързо както преди. — Тя остана още миг, после се изправи и кимна към медичката и Тес. След което си тръгна.

Затворих очи и си поех въздух, треперейки, докато лекарката приближаваше. От този ъгъл въобще не можех да видя Тес. Е, каквото и да бе усещането от предстоящото не би могло да бъде по-лошо от това да те прострелят в крака. Нали?

Лекарката покри устата ми с влажна марля. Понесох се из един дълъг, тъмен тунел. Искри. Спомени от някакво далечно място.

Седях с Джон на масата в нашата малка всекидневна, като и двамата бяхме осветени от несигурната светлина на три свещи. Бях на девет. Той бе на четиринадесет. Масата беше нестабилна както винаги — един от краката беше изгнил и почти всеки месец се опитвахме да удължим живота му, като заковавахме с пирони нови плътни парчета картон към него. Пред себе си Джон беше отворил дебела книга. Бе смръщил вежди от усилие да се съсредоточи. Той прочете още един ред, запъна се на две от думите, след което търпеливо се насочи към следващия.

— Наистина изглеждаш изморен — рекох аз. — Най-добре да си лягаш. Мама ще се ядоса, ако види, че още си буден.

— Ще довършим тази страница — измърмори Джон, слушайки ме с половин ухо. — Освен ако ти не искаш да си лягаш.

Това ме накара да се поизправя.

— Не съм изморен — настоях аз.

И двамата отново се наведохме над страницата и Джон прочете следващия ред на глас:

— В Денвър — бавно произнесе той — след… завършването… на северната стена, Електор Примо… официално… официално…

— Постановил — помогнах му аз.

— Постановил… като престъпление… — Джон се спря тук за няколко секунди, след което поклати глава и въздъхна.

— Срещу — отново се намесих аз.

Джон се намръщи над страницата.

— Сигурен ли си? Не може да е вярната дума. Добре тогава. Срещу… срещу държавата да се влиза в… — Джон спря, облегна се назад в стола си и потърка очи. — Прав си, Дани — прошепна той. — Може би трябва да си лягам.

— Какво има?

— Буквите по страницата постоянно се размазват. — Джон въздъхна и почука с пръст върху хартията. — Чувствам се замаян.

— Хайде. Ще спрем след този ред. — Посочих реда, където той беше спрял, и намерих думата, която му създаваше проблеми. — Столицата — произнесох аз. — Престъпление срещу държавата е да се влиза в столицата, без преди това да получи официално разрешение от военните.

Джон се усмихна леко, докато му четях изречението без никакво затруднение.

— Ти ще се справиш много добре на Изпитанието си — рече той, когато свърших. — И Идън също. Ако аз успея да се промъкна, ще знам, че ти ще го вземеш с пълен успех. Имаш умна глава на раменете си, хлапе.

Отхвърлих похвалата.

— Не се вълнувам чак толкова от гимназията.

— А би трябвало. Поне ще получиш шанс да влезеш. И ако се справяш достатъчно добре, републиката може дори да те запише в колеж и да те вземе на работа в армията. Това е нещо, за което си струва да се вълнуваш, нали?

Внезапно някой започна да блъска силно по входната врата. Подскочих. Джон ме избута зад себе си.

— Кой е? — извика той.

Блъскането стана по-силно и аз покрих с ръце ушите си, за да притъпя шума. Мама влезе във всекидневната, държейки Идън в ръце, и ни попита какво става. Джон пристъпи напред, сякаш за да отвори вратата, но преди да успее да го направи, тя се блъсна и вътре нахлу патрул от въоръжени улични полицаи. Най-отпред стоеше момиче с дълга, тъмна, конска опашка и златист отблясък в черните очи. Името й бе Джун.

— Арестувани сте — заяви тя — за атентат срещу нашия славен Електор.

Джун вдигна пистолета си и застреля Джон. След това застреля мама. Крещях с пълно гърло, ревях толкова силно, че гласните ми струни се скъсаха. Всичко притъмня. Заля ме мощна болка. Сега бях на десет. Отново бях в лабораторията на централната болница на Лос Анджелис, затворен с кой знае колко още други, всички вързани в отделни медицински носилки, заслепени от флуоресцентни светлини. Лекари с маски кръжаха над мен. Присвих очи към тях. Защо ме държат буден? Светлините бях толкова ярки — усещах… бавно умът ми си проправяше път през море от мъгла.

Видях скалпелите в ръцете им. Размениха си смесица от неясни думи. После усетих нещо студено и метално до коляното си, а следващото, което осъзнах, бе как гърбът ми се извива и се опитвам да изкрещя. Не излезе никакъв звук. Исках да им кажа да престанат да режат коляното ми, но тогава нещо прониза тила ми и болката взриви мислите ми. Заслепяваща бяла светлина изпълни зрението ми.

Отворих очи — лежах в мрачно мазе, което бе неприятно топло. Бях жив по някаква налудничава случайност. Болката в коляното ми ме накара да искам да извикам, но знаех, че трябва да бъда тих. Около себе си виждах тъмни фигури — повечето от тях бяха настанени на земята и не се движеха, докато някакви възрастни, облечени в лабораторни манти, се разхождаха наоколо и инспектираха вързопите по пода. Чаках тихо, лежах там и мижах с очи, докато тези, които се разхождаха, не напуснаха помещението. Тогава се изправих на крака и откъснах единия крачол, за да го завържа около кървящия си крак. Лутах се из тъмнината и опипвах стените, докато не открих врата, която водеше навън, след което успях да се довлека до някаква задна уличка. Излязох на светло и този път там беше Джун, спокойна и безстрашна, протегнала хладнокръвно ръка, за да ми помогне.

— Хайде — прошепна тя и ме хвана през кръста. Аз я притиснах близо до себе си.

— Заедно сме в това, нали? Ти и аз? — Излязохме на улицата и оставихме лабораторията на болницата зад гърба си.

Но всички хора по улицата бяха със светлорусите къдрици на Идън, като всеки имаше алено кървава ивица в кичурите коса. Върху всяка врата, която подминахме, имаше изрисуван със спрей голям знак Х. пресечен по средата. Това означаваше, че всички тук бях заразени. С мутирала зараза. Сякаш бродихме с дни из улиците през гъстия като меласа въздух. Търсех къщата на майка ми. В далечината видях искрящите градове на колониите, които ме подканваха с обещания за по-добър свят и по-добър живот. Щях да заведа там Джон, мама и Идън и щяхме най-сетне да бъдем свободни от хватката на републиката.

Най-сетне стигнахме до вратата на майка ми, но когато я отворих, всекидневната беше празна. Тя не беше там. Джон го нямаше. Войниците го застреляха — внезапно си спомних аз. Погледнах встрани, но Джун беше изчезнала и аз бях сам на прага на вратата. Само Идън беше останал… той лежеше в леглото. Когато се приближих достатъчно, за да ме чуе, че се задавам, той отвори очи и протегна ръце към мен.

Но очите му не бяха сини. Те бяха черни, защото ирисите му кървяха.

Напуснах тъмнината много, много бавно. Долната част на врата ми пулсираше по начина, по който се случваше, когато се възстановявах от някое от главоболията си. Осъзнах, че бях сънувал, но всичко, което си спомнях, бе продължаващото усещане за страх, за нещо ужасяващо, което се спотайваше зад заключени врати. Една възглавница бе пъхната под главата ми. Тръбичка излизаше от ръката ми и се спускаше надолу по пода. Всичко бе размазано. Опитах се да избистря зрението си, но виждах само края на едно легло, някакъв килим на пода и момиче, което седеше там, опряло глава върху кревата. Поне си мислех, че е момиче. За миг си въобразих, че може да е Идън, че по някакъв начин патриотите го бяха спасили и довели тук.

Фигурата се размърда. Беше Тес.

— Хей — промълвих аз. Думата излезе неясно от устата ми. — Какво става? Къде е Джун?

Тес ме хвана за ръката и се изправи, като от бързане се запъна с отговора си.

— Ти си буден — рече тя. — Ти си… как се чувстваш?

— Муден. — Опитах се да докосна лицето й. Все още не бях напълно убеден, че е съвсем реална.

Тес провери зад себе си вратата на спалнята, за да се увери, че няма никой друг. Тя вдигна пръст до устните си.

— Не се притеснявай — обясни ми тихо. — Няма да се чувстваш муден дълго. Лекарката беше доволна. Скоро ще си като нов и ще се отправим към бойния фронт, за да убием Електора.

Стана ми неприятно да чуя как думата „убивам“ излиза толкова спокойно от устата на Тес. Тогава, само миг по-късно, осъзнах, че кракът ми не ме боли — ни най-малко. Опитах се да се надигна и да погледна, а Тес избута възглавниците зад гърба ми, за да мога да седна. Хвърлих поглед към крака си, като почти се страхувах да го зърна.

Тес седна до мен и разви белите бинтове, които покриваха мястото, където се намираше раната. Под марлята имаше гладки пластини от стомана, механично коляно на мястото на контузеното и метални повърхности, които покриваха половината от горната част на бедрото ми. Зяпнах. Частите от бедрото и прасецът, където металът се сливаше с плътта, бяха здраво сплетени една в друга и само малки сектори зачервено и подуто очертаваха краищата. Очите ми се замаяха.

Пръстите на Тес потропваха в очакване по одеялото ми и тя прехапа долната си устна.

— Е? Как го усещаш?

— Усещам го като… нищо. Въобще не е болезнено. — Прокарах внимателно пръст по хладния метал, опитвайки се да свикна с чуждите части, поставени в крака ми. — Тя ли направи всичко това? Кога ще мога отново да ходя? Наистина ли е заздравял толкова бързо?

Тес се изпъчи с гордост.

— Аз помагах на лекарката. Не трябва да се движиш много през следващите дванадесет часа. За да може лечебните мехлеми да улегнат и да си свършат работата. — Тес се ухили и усмивката й се изви по познат начин чак до очите й. — Това е стандартна операция за ранени войници от бойния фронт. Доста внушително, нали? След това ще можеш да го използваш като нормален крак, може би и по-добре. Лекарката, на която асистирах, е наистина известна из болниците на бойния фронт, но тя също така извършва операции и на черно, което е голям късмет. Освен това, докато беше тук, ми показа как да оправя и счупената ръка на Киеде, за да оздравее по-бързо.

Зачудих се колко ли са похарчили патриотите за тази операция. Бях виждал войници с метални части и преди — от малки метални квадрати на горната част на ръцете до цели крака, заменени от метални. Не можеше да е евтина операция и от това, как изглеждаше кракът ми, беше ясно, че лекарката е използвала военни лечебни мехлеми. Вече можех да усетя колко много мощ щеше да има кракът ми, когато се възстановях, и колко по-бързо щях да се придвижвам. Колко по-бързо можех да открия Идън.

— Да — отвърнах на Тес. — Наистина е удивително. — Леко протегнах врат, за да фокусирам вратата на спалнята, но от усилието се замаях. Сега в главата ми бушуваше буря и ясно чувах приглушени гласове, които идваха по-надолу от коридора. — Какво правят всички?

Тес хвърли поглед през рамо и пак се обърна към мен.

— Обсъждат първата фаза от плана. Аз не съм част от нея и затова не участвам.

Тя ми помогна отново да легна. Последва неловка пауза. Все още не можех да свикна с това колко различно изглеждаше Тес. Тя забеляза, че й се любувам, поколеба се и се усмихна смутено.

— Когато всичко това приключи — започнах аз, — искам да дойдеш с мен в колониите, става ли? — Тес се усмихна и оправи нервно одеялото ми с една ръка, докато продължавах: — Ако всичко върви според плана на патриотите и републиката наистина падне, не искам да ни застигне хаосът. Идън, Джун, ти и аз. Съгласна ли си, братовчедке?

Избликът на ентусиазъм на Тес намаля. Тя се поколеба.

— Не знам, Дей — отвърна Тес и отново хвърли поглед назад към вратата.

— Защо? Да не те е страх от патриотите или нещо от този сорт?

— Не… засега се държат добре с мен.

— Тогава защо не искаш да дойдеш? — попитах я тихо аз. Отново започнах да се чувствам слаб и ми беше трудно да се концентрирам. — Когато бяхме в Езерния, винаги си обещавахме, че ако ни се удаде възможност, ще избягаме заедно в колониите. Баща ми ми е разправял, че колониите трябва да са място пълно със…

— Свободи и възможности. Знам. — Тес поклати глава. — Просто…

— Просто какво?

Едната ръка на Тес се плъзна и тя я пъхна в моята. Отново си я представих като хлапе тогава, когато я бях открил да рови из контейнер в сектор „Нима“. Това наистина ли беше същото момиче? Ръцете й не бяха малки, колкото преди, макар че все още успяваха да се напъхат в моите. Тес Вдигна поглед към мен.

— Дей… притеснявам се за теб.

Примигнах.

— Какво искаш да кажеш? За операцията ли?

Тес нетърпеливо поклати глава.

— Не. Притеснявам се за теб заради Джун.

Поех си дълбоко въздух и я изчаках да продължи, страхувайки се от това, което щеше да каже.

Гласът на Тес се промени в нещо странно, нещо, което не разпознах.

— Ами… ако Джун пътува с нас… искам да кажа, че знам колко си привързан към нея, но само преди няколко седмици тя беше войник от републиката. Не забелязваш ли изражението, което тя придобива от време на време? Сякаш републиката й липсва, сякаш иска да се върне? Ами ако се опита да саботира плана ни, или ако те предаде, докато се опитваме да стигнем до колониите? Патриотите вече вземат предпазни мерки…

— Спри. — Бях леко изненадан от това колко силно и изнервено прозвуча гласът ми. Никога преди не бях повишавал тон на Тес и мигновено съжалих за тази си постъпка. Чувах ревността й във всяка дума, която изричаше, в начина, по който злобно произнасяше името на Джун. — Разбирам, че са минали само няколко седмици, откакто всичко се случи. Естествено, че тя ще преминава през моменти на несигурност. Нали? Тя вече не е лоялна към републиката и ние се намираме на опасно място дори и да не пътуваме с нея. Освен това Джун притежава умения, които никой от нас няма. Тя ми помогна да избягам от резиденция „Батала“, за бога. Тя може да ни предпази.

Тес присви устни.

— А какво смяташ за плановете на патриотите? Какво мислиш за връзката й с Електора?

— Каква връзка? — Повдигнах вяло ръце и се опитах да се престоря, че това няма значение. — Това е част от играта. Тя дори не го познава.

Тес сви рамене.

— Скоро ще се запознае — прошепна тя. — Тогава ще й се наложи да се сближи с него, за да го манипулира. — Очите й отново заблестяха. — Ще тръгна с теб, Дей. Ще дойда навсякъде с теб. Но просто исках да ти напомня за… нея. Просто в случай че не си обмислил нещата в тази посока.

— Всичко ще бъде наред — успях да кажа аз. — Довери ми се.

Напрежението най-накрая премина. Лицето на Тес омекна и придоби познатата приветливост, а моето раздразнение изчезна.

— Ти винаги си се грижила за мен — заявих с усмивка. — Благодаря, братовчедке.

Тес се ухили.

— Някой трябва да го прави, нали? — Тя посочи навитите ми ръкави. — Между другото, радвам се, че униформата ти става. Изглеждаше твърде голяма, когато беше сгъната, но в крайна сметка се оказа по мярка. — Без предупреждение тя се наведе и ме целуна бързо по бузата. Отскочи назад почти мигновено. Лицето й беше яркочервено.

Тес ме беше целувала по бузата и преди, когато бе по-малка, но сега за първи път усетих нещо повече в тази проява. Опитах се да си обясня как за по-малко от месец тя беше загърбила детството си и се бе превърнала в зрял човек. Неловко се изкашлях. Това бяха странни нови взаимоотношения.

Тогава тя се изправи и отдръпна ръката си. Погледна към вратата вместо към мен.

— Съжалявам — трябва да си почиваш. Ще дойда да те видя по-късно. Опитай се отново да заспиш.

Тогава осъзнах, че Тес е била тази, която е оставила униформите ни в банята. Може би ме беше видяла да целувам Джун. Опитах се да размишлявам през мъглата в ума си, да й кажа нещо, преди да си тръгне, но тя вече беше излязла през вратата и изчезнала надолу по коридора.

Джун

05:45 часа

„Венеция“

Ден първи като официален член на патриотите

Предпочетох да не бъда в стаята по време на операцията. Тес естествено остана, за да асистира на лекарката. Образът на Дей, който лежеше в безсъзнание върху масата, с бледо и безизразно лице и глава, обърната на деветдесет градуса към тавана, щеше да ми напомня твърде много за нощта, когато стоях прегърбена над мъртвото тяло на Метиъс в уличката до болницата. Предпочитах да не позволявам на патриотите да виждат слабостите ми. Затова останах настрана и седнах сама на един от диваните в централното помещение.

Стоях настрана и за да мога да обмисля плана, който Рейзър беше подготвил за мен:

Трябваше да бъда арестувана от войници на републиката.

Трябваше да намеря начин да получа лична аудиенция с Електора и тогава трябваше да спечеля доверието му.

Щях да му разкажа за фалшив заговор за атентат, в резултат на което трябваше да получа пълно опрощаване на престъпленията ми срещу републиката.

След това трябваше да го подмамя към истинското му покушение.

Това беше моята роля. Да си мисля за това беше едно, но да успея да го сторя бе различно. Огледах ръцете си и се зачудих дали бях готова да ги изцапам с кръв, дали наистина бях готова да убия някого. Какво ми казваше винаги Метиъс? Малко хора въобще имат добро основание, за да убият, Джун. Но тогава си спомних какво беше казал Дей в банята. Да се отървем от човека, който ръководи цялата тази проклета система, ми се струва незначителна цена, която ще заплатим, за да се започне революция. Не мислиш ли?

Републиката ми беше отнела Метиъс. Спомних си за Изпитанията и лъжите за смъртта на родителите ми. За организираните епидемии на заразата. От тази луксозна многоетажна сграда в далечината, зад небостъргачите, можех да видя как стадионът, на който се провеждаха Изпитанията във Вегас, блещукаше. Малко хора имаха добро основание, за да убият, но ако имаше някаква причина, която да е основателна, то тя трябваше да е тази. Нали?

Ръцете ми леко трепереха. Успях да ги успокоя.

Сега в апартамента бе тихо. Рейзър отново беше излязъл (напусна в 03:32 часа в парадна униформа), а Киеде дремеше от другата страна на дивана. Ако пуснех игла върху мраморния под, звукът вероятно щеше да ме проглуши. След известно време малкият екран, окачен на стената, прикова вниманието ми. Той работеше без звук, но аз все пак гледах как се върти познатият новинарски преглед. Сигнали за наводнения, предупреждения за бури. Пристигания и заминавания на въздушни кораби. Победи срещу колониите по бойния фронт. Понякога се чудех дали републиката не си измисляше също и победите и дали наистина печелехме, или губехме войната. Заглавията продължаваха да се въртят. Имаше дори публично съобщение, че всеки гражданин, който бъде хванат с червен кичур в косата, ще бъде арестуван на място.

Потокът от новини рязко спря. Поизправих се, когато видях следващия репортаж: новият Електор щеше да държи първата си публична реч на живо.

Поколебах се, след което хвърлих поглед към Киеде. Изглеждаше дълбоко заспала. Станах, тихо прекосих стаята и плъзнах пръст по монитора, за да включа звука.

Беше тих, но достатъчен, за да чувам. Гледах как Андън (или по-скоро Електор Примо) пристъпи елегантно на подиума. Той кимна към обичайния кордон от репортери пред него, назначени от правителството. Изглеждаше точно както си го спомнях — по-млада версия на баща си, с тънки очила и величествено наклонена брадичка, облечен безукорно в официална, гарнирана със златисточерна униформа с двойна редица от бляскави копчета.

— Сега е момент на голяма промяна. Нашата решителност е подложена на изпитание повече от всякога, а войната с нашия враг достигна своя връх — заяви той. Говореше така, сякаш баща му не беше умрял, сякаш той винаги е бил нашият Електор Примо. — Ние спечелихме последните три битки на бойния фронт и превзехме три южни града на колониите. Ние сме много близо до победата и не след дълго републиката ще се разпростира до крайбрежието на Атлантическия океан. Това е нашата неоспорима съдба.

Той продължи с уверения към хората за нашата военна мощ и обещание за по-нататъшно изявление относно промените, които искаше да осъществи — кой знае до каква степен това беше вярно. Отново огледах лицето му. Гласът му не бе различен от този на баща му, но установих, че бях привлечена от откровеността му. Двадесетгодишен. Може би наистина вярваше в това, което казваше, или пък се стараеше много, за да прикрие съмненията си. Зачудих се как ли се чувства след смъртта на баща си и как успява да се владее достатъчно, за да влезе в ролята си на подобна пресконференция. Без съмнение Конгресът гореше от желание да манипулира един толкова млад Електор, опитваше се да ръководи представлението зад завесите и да го мести като шахматна фигура. Съдейки по онова, което беше казал Рейзър, те сигурно имаха ежедневни сблъсъци. Ако откажеше въобще да се вслушва в Сената, Андън можеше да се окаже жаден за власт колкото баща си.

Какви точно бяха разликите между Андън и баща му? Какво смяташе той, че трябва да представлява републиката — и в тази връзка, какво мислех аз, че трябва да представлява тя?

Отново намалих звука и се отдръпнах. Недей постоянно да обръщаш внимание на това кой е Андън. Не можех да мисля за него, сякаш бе реален човек — човек, когото трябваше да убия.

Най-накрая, когато първите лъчи на зората започнаха да се промъкват в стаята, Тес излезе от спалнята с новината, че Дей е буден и адекватен.

— В добра кондиция е — обясни тя на Киеде. — В момента е седнал и трябва да може да ходи след няколко часа. — Тогава тя ме видя и усмивката й изчезна. — Хм. Можеш да го видиш, ако искаш.

Киеде леко отвори очи, сви рамене и отново заспа. Усмихнах се на Тес с възможно най-приятелската усмивка, на която бях в състояние, след което си поех дълбоко въздух и се отправих към стаята.

Дей беше подпрян на възглавници и покрит до гърдите с дебело одеяло. Сигурно беше изморен, но все пак ми намигна — мимика, която накара сърцето ми да подскочи. Косата му се беше разпиляла в един бляскав кръг. Няколко огънати кламера лежаха в скута му (бяха взети от кутиите с консумативи в ъгъла — значи беше ставал). Очевидно се опитваше да направи нещо от тях. Изпуснах въздишка на облекчение, когато видях, че не изпитва болка.

— Хей — обадих му се аз. — Радвам се да те видя жив.

— И аз също се радвам, че съм жив — отвърна той. Очите му ме проследиха, докато сядах до него на леглото. — Пропуснах ли нещо, докато бях в безсъзнание?

— Да. Пропусна да чуеш как Киеде хърка на дивана. За човек, който постоянно бяга от закона, това момиче спи наистина дълбоко.

Дей леко се изсмя. Отново се възхитих на доброто му настроение, нещо, което не бях виждала през последните няколко седмици. Погледът ми се насочи към мястото, където одеялото покриваше излекувания крак.

— Как е кракът?

Дей отметна одеялото настрана. Под него, там, където преди се намираше раната му, имаше гладки метални пластини (от стомана и титан). Лекарката също така беше заменила контузеното му коляно с изкуствено и сега почти една трета от крака му беше от метал. Той ми напомняше на войниците, които се връщаха от бойния фронт със своите синтетични ръце, рамена и крака, а местата, където преди бе имало кожа, сега бяха покрити с метал. Лекарката трябва да е била много добре запозната с бойните контузии. Без съмнение офицерските връзки на Рейзър са й помогнали да се сдобие с нещо толкова скъпо, като лечебните мехлеми, които бе приложила на Дей. Подадох му разтворената си длан и той сложи ръка в нея.

— Как го усещаш?

Дей поклати невярващо глава.

— Не усещам нищо. Напълно подвижно и безболезнено. — Палава усмивка премина през лицето му. — Сега ще видиш как наистина мога да се катеря по сгради, скъпа. Дори нямам пукнато коляно, което да ми пречи, а? Какъв чудесен подарък за рождения ден.

— Рожден ден? Не знаех. Честито със закъснение — пожелах му аз с усмивка. Погледът ми се спря върху кламерите, пръснати из скута му. — Какво правиш?

— О! — Дей взе едно от нещата, които майстореше, вещ, която приличаше на метална халка. — Просто убивам времето. — Той я вдигна срещу светлината и хвана ръката ми. Сложи я в дланта ми. — Подарък за теб.

Огледах халката по-обстойно. Беше направена от четири разгънати кламера, които бяха сплетени един в друг в спирала и свързани заедно от край до край, за да оформят мъничък пръстен. Простичко и ясно. Дори артистично. В извивките на метала виждах любов и старание — малките извивки, където пръстите на Дей бяха обработвали метала отново и отново, докато не бе приел правилната форма. Той го беше направил за мен. Надянах го на пръста си и бижуто пасна на място без никакво усилие. Разкошно. Усетих някаква свенливост и изпаднах в пълно мълчание поласкана. Не можех да си спомня кога бе последният път, когато някой сам беше сътворил нещо за мен.

Дей изглеждаше разочарован от реакцията ми, но го прикри с безгрижен смях.

— Зная, че вие, богаташите, имате своите изискани традиции, но в бедняшките сектори годежите и жестовете на привързаност обикновено са такива.

Годежи? Сърцето ми заби ускорено в гърдите. Не можех да не се усмихна.

— С пръстен от кламери?

О, не. Исках думите ми да прозвучат като откровен въпрос, породен от любопитство, но не осъзнах, че въпросът прозвуча саркастично, преди думите да излязат устата ми.

Дей леко се изчерви — веднага се ядосах на себе си за това, че отново сгафих.

— С нещо, което е ръчно изработено — поправи ме той след миг погледът му бе сведен надолу, очевидно смутен, а аз се почувствах ужасно, че бях причината за това. — Съжалявам, изглежда малко глуповато — извини се той с тих глас. — Ще ми се да ти бях направил нещо по-хубаво.

— Не, не — прекъснах го аз, като се опитах да поправя това, което току-що бях изрекла. — Наистина ми харесва. — Прокарах пръсти по мъничкия пръстен, очите ми бяха приковани върху него, за да не ми се налага да срещам погледа на Дей. Дали той си мисли, че смятам пръстена за не много хубав? Кажи нещо, Джун. Каквото и да е. В съзнанието ми изскочиха детайлите. — Напластени, поцинковани стоманени нишки. Това е хубав материал, нали знаеш. По-здрав от сплавите, но все пак се огъва и няма да ръждяса. Материалът е…

Спрях, когато видях смразяващия поглед на Дей.

— Харесва ми — повторих аз. — Идиотски отговор, Джун. Така, както си тръгнала, защо не го фраснеш и в лицето. Смутих се още повече, когато си спомних, че наистина го бях удряла през лицето с пистолет преди това. Романтично.

— Пак заповядай — рече той и напъха няколко от неогънатите кламери в джобовете си.

Настъпи дълга пауза. Не бях сигурна какво искаше да му отвърна, но едва ли желаеше да чуе списък с физическите свойства на кламера. Внезапно се почувствах неуверена в себе си, застанах по-близо и положих глава на гърдите на Дей. Той си пое бързо въздух, сякаш го бях изненадала, след което ме обгърна нежно с ръка. Ето, така е по-добре. Затворих очи. Едната му ръка галеше косата ми, от което кожата по раменете ми настръхна и аз си позволих за един кратък миг да дам воля на въображението си — представих си как той прокарва пръст по брадичката ми и приближава лицето си до моето.

Дей се надвеси над ухото ми.

— Как се чувстваш относно плана? — прошепна той.

Повдигнах рамене и изтласках настрана разочарованието си.

Колко глупаво от моя страна да си представя как целувам Дей в такъв момент.

— Каза ли ти някой какво се очаква да направиш?

— Не. Но съм сигурен, че ще има национално телевизионно излъчване, в което ще съобщят на страната, че още съм жив. От мен се очаква да създавам проблеми, нали? Да докарам хората до лудост? — Дей се изсмя сухо, но лицето му не изглеждаше развеселено. — Мисля, че съм готов на всичко, което ще ме отведе до Идън.

— И аз така мисля — повторих аз.

Тогава той ме изправи, за да застана с лице към него.

— Не знам дали ще ни позволят да общуваме един с друг — каза той. Гласът му стана толкова тих, че едва го чувах. — Планът звучи добре, но ако нещо се обърка…

— Сигурна съм, че ще ме държат под око — прекъснах го аз. — Рейзър е офицер от републиката. Той ще намери начин да ме измъкне, ако нещата започнат да се провалят. Колкото до комуникацията… — Прехапах устни, докато обмислях. — Ще намеря начин.

Дей докосна брадичката ми и ме придърпа по-близо, докато носът му не допря моя.

— Ако нещо се обърка, ако промениш решението си, ако имаш нужда от помощ — изпращаш сигнал, чуваш ли ме?

От думите му ме побиха тръпки по врата.

— Добре — прошепнах аз.

Дей ми кимна леко, след което се отдръпна и се облегна на възглавниците. Изпуснах дъха си.

— Готова ли си? — попита той. Искаше да добави още нещо към изречението си, но не го произнесе. Готова ли си да убиеш Електора?

Усмихнах се пряко волята си.

— Готова, както винаги.

Останахме така още малко, докато светлината, която се процеждаше през прозорците, стана ярка и чухме сутрешната клетва да гърми из града. Най-накрая долових как входната врата се отвори и затвори, а после се разнесе гласът на Рейзър. Звук от стъпки приближаваше спалнята и лидерът на патриотите се подаде, точно когато се поизправих и седнах.

— Как ти е кракът? — попита той Дей. Лицето му, както обикновено, беше спокойно, а очите зад очилата му безизразни.

Дей кимна.

— Добре.

— Отлично. — Рейзър се усмихна състрадателно. — Надявам се, да сте прекарали достатъчно време с вашето момче, госпожице Ипарис. Тръгваме след час.

— Мислех, че лекарката иска кракът ми да е в покой поне… — започна да обяснява Дей.

— Съжалявам — отвърна Рейзър, докато се обръщаше. — Трябва да се качим на този въздушен кораб. Засега недей да си натоварваш крака твърде много.

Дей

Преди да потеглим, патриотите ме дегизираха.

Киеде подстрига косата ми малко под раменете, а после боядиса светлорусите ми кичури в кафеникавочервено. Тя използва някакъв спрей, който можеха да премахнат със специален почистващ препарат. Рейзър ми даде чифт кафяви контактни лещи, които напълно прикриха светлосините ми очи. Само аз можех да позная, че цветът е изкуствен — все още виждах съвсем миниатюрните тъмновиолетови точици, които осейваха ирисите ми. Лещите сами по себе си бяха лукс — разни богаташчета ги използваха, за да сменят цвета на очите си за развлечение. Ако можех да ги имам, докато обикалях по улиците, щяха да ми свършат полезна работа. Киеде прибави и един синтетичен белег върху бузата ми, след което приключи с дегизировката, като ми връчи униформа на служещ във военновъздушните сили за първа година — изцяло черна екипировка с червени кантове, които се спускаха по крачолите на панталона.

Най-накрая ме оборудва и с миниатюрен микрофон и слушалка, които бяха с цвета на кожата — първото бе закрепено дискретно в ухото, а второто — вътре в бузата ми.

Самият Рейзър бе нагизден с офицерска униформа на републиката, ушита по поръчка. Киеде беше облечена в безупречен пилотски екип — черен комбинезон със сребърни ивици на ръкавите, бели пилотски ръкавици „Кондор“ и пилотски очила. Тя неслучайно служеше като пилот при патриотите — според Рейзър можеше да изпълни половин тоно и половин лупинг във въздуха по-добре от всеки друг. Киеде нямаше да има проблем да мине за републикански боен пилот.

Тес вече я нямаше — беше отведена преди половин час от някакъв войник, за който Рейзър обясни, че също е патриот. Тя беше твърде малка, за да мине за войник от какъвто и да е ранг, и за да се качи на РК Династия, се налагаше да се дегизира в обикновена кафява риза и панталон — екипировката на работниците, които се грижеха за стотиците пещи на въздушния кораб.

И тогава дойде ред на Джун.

Тя безмълвно наблюдаваше трансформацията ми от дивана. Не приказваше много след последния ни разговор, който проведохме до болничното ми легло. Докато ние, останалите, разполагахме с най-различни премени, Джун нямаше дегизировка — без грим, очите й бяха все така тъмни и проницателни, а лъскавата й коса все още бе завързана на опашка. Беше облечена в обикновена кадетска униформа, която Рейзър ни беше дал миналата нощ. Всъщност Джун не изглеждаше много по-различно, отколкото на снимката във военната си книжка. Тя беше единствената между нас, която не беше екипирана с микрофон и слушалка поради очевидни причини. Опитах се да уловя погледа й на няколко пъти, докато Киеде работеше върху външния ми вид.

След по-малко от час се отправихме към главния район на Вегас в офицерския джип на Рейзър. Подминахме първите няколко пирамиди — въздушен док „Александрия“, „Луксор“, „Кайро“, „Сфинксът“. Всичките бяха кръстени на древни цивилизации, съществували преди републиката, или поне така ни учеха, когато все още ми позволяваха да ходя на училище. Доковете изглеждаха различно през деня — ярките им светлинни сигнали бяха изключени, тъмните им ръбове се извисяваха като гигантски черни гробници по средата на пустинята. Войници влизаха и излизаха от входовете им. Беше приятно да видиш такова оживление — за нас беше много по-лесно да се слеем с тълпата. Отново огледах нашите униформи. Излъскани и автентични. Не можех да свикна, макар че ние с Джун на практика се преструвахме на войници от седмици. Яката драскаше врата ми и усещах ръкавите си прекалено твърди. Не знаех как Джун издържаше да носи тези неща през цялото време. Дали поне й харесваше как ми стоеше униформата? Раменете ми наистина изглеждаха малко по-широки.

— Престани да си дърпаш униформата — прошепна Джун, когато ме видя да нагласям ръбовете на военната си куртка. — Ще я измачкаш.

От цял час не я бях чувал да произнася толкова много думи.

— Просто си нервна — отвърнах аз.

Джун се поколеба, след което отново се извърна. Зъбите й бяха стиснати, сякаш за да се сдържи да не изтърси нещо.

— Просто се опитвам да помогна — измрънка тя.

След малко се протегнах и я стиснах за ръката. Тя ми отвърна.

Най-накрая стигнахме „Фараонът“, въздушния док, където беше спрял РК Династия. Рейзър ни накара да слезем, след което да се строим и да застанем мирно. Само Джун не влезе в строя и се спря до Рейзър, обърната на една страна към улицата. Наблюдавах я крадешком.

Секунда по-късно някакъв войник се отдели от тълпата и кимна на Рейзър, а после и на Джун, която поизправи рамене и тръгна след него, изчезвайки обратно сред уличната тълпа. Скри се от поглед просто ей така. Въздъхнах и внезапно почувствах празнота.

Нямаше да я видя отново, преди цялата операция да приключи. Ако всичко минеше добре. Недей да си мислиш подобни неща. Всичко ще мине добре.

Отправихме се навътре заедно с потока останали войници, които влизаха и излизаха от „фараонът“. Вътрешността беше огромна — отвъд главния вход таванът се простираше чак до върха на пирамидата и свършваше при основата на РК Династия, където виждах мънички силуети да се качват на борда му през лабиринт от рампи и пасарелки. Всяка страна на пирамидата беше обградена с редица врати на казарми. На всяка стена имаше дълги табла, върху които се нижеха безкрайни текстове с времената за пристигане и отпътуване. Диагонални асансьори се движеха по всеки от четирите ъгъла на пирамидата.

Тук Рейзър ни остави. Секунда по-рано той вървеше най-отпред, а миг по-късно рязко зави нанякъде из тълпата и се сля с морето от униформи. Киеде продължи да се движи без никакво колебание, но забави ход, за да вървим един до друг. Едва успях да забележа, че устните й се движеха, но гласът й отекваше ясен като бръснач в слушалката ми.

— Рейзър ще се качи на Династия с останалите офицери, но ние не можем да влезем заедно с войниците, защото ще ни сканират за самоличност. Така че най-добрата ни опция е да се вмъкнем тайно…

Очите ми погледнаха нагоре към основата на въздушния кораб и се спуснаха към ъглите и процепите, които бяха разположени от двете му страни. Припомних си за случая, когато проникнах в един приземен цепелин и откраднах две чанти с консервирана храна. Както и за друга случка, когато потопих един малък въздушен кораб в езерото на Лос Анджелис, като наводних двигателите му. И двата пъти имаше един лесен начин да влезеш незабелязано вътре.

— През шахтата за отпадъци — промърморих през микрофона си.

Киеде ми хвърли бърза, одобрителна усмивка.

— Говориш като истински паркур.

Проправихме си път през тълпата, докато не стигнахме до терминала с асансьорите в един от ъглите на пирамидата. Тук се сляхме с една малка група, скупчена пред вратата на елеватора. Киеде изключи микрофона си с цъкане на език, за да си побъбри с мен, а аз внимавах да не осъществявам зрителен контакт с останалите войници. Голяма част от тях бяха по-млади, отколкото си представях, дори почти на моята възраст, а някои вече имаха трайни контузии — метални крайници, като моя, липсващи уши, и ръце, покрити с белези от изгаряне. Отново вдигнах очи към Династия, като този път спрях погледа си достатъчно дълго, за да забележа шахтите за отпадъци отстрани на корпуса. Ако искахме да се вмъкнем в този кораб, трябваше да го направим бързо.

Скоро асансьорът пристигна. Качихме се и той ни закара до диагоналната страна на пирамидата, като возенето беше доста неприятно, а след това, когато стигнахме най-горния етаж, изчакахме всички останали да се изнижат. Излязохме последни. Докато останалите се разпръснаха от двете страни на най-горната зала, която водеше към входните рампи на въздушния кораб, Киеде се обърна към мен.

— Още изкачване за нас — рече тя и кимна към тясна поредица от стъпала, която водеше към вътрешния таван на пирамидата.

Огледах ги мълчаливо. Тя беше права. Тези стълби водеха директно към тавана (и вероятно нагоре към покрива), а по него имаше лабиринт от метални скелета и кръстосани подпорни греди. Оттам задната стена на приземения цепелин хвърляше сянка върху тавана, който беше обгърнат от тъмнина в съответната част. Ако успеехме да скочим от средата на тази последна редица от стълби и през сенките изкатерехме върволицата от метални греди, щяхме да стигнем до въздушния кораб незабелязано, след което щяхме да се покатерим по тъмната страна на корпуса му. Освен това вентилационните шахти бяха шумни от такова близко разстояние. Заедно с шума и суетнята в долната част щяха да прикрият всички звуци, които щяхме да издадем.

Надявах се, че новият ми крак ще издържи. Пружинирах на място два пъти, за да го тествам. Не ме болеше, но усещах леко напрежение там, където металът се съединяваше с плътта, сякаш още не се бяха сраснали напълно. И все пак не можех да не се усмихна.

— Това ще бъде забавно, нали? — възкликнах аз. Почти се бях върнал към стихията си, поне за миг правех отново това, което можех най-добре.

Тръгнахме към сенчестите стълби, след което всеки един от нас направи краткия скок, който водеше нагоре към скелетата, и се покатери на гредите. Киеде беше първа. Тя изпитваше леки затруднения заради гипсираната си ръка, но успя да се хване здраво след леко извъртане. Тогава дойде моят ред. Метнах се без усилие към гредите и тялото ми се скри в сенките. Засега кракът ми беше добре. Киеде ме гледаше одобрително.

— Чувствам се адски добре — прошепнах аз.

— Виждам.

Придвижвахме се мълчаливо. Медальонът ми се измъкна от ризата на няколко пъти и трябваше отново да го напъхам под нея. Понякога поглеждах надолу или към цепелина — подът на зоната за кацане беше претъпкан с кадети от всевъзможни рангове като сега, когато смяната на предишния екипаж на Династия беше приключила и те бяха напуснали кораба, а новопристигналите започваха да сформират дълги опашки пред входните рампи. Наблюдавах как всеки от тях преминаваше през бърза проверка на самоличността и скенер на тялото. Далече под нас още кадети се събираха близо до вратите на асансьора.

Внезапно спрях.

— Какъв е проблемът? — сопна се Киеде.

Вдигнах пръст. Очите ми се бяха насочили към земята, замръзнали върху позната фигура, която си проправяше път през тълпата.

Томас.

Бе ни проследил чак от Лос Анджелис. От време на време спираше, за да разпитва произволно избрани войници. С него имаше куче, което бе толкова бяло, че от тази височина приличаше на маяк. Потърках очи, за да съм сигурен, че не халюцинирам. Да, той все още бе там. Продължаваше да си проправя път през тълпата, с една ръка върху пистолета на кръста си, а с другата държеше каишката на тази огромна, бяла швейцарска овчарка. Къса редица от войници го следваше. Крайниците ми се сковаха за миг и внезапно всичко, което виждах, бе как Томас вдига пистолета си и го насочва към майка ми, Томас, който ме смазва от бой в стаята за разпити на резиденция „Батала“. Кръвта ми завря.

Киеде забеляза какво е приковало вниманието ми и също сведе глава към приземния етаж. Гласът й ме накара да се опомня.

— Той е тук заради Джун — прошепна тя. — Продължавай да се движиш.

Незабавно започнах да се катеря отново, макар че цялото ми тяло трепереше.

— Джун? — отвърнах с шепот аз. Усещах как гневът ми се надига. — От всички възможни хора сте пуснали по дирите й него?

— Причината е основателна.

— И каква е тя?

Киеде въздъхна нетърпеливо.

— Томас няма да я нарани.

Запази самообладание, запази самообладание, запази самообладание. Продължих да се движа пряко волята си. Сега нямах друг избор, освен да се доверя на Киеде. Вперих очи право напред. Не спирах придвижването си. Ръцете ми трепереха и аз се помъчих да ги овладея, да потисна омразата. Мисълта, че Томас ще докосне с ръцете си Джун, бе повече, отколкото можех да понеса. Ако се фокусирах върху това сега, нямаше да успея да се концентрирам върху нищо друго.

Запази самообладание.

Под нас патрулът на Томас продължаваше да си проправя път през тълпата. Малко по малко той се придвижваше към асансьорите.

Достигнахме корпуса на кораба. Оттам можех да видя опашката от войници, която чакаше да мине през рампите. Тогава за първи път чух бялата швейцарска овчарка да лае. Томас и хората му вече се бяха събрали пред един от асансьорните терминали. Пред същия, през който минахме и ние. Кучето лаеше непрестанно, носът му сочеше към вратата на асансьора, а опашката му се въртеше. Очи право напред. Не спирай да се движиш.

Отново погледнах към приземния етаж. Томас бе притиснал плътно едната си ръка до нещо, което сигурно беше слушалката му. Остана в тази поза около минута, сякаш изпитваше затруднения да разбере това, което чуваше. Внезапно той извика на хората си и те се отместиха от асансьорите. Върнаха се обратно към тълпите от войници.

Сигурно бяха открили Джун.

Движехме се през сенките на тавана на пирамидата, докато не стигнахме достатъчно близо до тъмната страна на корпуса на кораба. Той се извисяваше на около четири метра от нас и само една самотна метална стълба, която достигаше до най-горната част от палубата на цепелина, се спускаше отстрани. Киеде промени равновесието си върху металната греда и се обърна към мен.

— Скачай пръв — рече тя. — Справяш се по-добре.

Настъпи моментът за действие. Киеде се премести леко, за да мога аз да застана под по-добър ъгъл спрямо кораба. Нагласих стъпалата си, стегнах се, надявах се, че кракът ми ще издържи, след което направих гигантски скок. Тялото ми се удари в напречните греди на стълбата с глухо тупване и аз стиснах зъби, за да не изкрещя. Болка прониза от горе до долу оперирания ми крак. Изчаках няколко секунди, за да изчезне напрежението, преди отново да започна да се катеря. От задната страна вече не можех да видя патрула, но това означаваше — или поне така се надявах, — че те също нямаше да ни забележат. Още по-добре щеше да е, ако си бяха тръгнали. Зад мен чух как Киеде направи своя скок и се блъсна в стълбата на няколко метра под мен.

Най-сетне стигнах до шахтата за отпадъци. Скочих от стълбата — ръцете ми сграбчиха едната страна на улея и се метнах право навътре в тъмнината. Още една вълна от болка ме заля, но този път кракът все още пулсираше с новооткрита енергия, силен за първи път от дълго време. Изтупах ръце и се изправих. Първото нещо, което ми направи впечатление в шахтата, беше студеният въздух. Сигурно охлаждаха вътрешността на цепелина при излитането.

Секунди по-късно Киеде също се метна вътре. Тя потрепери и разтри гипсовата отливка върху контузената си ръка, след което ме ръгна в гърдите.

— Няма да спираш просто ей така, насред изкачването — отсече тя. — Не преставай да се движиш. Не можем да си позволим да бъдем импулсивни.

— Тогава не ми давай повод да ставам импулсивен — сопнах се аз. — Защо не ми каза, че Томас ще дойде за Джун?

— Зная, че имаш вземане-даване с този капитан — отвърна Киеде. Тя присви очи в тъмнината и ми даде знак да започнем изкачването на шахтата. — А Рейзър смяташе, че няма да ти се отрази добре, ако се притесняваш предварително за това.

Бях готов да отвърна на огъня, но Киеде ми хвърли предупредителен поглед. Успях да преглътна гнева си с усилие. Напомних си защо бях тук. Правех това заради Идън. Ако Рейзър смяташе, че за Джун ще е най-безопасно да бъде под надзора на Томас, то нека бъде така. Но какво щяха да правят с нея, след като я заловяха? Ами ако нещо се объркаше и Конгресът или съдът направеха нещо, което Рейзър не бе запланувал? Откъде беше толкова сигурен той, че всичко ще мине безпроблемно?

Двамата с Киеде се движехме през шахтата, докато не достигнахме долните нива на Династия. До излитането останахме скрити зад някакво стълбище в самотно машинно отделение в задната част, а когато парните бутала се задвижиха, усетихме налягането от издигащия се кораб да изтласква краката ни, сякаш се откъсваше от основата за приземяване. Чух как огромни кабели се откъсваха от стените, както и виковете и аплодисментите на наземния екип, който се радваше на още едно успешно осъществено излитане.

След като измина половин час и гневът ми най-сетне имаше време да се охлади, ние се подадохме изпод стълбището.

— Да тръгнем насам — промърмори Киеде, когато стигнахме до малка стаичка, от която пътят водеше в две посоки — едната към двигателите, а другата направо към долните етажи. — Понякога правят неочаквани проверки по входовете към основната палуба. Може да имаме по-малко главоболия в машинното отделение. — Тя направи пауза и притисна ръка до ухото си, като се смръщи съсредоточено.

— Какво има?

— Изглежда, че Рейзър е на борда — отвърна тя.

Усещах крака си леко подут, докато продължихме да се движим, и осъзнах, че ходя с накуцване. Изкачихме се по още едно стълбище, което ни отведе до машинното отделение, натъквайки се на няколко войника по пътя, докато накрая не достигнахме до един етаж, обозначен с цифрата 6, където стълбите свършиха. Обикаляхме известно време това хале, преди да се спрем пред някаква тясна врата. На табелата пишеше „Към машинни отделения А, В, С. D“.

Един самотен пазач стоеше до вратата. Той погледна нагоре, видя ни и изпъна рамене.

— Какво искате? — измрънка той.

Разменихме си стандартни поздрави.

— Изпратиха ни да се срещнем с един човек — излъга Киеде. — От персонала на машинното отделение.

— Така ли? С кого? — Той неодобрително присви очи към Киеде. — Ти си пилот, нали? Трябва да си на горната палуба. В момента правят проверка.

Киеде беше готова да протестира, но аз я прекъснах и си придадох смутен вид. Изрекох единственото нещо, което сметнах, че той вероятно няма да оспори.

— Добре тогава, като войник на войника — измънках аз и погледнах скришом встрани към Киеде. — Ние, хъм… търсихме си хубаво място, за да… нали се сещаш. — Намигнах му извинително. — От седмици се опитвам да открадна целувка от това момиче. Операция на коляното ми попречи. — Тук направих пауза, като му демонстрирах преувеличена версия на куцането ми.

Пазачът внезапно се ухили и се изсмя изненадано, сякаш беше доволен, че взима участие в нещо нередно.

— Аха, разбирам — каза той и погледна съчувствено към крака ми. — Тя е сладка. — Засмях се заедно с него, докато Киеде се включи в постановката, като извъртя очи.

— Както отбеляза — обърна се Киеде към пазача, докато той ни отключваше вратата, — закъснявам за проверката. Ще бъдем бързи — връщаме се на горната палуба след няколко минути.

— Успех, клети негодници — викна той към нас, докато влизахме вътре.

Лениво си отдадохме чест един на друг.

— Щях да му разкажа много хубава история — прошепна Киеде, докато вървяхме. — Все пак добре ме покри. Самичък ли го измисли? — Тя се усмихна лукаво и ме огледа от глава до пети. — Колко жалко, че ми натресоха толкова грозен помагач.

Вдигнах и двете си ръце, преструвайки се, че искам да се защитя.

— Колко жалко, че ми натресоха такава лъжкиня.

Вървяхме по цилиндричен коридор, окъпан в бледа червена светлина. Дори тук долу плоски екрани излъчваха новинарския обмен и последни данни за въздушните кораби. Мониторите показваха списък с дестинациите на всички активни републикански цепелини заедно с техните данни и разписания. Очевидно дванадесет се намираха във въздуха в този миг. Докато минавахме покрай един от екраните, очите ми се плъзнаха надолу по него към РК Династия.

Републикански въздушен кораб „Династия“.

Отпътуване: 08:51 стандартно океанско време, 13.01 от въздушен док „Фараонът“, Лас Вегас, НВ.

Пристигане: 17:04 стандартно погранично време, 13:01 на въздушен док „Блекуел“, Ламар, КО.

Ламар. Пътувахме на север към град на фронтовата линия. Една крачка по-близо до Идън, напомних си аз. Джун щеше да се оправи. Мисията скоро щеше да приключи.

Първото помещение, в което влязохме, беше огромно — множество редове с гигантски бойлери и съскащи отдушници, като дузина работника се грижеха за всеки един от парните котели. Някои проверяваха температурата, докато други хвърляха нещо като бели въглища в пещите. Всички те бяха със същата екипировка, с която беше облечена Тес точно преди да тръгне от „Венеция“. Минахме бързо през един от редовете с бойлери и влязохме през следващата врата. Още едно стълбище. След това се озовахме на долната палуба на Династия.

Този въздушен кораб беше огромен. Бях се качвал на борда на цепелини и преди, разбира се. Когато бях на тринадесет, се промъкнах на летателната палуба на РК Пасифик и откраднах горивото от три изтребителя FA 70, след което го продадох на черния пазар на много добра цена. Но никога не се бях озовавал на кораб с такива размери. Киеде ни прекара през вратата на стълбището, а оттам към металната площадка, от която се откриваше гледка към всички етажи над нас. Имаше войници навсякъде. Вървяхме заедно с тях и внимавахме лицата ни да изглеждат безизразни. Тук, на най-долния етаж, няколко бойни формации минаваха строево обучение. По продължението на коридорите имаше врати, а между всеки четири от тях — по един плосък екран, който показваше новините. Над всеки монитор беше окачен портрет на новия Електор. Действаха бързо, нали?

Офисът на Рейзър бе един от половин дузината, които бяха наредени покрай стените на четвъртата палуба, а върху вратата му имаше поставен сребърен републикански печат. Киеде почука два пъти. Когато чу гласа на Рейзър да ни подканва да влезем, тя ни въведе, след което затвори внимателно вратата след себе си и застана мирно. Последвах примера й. Обувките ни тракнаха с токове по твърдия дървен под. Отнякъде в стаята леко ухаеше на нещо подобно на жасмин и докато се любувах на богато украсените сферични лампи по стената и портрета на Електора в задната част, осъзнах колко мразовито бе тук. Рейзър стоеше до бюрото си със скръстени зад гърба ръце, имаше изискан вид, облечен в официалната си командирска униформа и говореше с някаква жена с подобна екипировка.

Отне ми около секунда, за да осъзная, че тази жена беше командир Джеймсън.

И двамата с Киеде замръзнахме на място. След шока от това, че видях Томас, просто бях допуснал, че ако командир Джеймсън се намираше някъде из Вегас, то това щеше да е в пирамидалния въздушен док, за да следи придвижването на капитана си. Никога не бих предположил, че тя ще бъде на кораба. Защо отиваше на бойния фронт?

Рейзър кимна към нас, докато и двамата с Киеде му отдадохме чест.

— Свободно — заповяда ни той, след което отново прикова вниманието си към командир Джеймсън.

Усетих напрежението на Киеде, която стоеше до мен. Уличният ми инстинкт веднага се задейства. Ако Киеде беше притеснена, това означаваше, че патриотите не бяха предвидили, че командир Джеймсън ще бъде тук. Очите ми се стрелнаха към бравата на вратата — представих си как я изритвам, за да я отворя, и се хвърлям през парапета на балкона към долната палуба. В ума ми се появи планът на кораба като триизмерна карта. Трябваше да съм готов да офейкам, ако тя ме разпознаеше. Трябваше да подготвя маршрута си за бягство.

— Посъветваха ме да си отварям очите — каза командир Джеймсън на Рейзър. Той изглеждаше напълно спокоен — раменете му бяха отпуснати, а по лицето му беше изписана лека усмивка. — И ти трябва да направиш същото, Десото. Ако забележиш нещо странно, ела при мен. Ще бъда готова.

— Разбира се. — Рейзър кимна почтително към командир Джеймсън, макар че отличителните знаци на униформата му показваха, че той беше с по-висок чин от нея. — Пожелавам всичко най-хубаво както на теб, така и на Лос Анджелис.

Те си отдадоха небрежно чест един на друг. Тогава командир Джеймсън се отправи към вратата. Заставих се да остана неподвижен, но всеки мускул от тялото ми истерично крещеше да бягам оттам.

Командир Джеймсън мина покрай мен и аз мълчаливо изчаках да ме огледа от глава до пети. С периферното си зрение виждах суровите черти на лицето й и тънката алена цепнатина, която представляваха устните й. Зад изражението й имаше само леденостудена празнина — пълна липса на емоция, която вля в кръвта ми едновременно страх и омраза. Тогава забелязах, че ръката й беше бинтована. Тя беше контузена още от времето, когато ме държеше в плен в резиденция „Батала“ и когато я бях захапал, стигайки почти до костта й.

Тя знае кой съм — помислих си аз. Капка пот се спусна по гърба ми. Трябваше да е разбрала кой съм аз. Дори хвърляйки ми само един бърз поглед, можеше да ме разпознае под дегизировката, под късо подстриганата коса, изкуствения белег и кафявите контактни лещи. Очаквах да вдигне тревога. Обувките ми се прегънаха, опрени в земята, готов бях да побягна. Оперираният ми крак пулсираше.

Но за част от секундата мигът премина и погледът на командир Джеймсън се извърна, когато тя стигна до вратата. Отстъпих назад от ръба на скалата.

— Униформата ти е измачкана, войнико — извика с отвращение към мен тя. — Ако бях на мястото на командир Десото, щях да те накажа да извъртиш поне дузина обиколки.

Тя пристъпи напред, излезе през вратата и изчезна. Киеде отново заключи — раменете й се отпуснаха и я чух как въздъхна.

— Мина добре — рече тя на Рейзър, докато се пльосваше върху дивана в офиса. От гласа й струеше сарказъм.

Рейзър ми даде знак аз също да седна.

— За това трябва да благодарим на теб, Киеде — отвърна той. — За тази първокласна дегизировка на нашия млад приятел. — Киеде засия от комплимента му. — Извинявам се за неочакваната изненада. Командир Джеймсън е надушила ареста на Джун. Тя искаше да се качи на кораба, за да види дали нещо друго няма да се появи. — Рейзър седна зад бюрото си. — Сега си заминава обратно във Вегас със самолет.

Почувствах се слаб. Докато си почивах на дивана до Киеде, не можех да не държа под око прозорците, в случай че командир Джеймсън се върнеше за нещо. Те бяха направени от матово стъкло. Възможно ли беше някой отдолу да ни види тук, горе?

Киеде се бе успокоила и не спираше да обсъжда с Рейзър следващите ни ходове. Кога щяхме да се приземим, кога трябваше да се прегрупираме в Ламар, дали войниците, които служеха за примамка, бяха заели позиции в столицата. Но аз просто седях и си мислех за изражението на командир Джеймсън. От всички офицери на републиката, които бях срещал, може би, с изключение на Киан, само погледът на командир Джеймсън можеше да ме смрази до дъното на душата ми. Превъзмогнах спомена за това как тя беше заповядала да убият майка ми… и да екзекутират Джон. Ако Томас беше арестувал Джун, какво ли щеше да прави с нея командир Джеймсън? Можеше ли наистина Рейзър да я предпази? Затворих очи и се опитах да изпратя мълчаливо предупреждението си към Джун.

Пази се. Искам да те видя отново, когато всичко това приключи.

Джун

Не можех да се заставя да погледна отново Дей, преди да го оставя. Докато патриотът на Рейзър ме отвеждаше от входа на пирамидата „Фараонът“, аз решително бях извърнала лице от него. Така е най-добре — казвах си аз. Ако мисията приключеше успешно, това щеше да е само една кратка раздяла.

Загрижеността на Дей за моето благополучие сега наистина започваше да придобива смисъл. Планът на Рейзър, отреден за мен, звучеше добре, но нещо можеше да се обърка. Ами ако вместо да ме отведат да се срещна с Електора, ме застреляха в мига, в който ме откриеха? Или пък можеше да ме завържат с главата надолу в някоя зала за разпити и да ме бият, докато изпадна в безсъзнание. Много пъти бях виждала как това се случва. Възможно бе да съм мъртва преди края на деня, много преди Електорът да научи, че са ме открили. Хиляди неща можеха да се объркат.

Затова трябва да се концентрирам — напомних си аз. А нямаше как да го сторя, ако се взирах в очите на Дей.

Сега патриотът ме водеше към вътрешността на пирамидата надолу по тесен тунел, който се спускаше покрай едната страна на стената й. Тук беше шумно и цареше хаос. Стотици войници кръжаха из приземния етаж. Рейзър ми беше казал, че ще ме настанят в една от празните казармени стаи на първия етаж, където трябваше да се престоря, че се укривам, за да се промъкна на борда на РК Династия. Когато войниците на републиката почукаха на вратата и пристигнеха за мен, аз трябваше да симулирам опит за бягство. Да дам всичко от себе си.

Ускорих крачка, за да вървя наравно с моя водач. Сега стигнахме края на коридора, откъдето през солидна врата (широка метър и половина и висока три) се излизаше от главния етаж надолу към проходите за бараките на първия етаж. Водачът ми прекара карта през четеца на вратата. Тя изписка, светна зелена светлина и се отвори.

— Съпротивлявай се, когато пристигнат за теб — рече патриотът с толкова тих глас, че едва го чух. Външният му вид не беше по-различен от този на всеки друг войник тук: със зализана назад коса и черна униформа. — Направи така, че те да повярват, че не искаш да бъдеш заловена. Опитвала си се да се предадеш близо до Денвър. Разбра ли?

Кимнах.

Вниманието му се отклони от мен. Той проучи залата, като накланяше глава, за да инспектира тавана. Редица от охранителни камери бяха поставени по този коридор — бяха общо осем, като имаше по една, която беше обърната към всяка казармена врата. Преди да преминем по цялата дължина на коридора, водачът извади един джобен нож и го използва, за да отпори едно от лъскавите копчета на куртката си. След това се притисна към вратата, постави крака от двете страни на рамката й и отскочи нагоре.

Хвърлих поглед към коридора зад нас. В този миг нямаше други войници, но какво щеше да се случи, ако се появеше някой иззад ъгъла? Нямаше да е изненада да заловят мен на това място, това беше нашата цел, в крайна сметка, но какво щеше да стане с водача ми?

Той се протегна към първата охранителна камера и използва ножа си, за да остърже гумената обвивка, която предпазваше жиците на устройството. Когато свали част от гумената изолация и под нея се оголиха проводниците, той изтегли пръстите си нагоре в ръкава и така натисна металното копче към жиците.

Последва тиха експлозия от искри. За моя изненада всички охранителни камери по коридора изгаснаха.

— Как успя да счупиш всичките само с едно…? — започнах да шепна аз.

Водачът скочи обратно на земята и ми даде знак да побързам.

— Аз съм хакер — прошепна в отговор той, докато тичахме. — И преди съм работил по командните центрове тук. Пренастроих малко жиците, за да ни е по-удобно. — Той се усмихна гордо, показвайки ми равните си бели зъби. — Но това е нищо. Само почакай да чуеш какво направихме с Кулата на Конгреса в Денвър.

Впечатляващо. Ако Метиъс можеше да се присъедини към патриотите, той също щеше да бъде хакер. Стига да беше жив.

Затичахме се надолу по коридора, докато водачът не се спря пред една от вратите. Казарма 4 А. Тук той извади ключ и го прокара през панела за достъп на вратата. Тя изцъка и леко се открехна — вътре в тъмнината имаше осем редици двуетажни легла и шкафчета.

Хакерът се обърна с лице към мен.

— Рейзър иска да изчакаш тук, за да е сигурно, че ще те заловят точно тези войници, на които това е наредено. Той има предвид конкретен патрул.

Разбира се, в това имаше безукорна логика. Потвърждаваше, че Рейзър не иска да ме смажат от бой, като остави просто който и да е патрул да ме арестува.

— Кой…? — понечих да попитам аз.

Но той докосна ръба на военната си шапка, преди да успея да довърша.

— Всички ще наблюдаваме мисията ти през камерите. Успех — прошепна той. След това си тръгна, като се придвижи бързо надолу по коридора и зави зад един ъгъл, където вече го изгубих от поглед.

Поех си дълбоко въздух. Бях сама. Настъпи моментът — войниците трябваше да ме арестуват.

Бързо влязох в стаята и затворих вратата на казармата. Вътре цареше пълна тъмнина — нямаше прозорци, нямаше дори тънък лъч светлина откъм процепа под вратата. Наистина правдоподобно място, където да се укривам. Не си направих труд да се придвижа по-навътре в стаята, защото вече знаех какво бе разположението — редици от двуетажни легла и обща баня. Просто се прилепих до стената, която се намираше до вратата. По-добре да остана тук.

Протегнах се в тъмнината и напипах дръжката на вратата, която беше във формата на топка. Като използвах ръцете си, измерих какво бе разстоянието от топчето до земята (един метър). Вероятно толкова беше и дистанцията между дръжката на вратата и горната част на рамката й. Върнах се към момента, когато стояхме отвън в коридора, и си представих какво е разстоянието между горния ъгъл на рамката на вратата и тавана. Трябваше да е малко по-малко от половин метър.

Добре. Сега всички детайли бяха на място. Облегнах се на стената, затворих очи и зачаках.

Изминаха дванадесет минути.

В този момент откъм коридора по-надолу чух кучешки лай.

Очите ми мигновено се отвориха. Оли. Щях да разпозная този лай навсякъде — кучето ми все още бе живо. Живо, като по чудо. Обляха ме радост и объркване. Какво, по дяволите, правеше той тук? Притиснах ухо до вратата и се заслушах. Още няколко секунди тишина. След което отново чух лаенето.

Бялата ми швейцарска овчарка беше тук.

Сега мислите започнаха да препускат в ума ми. Единствената причина Оли да бъде тук бе, защото е с някакъв патрул — патрула, който ме следваше по петите. А имаше само един войник, който щеше да се сети да използва собственото ми куче, за да подуши следите ми: Томас. Думите на хакера отекнаха в главата ми. Рейзър искаше да ме заловят „войниците, на които това е наредено“. Той е имал предвид конкретен патрул.

Естествено, че патрулът — човекът — който е имал предвид Рейзър, беше Томас.

Той най-вероятно беше получил задача от командир Джеймсън да ме издири. Използваше Оли да му окаже съдействие. Но от всички патрули, които желаех да ме арестуват, този на Томас беше последен в списъка. Ръцете ми започнаха да треперят. Не исках да виждам отново убиеца на брат ми.

Лаят на Оли постепенно ставаше все по-силен. С него пристигнаха и първите стъпки и гласове. Чух отвън откъм коридора гласа на Томас, който викаше на войниците си. Притаих дъх и си припомних числата, които бях пресметнала.

Те бяха точно пред вратата. Гласовете им притихнаха, заменени от изщраквания от предпазителите на заредени оръжия, звучаха като стандартно зачислени пушки от серия А.

Последвалото сякаш се случи на забавен каданс. Вратата се открехна и вътре проникна сноп светлина. Незабавно направих лек скок и вдигнах единия си крак нагоре — докато вратата се движеше към мен, ходилото ми се приземи върху топчестата й дръжка. Когато войниците влязоха в стаята с извадени оръжия, аз се протегнах и се хванах за най-горната част на рамката на вратата, като използвах облата дръжка за стъпало. Издърпах се нагоре. Без никакъв звук се настаних върху вратата като котка.

Те не ме съзряха. Вероятно не виждаха нищо друго, освен тъмнината. Преброих ги за части от секундата. Томас водеше групата, Оли вървеше до него (за моя изненада Томас не беше извадил пистолета си), а зад него имаше група от четирима войници. Пред стаята имаше още войници, но не можех да кажа колко са.

— Тя е тук — обади се един от тях с ръка, притисната до ухото. — Все още не е имала възможност да се качи на някой въздушен кораб. Командир Десото току-що потвърди, че един от хората му я е видял да влиза.

Томас не отвърна нищо. Наблюдавах как се обръща, за да огледа тъмната стая. Тогава погледът му се насочи нагоре към вратата.

Погледите ни се срещнаха.

Скочих и го съборих на земята. В миг на сляпа ярост исках да му счупя врата с голи ръце. Щеше да бъде толкова лесно.

Останалите войници вдигнаха оръжията си, но в хаоса чух как Томас издава задавено заповед.

— Не стреляйте! Не стреляйте! — Той ме сграбчи за ръката. Почти успях да се отскубна и да се шмугна покрай войниците навън към входа, но втори войник ме избута на земята.

В този миг всички бяха отгоре ми — вихрушка от униформи, които ме хванаха за ръцете и ме издърпаха за краката. Томас продължаваше да крещи на хората си да бъдат внимателни.

Рейзър се бе оказал прав. Томас искаше да ме остави жива, за да ме предаде на командир Джеймсън.

Най-накрая ми сложиха белезници на ръцете и ме притиснаха толкова силно на пода, че не можех да помръдна. Чух гласа на Томас някъде над мен.

— Радвам се да ви видя отново, госпожице Ипарис. — Гласът му трепереше. — Арестувана сте за нападение над войник от републиката, за създаване на безредици в резиденция „Батала“ и затова че сте напуснали поста си. Имате право да запазите мълчание. Всичко, което кажете, може и ще бъде използвано срещу вас в съдебната зала. — Забелязах, че той не спомена нищо за подпомагане на престъпник. Все още трябваше да се преструва, че републиката е екзекутирала Дей.

Изправиха ме на крака и ме поведоха обратно по коридора. Докато излезем на слънчева светлина, повече от дузина войници се спряха, за да наблюдават събитието. Хората на Томас ме напъхаха безцеремонно на задната седалка в чакащия патрулен джип, оковаха ръцете ми за вратата и заключиха предмишниците ми в метални скоби. Томас седна до мен и насочи пистолета към главата ми. Нелепо. Джипът ни изведе обратно през улиците. Другите двама войници, които седяха отпред в джипа, ме гледаха в огледалото за задно виждане. Те се държаха така, сякаш аз бях някакво неопитомено оръжие — и в известен смисъл, предполагам, че това беше вярно. От иронията във всичко това ми се искаше да се изсмея. Дей беше войник на републиката на борда на РК Династия, а аз бях най-ценната пленница на републиката. Бяхме си разменили местата.

Томас се опитваше да ме игнорира, докато пътувахме, но нито за миг не го изпусках от поглед. Той изглеждаше изморен, с бледи устни и тъмни кръгове под очите. Набола брада опасваше брадичката му, което беше изненадващо само по себе си — Томас обикновено никога нямаше да покаже лицето си, без то да е перфектно и гладко избръснато. Командир Джеймсън сигурно го беше направила на парцал за това, че ме бе оставил да избягам от резиденция „Батала“. Вероятно го бяха разпитвали по въпроса.

Минутите течаха. Никой от войниците не проговори. Този, който шофираше, беше съсредоточил поглед право върху пътя и единственото, което се чуваше, бе бръмченето от двигателя на джипа и приглушените звуци от улицата отвън. Можех да се закълна, че останалите чуваха също и блъскането на сърцето ми. От мястото си можех да видя джипа, който се движеше пред нас, а през задното му стъкло от време на време съзирах части от бяла козина, което ме караше да се чувствам невероятно щастлива. Оли. Искаше ми се той да беше в джипа при мен.

Накрая се обърнах към Томас.

— Благодаря ти за това, че не си наранил Оли.

Не очаквах да ми отговори. Капитаните не разговаряха с престъпници. Но за моя изненада той срещна погледа ми. Изглежда, че заради мен все още бе склонен да наруши протокола.

— Кучето ти се оказа полезно.

Това е кучето на Метиъс. Гневът ми отново се надигна, но аз го овладях. Беше безсмислено да беснея за нещо, което нямаше да помогне на плановете ми. Стори ми се странно, че той въобще беше оставил Оли жив — можеше да ме проследи и без него. Оли не бе полицейско куче и не беше обучаван да надушва следите на даден обект. Той не би им бил от помощ, когато са ме търсили из половината държава — беше полезен само от много близко разстояние. Което означаваше, че Томас го беше оставил жив поради други причини. Защото го беше грижа за мен? Или… може би все още го беше грижа за Метиъс. Тази мисъл ме разтревожи. Пламъкът във втренчения поглед на Томас изчезна, когато не му отговорих. Последва ново продължително мълчание.

— Къде ме водите?

— Ще бъдеш задържана в затвора „Високата пустиня“, докато не приключи разпитът ти, а после съдът ще реши къде ще отидеш.

Беше време да приведа в действие плана на Рейзър.

— След разпита ми мога да гарантирам, че съдът ще ме изпрати в Денвър.

Един от пазачите, седящи отпред, присви очи към мен, но Томас вдигна ръка.

— Остави я да говори — обясни му той. — От значение е единствено да я предадем невредима. — След което погледна към мен. Освен това той изглеждаше и по-изпит от последния път, когато го видях — дори косата му, която бе прилежно сресана настрана, нямаше блясък. — И каква е причината да смяташ така?

— Разполагам с информация, от която Електорът ще бъде изключително заинтересуван.

Устата на Томас потрепна — сега той беше изпълнен с копнеж да ме разпита, да разкрие тайните, които притежавах. Но това бе извън протокола и той вече беше нарушил достатъчно правила, като проведе лекомислен разговор с мен. Изглежда, че реши да не ме притиска повече.

— Ще видим какво можем да измъкнем от теб.

Тогава осъзнах, че беше малко странно, че те въобще ме пращаха в затвора на Лас Вегас. Трябваше да бъда разпитана и осъдена в родния ми щат.

— Защо съм задържана тук? — попитах аз. — Не трябва ли да съм на път за Лос Анджелис?

Този път Томас беше приковал поглед право напред.

— Карантина — отвърна той.

Намръщих се.

— Какво? Вече се е разпространила и до Батала ли?

От отговора му ме побиха студени тръпки.

— Лос Анджелис е под карантина. Целият.

Затворът „Високата пустиня“.

Килия 41 G, 2 х 1.1 квадратни метра.

22:24 часа, същия ден, в който бях заловена.

Седях на няколко метра разстояние от Томас. Делеше ни само една паянтова маса — е, ако не брояхме и войниците, застанали на пост до него. Те се помръдваха неспокойно всеки път, когато погледът ми се спираше върху тях. Полюшнах се леко в стола си, борейки се с умората, и издрънчах с веригите, които държаха ръцете ми на сигурно място зад гърба. Умът ми започна да блуждае — продължавах да се връщам към онова, което ми каза Томас за Лос Анджелис и карантината. Сега нямай време постоянно да мисля за това — казах си аз, но мислите не си отиваха. Опитах се да си представя университета „Дрейк“, изцяло обозначен със знаците за карантина, улиците в Рубинения сектор, претъпкани с патрули, проверяващи за заразата. Как беше възможно това? Как можеше целият град да е под карантина?

Стояхме в тази стая от шест часа, а Томас не бе успял да измъкне нищо от мен. Отговарях на въпросите му така, че ние постоянно се въртяхме в кръг, и го правех толкова умело, че той не осъзнаваше как манипулирам разговора, докато не прахосахме поредния час. Беше се опитал да ме заплаши, че ще убие Оли. На това аз на свой ред отвърнах, като се заканих, че ще отнеса всичката информация, с която разполагах, в гроба си. Беше се опитал да заплашва мен. Аз отговорих на това, като му напомних за фактора „отнасяне в гроба на информацията, с която разполагам“. Дори опита да играе психологически игри — никоя от които не се получи дори прилично добре. Аз просто продължавах да го питам защо Лос Анджелис е под карантина. Бях обучавана в не по-малка степен от Томас в различни подходи за разпит и това даваше обратен за него резултат. Все още не беше започнал да ме малтретира физически по начина, по който го стори с Дей. Още един интересен детайл. За Томас нямаше значение колко много го беше грижа за мен — ако началниците му му заповядаха да използва физическа сила, той щеше да го стори. Тъй като все още не ме беше наранил, това означаваше, че командир Джеймсън му беше казала да не го прави. Странно. Въпреки това усещах, че търпението му към мен започва да се изчерпва.

— Кажете ми, госпожице Ипарис — започна той, след като запазихме мълчание за момент. — Какво ще е необходимо, за да науча нещо полезно от вас?

Лицето ми остана безизразно.

— Вече ти казах. Ще ти дам отговор в замяна на моето искане. Разполагам с информация, която искам да съобщя на Електора.

— Не сте в позиция да се пазарите. И не можете да продължавате с това до безкрайност. — Томас се облегна назад на стола си и се намръщи. Флуоресцентните светлини хвърляха дълги сенки под очите му. На фона на небоядисаните бели стени на стаята, като изключим двете знамена на републиката и портрета на Електора, Томас се открояваше заплашително в своята червено-черна капитанска униформа. Метиъс носеше такава. — Знам, че Дей е жив, а вие знаете къде да го открием. Ще проговорите след няколко дена без храна и вода.

— Недей да предполагаш какво мога и какво не мога да направя, Томас — отвърнах аз. — Що се касае до Дей, мислех, че отговорът е очевиден. Ако той е жив, то е тръгнал да спасява малкия си брат. Всеки глупак може да се досети за това.

Томас се опита да игнорира жегването ми, но аз видях раздразнението, изписано по лицето му.

— Ако той все още е жив, никога няма да открие брат си. Местонахождението му е строго секретно. Не искам да знам къде иска да ходи Дей. Искам да знам къде е той.

— Няма значение. Със сигурност няма да го заловите. Той не би се хванал два пъти на един и същ номер.

Томас скръсти ръце. Наистина ли само преди няколко седмици ние двамата седяхме заедно и вечеряхме в кафене в Лос Анджелис? Мисълта за Ел Ей ме върна обратно към новината за карантината и аз си представих кафенето пусто, облепено с обявления за заразата.

— Госпожице Ипарис — каза Томас и сложи длани върху масата. — Можем да продължаваме така до безкрай, а вие няма да престанете да се държите подигравателно и да въртите глава, докато не рухнете на пода от изтощение. Не искам да ви нараня. Имате възможност да изкупите греховете си срещу републиката. Въпреки всичко, което сторихте, аз имам уверението на моите началници, че те все още ви считат за доста ценна.

Така значи. Командир Джеймсън има намеса в това да не бъда наранена по време на разпита.

— Колко мило — отговорих аз, като оставих сарказмът да се просмуче в думите ми. — Аз съм по-голяма късметлийка от Метиъс.

Томас въздъхна, наклони глава и стисна горната част на носа си от раздразнение. Остана в това положение известно време. След това даде знак на другите войници.

— Всички навън — отсече той.

Когато войниците ни оставиха сами, той се обърна отново към мен и се наведе, за да сложи ръка върху масата.

— Съжалявам, че се налага да сте тук — тихо каза той. — Надявам се, разбирате, госпожице Ипарис, че съм задължен от професионалния си дълг да сторя това.

— Къде е командир Джеймсън? — попитах аз. — Тя е твоят кукловод, нали? Мислех, че тя също ще дойде да ме разпита.

Томас не трепна на подигравката ми.

— В момента тя контролира положението в Лос Анджелис, като организира карантината и докладва за ситуацията на Конгреса. С цялото ми уважение, но светът не се върти около вас.

Да държи под контрол Лос Анджелис. Думите ме вледениха.

— Наистина ли заразите са толкова сериозни в момента? — реших да попитам отново аз, като очите ми бяха насочени към лицето на Томас. — Заради епидемия ли е под карантина Ел Ей?

Той поклати глава.

— Това е поверителна информация.

— Кога ще вдигнат карантината? Всички сектори ли са обхванати?

— Престанете да питате. Казах ви, че целият град е под карантина. Дори и да знаех кога ще я вдигнат, не виждам причина да споделям с вас.

По изражението му веднага разбрах какво значеше казаното: Командир Джеймсън не ме е уведомила какво става в града, така че нямам никаква представа. Защо тя искаше да го държи на тъмно?

— Какво се е случило в града? — продължих да упорствам аз, надявайки се да измъкна нещо повече от него.

— Това не е от значение за разпита ви — отговори Томас и почука нетърпеливо с пръсти по ръката си. — Лос Анджелис вече не ви засяга, госпожице Ипарис.

— Това е родният ми град — отвърнах аз. — Израснала съм там. Метиъс умря там. Разбира се, че ме засяга.

Томас запази мълчание. Ръцете му се повдигнаха нагоре, за да отметнат тъмни кичури коса от лицето, а очите му потърсиха моите. Минутите се точеха.

— Значи това е целият проблем — измърмори накрая той. Зачудих се дали го каза, защото също се чувстваше изтощен след прекараните шест часа в тази стая. — Госпожице Ипарис, това, което се случи с брат ви…

— Зная какво се случи — прекъснах го аз. Гласът ми трепереше от надигащ се гняв. — Ти го уби. Продал си го на властите. — Думите боляха толкова силно, че едва ги процеждах през устата си.

Изражението на лицето му придоби развълнуван вид. Той се изкашля и се поизправи на стола си.

— Заповедта дойде директно от командир Джеймсън и последното нещо, което бих направил, е да не се подчиня на директна заповед от нея. Вие трябва да познавате това правило не по-зле от мен… макар да признавам, че никога не сте била много изпълнителна и не сте го спазвала.

— И какво, значи си бил готов да го предадеш просто ей така, защото е разбрал как са умрели родителите ни? Той ти беше приятел, Томас. Ти израсна с него. Командир Джеймсън нямаше да си даде труд дори да те погледне — в този момент нямаше да седиш от другата страна на масата, — ако Метиъс не те беше препоръчал за нейния патрул. Или си забравил? — Гласът ми се повиши. — Не можа да рискуваш дори и частица от собствената си безопасност, за да му помогнеш?

— Това беше пряка заповед — повтори Томас. — С командир Джеймсън не може да се спори. Точно какво не разбираш? Тя знаеше, че той е влизал нелегално в базата с данни за починали граждани, както и в множество други строго секретни правителствени каталози. Брат ти беше нарушил закона многократно. Командир Джеймсън не можеше да си позволи да държи многоуважаван капитан от патрула й да извършва престъпления точно под носа й.

Присвих очи.

— И затова ти го уби в тъмната уличка, след което приписа злодеянието на Дей? Защото с радост ще изпълниш заповедите на командира си, дори ако трябва да скочиш от стръмна скала?

Томас блъсна с ръка по масата толкова силно, че ме накара да подскоча.

— Имаше подписана заповед от щата на Калифорния — изкрещя той. — Не разбираш ли какво ти казвам? Нямах голям избор.

Тогава очите му се разшириха… той не беше очаквал да изрече тези думи, не и по този начин. Аз също бях шокирана от тях. Той продължи да говори, сега в по-бързо темпо, очевидно решен да заличи казаното. Странна светлина проблясваше в очите му, нещо, което не можех да определя точно. Какво беше то?

— Аз съм войник от републиката. Когато влязох в армията, положих клетва да се подчинявам на заповедите на ръководителите си на всяка цена. Метиъс бе положил същата клетва и я наруши.

Имаше нещо странно в начина, по който споменаваше Метиъс, някаква прикрита емоция, която ме смущаваше.

— Държавата не функционира. — Поех си дълбоко въздух. — А ти си страхливец, затова че остави Метиъс на произвола й.

Очите на Томас се свиха, сякаш го бях намушкала. Огледах го по-внимателно, но той забеляза, че го анализирам и рязко извърна лице, като се завъртя на една страна и скри глава в ръцете си.

Отново се замислих за брат си, като този път си припомних годините, които той беше прекарал в компанията на Томас. Те се познаваха от деца, много преди аз да се родя. Винаги когато бащата на Томас, чистачът на етажа, на който се намираше апартаментът ни, го водеше със себе си по време на работните си смени, двамата с Метиъс си играеха заедно с часове. На военни видеоигри. С играчки оръжия. Сетих си за времето, когато се появих и аз и за множеството тихи разговори, които те двамата провеждаха във всекидневната ни, както и колко често бяха заедно. Спомних си резултата на Томас от Изпитанието: 1365. Страхотно постижение за хлапе от бедняшките сектори, но на средно ниво спрямо децата от Рубинения сектор. Метиъс бе първият, който събуди силния интерес на Томас към това да стане войник. Той прекарваше цели следобеди, за да обучи Томас на всичко, което знаеше. Томас никога нямаше да успее да влезе в университета „Хайланд“, намиращ се в Изумрудения сектор, без помощта на брат ми.

Дишането ми стана учестено, когато картината ми се изясни. Помнех как погледът на Метиъс се спираше задълго върху Томас по време на тренировки. Винаги бях приемала, че това просто беше начинът на брат ми да проучи стойката на Томас и неговия коефициент на точност. Припомних си колко търпелив и мил беше Метиъс, когато му обясняваше нещо. Начинът, по който докосваше рамото на Томас. Нощта, когато бях яла супа със соеви шушулки в онова кафене заедно с Томас и Метиъс, когато брат ми беше спрял да чиракува при Киан. Начинът, по който понякога ръката на Метиъс се спираше върху тази на Томас за миг повече, отколкото беше необходимо. Разговорът, който проведох с брат ми, когато той се грижеше за мен в деня на своето встъпване в длъжност. Как се беше засмял. Нямам нужда от приятелка. Имам си малка сестричка, за която трябва да се грижа. И това беше вярно. Той беше излизал с няколко момичета в колежа, но никога за по-дълго от седмица, като винаги беше вежлив, но незаинтересуван.

Беше толкова очевидно. Как бе възможно да не съм го виждала преди?

Разбира се, Метиъс никога не е говорил с мен за това. Връзките между офицер и подчинен бяха строго забранени. Сурово наказвани. Метиъс беше този, който препоръча Томас за патрула на командир Джеймсън… Той сигурно го бе сторил за негово добро, макар и да е знаел, че това означава край на всякакъв шанс за връзка.

Всичко това премина през главата ми само за секунди.

— Метиъс е бил влюбен в теб — прошепнах аз.

Томас не отговори.

— Е? Истина ли е? Ти трябва да си знаел.

Томас все още не отговаряше. Вместо това продължаваше да държи главата си в ръце и повтори:

— Положих клетва.

— Чакай малко. Не разбирам. — Облегнах се назад на стола и си поех дълбоко въздух. Мислите ми се носеха като вихрушка, бяха в пълна неразбория. Мълчанието на Томас ми говореше много повече от това, което беше казал на глас.

— Метиъс те е обичал — бавно казах аз. Гласът ми трепереше, докато произнасях думите. — И е направил толкова много за теб. И ти все пак го предаде? — Поклатих невярващо глава. — Как можа?

Томас вдигна глава от ръцете си и ме погледна — лицето му беше изпълнено със смущение.

— Никога не съм го докладвал.

Седяхме изправени лице в лице дълго време. Най-накрая процедих през стиснати зъби.

— Тогава ми кажи какво се случи.

Томас се вторачи в нищото.

— Администратори по сигурността откриха следи, които той беше оставил след себе си, когато е влизал незаконно през дупка в системата — отвърна той. — В базата данни за починалите граждани. Администраторите докладваха за това първо на мен, като очакваха, че аз ще предам съобщението на командир Джеймсън. Винаги предупреждавах Метиъс за незаконното хакерство. Ако застанеш на пътя на републиката твърде много пъти, рано или късно ще се опариш. Бъди лоялен, бъди верен. Но той никога не ме слушаше. Никой от двама ви не ме слушаше.

— Значи си запазил тайната му?

Томас отново скри глава в ръцете си.

— Първо поставих ребром въпроса пред Метиъс. Той си призна. Обещах му да не казвам на никого, но дълбоко в себе си исках да го издам. Никога не съм скривал нищо от командир Джеймсън. — За секунда той направи пауза. — Оказа се, че мълчанието ми нямаше да е от значение. Администраторите по сигурността, така или иначе, бяха решили да препратят съобщение до командир Джеймсън. Ето как разбра тя. След това ми постави задача да се погрижа за Метиъс.

Изпаднала в шок, слушах, без да кажа нищо. Томас никога не е искал да убие Метиъс. Опитах се да си представя сценарий, който можех да понеса. Той може би дори се беше опитал да убеди командир Джеймсън да възложи мисията на някой друг. Но тя беше отказала и той бе решил да го направи въпреки всичко.

Запитах се дали Метиъс някога бе дал израз на своето увлечение и дали Томас му бе отвърнал със същото. Съмнявах се, познавайки Томас. Дали бе отвърнал на любовта на Метиъс? Той се беше опитал да ме целуне в нощта след празненството по случай залавянето на Дей.

— Тържественият бал — размишлявах на глас този път аз. Не беше нужно да обяснявам на Томас за тази вечер, за да се досети той за какво говорех. — Когато се опита да…

Гласът ми заглъхна, когато Томас продължи да гледа втренчено към пода, а изражението му беше нещо средно между смущение и болка. Най-накрая той прокара ръка през косата си и изсмотолеви:

— Коленичих над Метиъс и го гледах как умира. Ръката ми беше върху ножа. Той…

Изчаках, замаяна от думите, които изричаше.

— Той ми каза да не те наранявам — продължи Томас. — Последните му думи бяха за теб. Наистина не знам. По време на екзекуцията на Дей се опитах да измисля начин да спра командир Джеймсън да те арестува. Но ти правиш нещата за хората, които искат да те предпазят, толкова трудни, Джун. Нарушаваш толкова много правила. Точно като Метиъс. В нощта на бала, когато погледнах лицето ти… — Гласът му секна. — Мислех, че мога да те предпазя и най-добрият начин щеше да бъде да те задържа близо до себе си, да се опитам да те спечеля. Не знам — повтори с горчивина той. — Дори Метиъс се затрудняваше да се грижи за теб. Каква надежда имах аз да те предпазя?

Нощта на екзекуцията на Дей. Дали Томас се беше опитал да ми помогне, когато ме ескортира долу, за да видя сутерена за съхранение на електробомби? Ами ако командир Джеймсън се е подготвяла да ме арестува, а Томас се бе опитал пръв да се добере до мен? Защо? За да ми помогне да избягам? Не разбирах.

— Беше ме грижа за него, нали знаеш — рече той, докато аз продължавах да мълча. Правеше се на смел, имитираше професионализъм. Все още чувах леката тъга в гласа му. — Но аз също така съм войник на републиката. Направих това, което бе необходимо.

Блъснах масата настрана и скочих към него, макар да знаех, че бях окована за стола си. Томас отскочи назад. Заплетох се в оковите си, паднах на колене и посегнах да сграбча крака му. Да сграбча нещо. Ти си болен. Ти си извратен. Исках да го убия. Никога не бях желала нещо толкова силно през целия си живот.

Не, това не беше вярно. Аз исках Метиъс отново да бъде жив.

Пазачите отвън сигурно бяха чули суматохата, защото влетяха вътре и преди да се осъзная, бях притисната до земята от няколко войника, сложиха ми още един допълнителен чифт белезници и ме отвързаха от стола. Влачиха ме за краката. Ритах яростно, докато през главата ми минаваше списъкът с всички атаки, които бях научила в училище, и обезумяло се опитвах да се освободя. Томас беше толкова близо. Само на няколко метра.

Той просто ме гледаше. Ръцете му бяха отпуснати отстрани.

— Това бе най-милостивият начин, по който той можеше да си отиде — извика Томас.

Пригади ми се, защото знаех, че е прав, и че Метиъс почти сигурно щеше да бъде изтезаван до смърт, ако Томас не го беше убил в уличката. Но не ми пукаше. Бях обзета от сляпа ярост и объркване. Как можеше да причини нещо подобно на някого, когото обичаше? Как беше възможно да се опитва да оправдава деянието си? Какво не беше наред в него?

Дали Томас бе показал чувствата си след смъртта на Метиъс в нощите, когато е седял сам вкъщи? Дали някога беше захвърлял маската на войник и бе оставял човека в себе си да скърби?

Изкараха ме от стаята и ме завлякоха обратно надолу по коридора. Ръцете ми трепереха — борех се да нормализирам дишането си, да успокоя блъскащото си сърце, да изтласкам обратно спомена за Метиъс в някакъв безопасен дял на съзнанието си. Една малка част от мен се надяваше, че грешах за Томас. Че не той е бил този, който уби брат ми.

На следващата сутрин всички следи от емоция бях изчезнали от лицето на Томас. Той ми каза, че съдът в Денвър е научил за молбата ми да се срещна с Електора и решил да ме прехвърли в щатския затвор на Колорадо.

Поех на път към столицата.

Дей

Приземихме се в Аамар Колорадо, в една студена, дъждовна утрин, точно по разписание. Рейзър тръгна с ескадрона си. Аз и Киеде чакахме на тъмното стълбище, до което се стигаше през задния вход на офиса му и водеше към изхода, докато шумовете отвън затихнаха и по-голямата част от екипажа на кораба го напусна. Този път нямаше пазачи, които да извършват проверки на отпечатъците и самоличността, затова тръгнахме заедно с последните войници по изходната рампа. Сляхме се с войската, която всъщност бе тук, за да се бори за републиката.

Пороен, леденостуден дъжд се сипеше в базата, когато излязохме от пирамидалния въздушен док и се озовахме сред огромната сивота на това място. Небето беше изцяло покрито с разпенени, буреносни облаци. По продължението на напуканата циментова улица бяха наредени въздушни докове, които се разпростираха във всички посоки, а повърхността им беше гладка и лъскава от дъжда. Въздухът имаше миризма на спарено и мокро. Джипове, натъпкани с военни, се движеха напред-назад и пръскаха кал и чакъл по тротоара. Всички войници тук бяха очертали очите си с черна ивица, която се простираше от ухо до ухо. Това трябваше да е някакъв причудлив фронтови стил. Останалата част от града се извисяваше пред нас — сиви небостъргачи, които вероятно се използваха като казарми за войниците: някои бяха нови, с гладки страни и цветни стъклени прозорци, други бяха на петна и се рушаха, сякаш са били подложени на трайна диета от гранати. Няколко сгради бяха потънали в пепел и развалини, други имаха останала само по една стена, която стърчеше нагоре като счупен паметник. Тук нямаше терасовидни сгради, нито затревени етажи, изпълнени със стада добитък.

Бързо тръгнахме по улицата с вдигнати яки на куртките в жалък опит да се прикрием от дъжда.

— Това място е било бомбардирано, нали? — промърморих аз към Киеде. Зъбите ми тракаха при всяка дума.

Киеде отвори уста, преструвайки се на изненадана.

— Ужас. Ти си умопомрачително гениален, нали знаеш?

— Не разбирам. — Огледах рушащите се сгради, които осейваха хоризонта. — Каква е тази потискаща психиката гледка тук? Реалните бойни действия не се ли водят по-надалеч?

Киеде се наведе, за да не могат останалите войници по улицата да ни чуят.

— Колониите напредват по тази част на границата, откакто бях на колко…? На седемнадесет? Както и да е — от години. Вероятно са завладели поне сто и шестдесет километра територия от мястото, където републиката твърди, че се намира границата на Колорадо.

След толкова години, през които бях постоянно бомбардиран с републиканска пропаганда, беше шокиращо да науча истината.

— Какво… значи искаш да кажеш, че колониите печелят войната? — попитах аз с тих глас.

— Печелят я от известно време. Чул си го за първи път от мен. Още няколко години, хлапе, и колониите ще са се настанили направо у вас, в задния двор. — Гласът й звучеше някак възмутено. Може би изпитваше някаква трайна ненавист към колониите. — Прави си собствени изводи за това — измърмори тя. — Аз съм тук само заради парите.

Смълчах се. Колониите щяха да бъдат новите Съединени щати. Наистина ли беше възможно след всичките тези години на война най-накрая всичко да приключи? Опитах се да си представя един свят без републиката — без Електора, Изпитанията, заразите. Колониите като победител. Човече, беше твърде хубаво, за да бъде истина. А с потенциалния атентат срещу Електора всичко това можеше да се случи дори по-скоро. Изкуших се да притисна Киеде за още информация, но тя ми изшътка преди да отворя уста и ние приключихме темата и продължихме да вървим мълчаливо.

Няколко пресечки по-надолу забихме и в рамките на няколко километра се придвижвахме покрай два реда железопътни линии. Спряхме, чак когато стигнахме до един уличен ъгъл, далеч от казармите и потънал в тъмнина от сенките на разрушените сгради, които го обграждаха. Самотни войници се движеха тук-там.

— В момента боевете са в затишие — промърмори Киеде и хвърли бърз поглед надолу към железопътната линия. — Така е от дни. Но скоро ще се възобновят. Ще се чувстваш благодарен, че си с нас — нито един от тези войници на републиката няма да има привилегията да се укрива под земята, когато бомбите завалят.

— Под земята?

Но вниманието на Киеде се беше фокусирало върху войник, който вървеше покрай релсите право към нас. Примигнах, за да изчистя водата от очите си, и се опитах да го огледам по-добре. Той не беше облечен по-различно от нас — подгизнала кадетска куртка, с диагонална платка от същата материя, която покриваше част от копчетата, и единични сребърни ленти на всяко от рамената. Тъмната му кожа лъскаше изпод поройния дъжд, а късите му къдрици бяха полепнали по главата му. Когато ни приближи, видях, че очите му са стряскащо бледосиви.

Той ни подмина, без да ни обърне внимание, и направи едва доловим жест към Киеде: два пръста на дясната му ръка показаха знака за победа — V.

Прекосихме линиите и продължихме, минавайки през още няколко пресечки. Тук сградите бяха близо една до друга, а улиците — толкова тесни, че само по двама души можеха да вървят едновременно по някоя от тях. Някога това сигурно е било район, където са живели граждани. Много от прозорците бяха изпочупени, а други — покрити с парцаливи платна. Вътре видях сенки на хора, осветени от мъждукащи свещи. Тези, които не бяха войници в този град, сигурно правеха това, което вършеше баща ми — готвеха, чистеха и се грижеха за войската. Навярно татко също беше живял в такава мръсотия, когато ходеше на бойния фронт, за да изпълнява служебните си задължения.

Киеде ме извади от мислите ми, като рязко ме дръпна в една от тъмните, тесни алеи.

— Размърдай се — прошепна тя.

— Нали знаеш с кого разговаряш?

Тя ме игнорира, коленичи до края на една стена, където метални решетки вървяха в права линия по земята, след което извади миниатюрно черно устройство със здравата си ръка. Прокара го бързо по ръба на решетката. Измина секунда, след което решетката се повдигна от земята върху две панти и безшумно се отвори, разкривайки тъмна дупка. Осъзнах, че нарочно беше направена да изглежда износена и мръсна, за да може да бъде модифицирана в таен вход. Киеде се наведе и скочи в дупката. Аз бързо я последвах. Обувките ми цопнаха в плитка вода и решетката над нас отново се затвори.

Киеде ме хвана за ръката и ме поведе през тунела. Въздухът тук имаше застояла миризма като на стар камък, дъжд и ръждясал метал. Леденостудена вода капеше от тавана върху мократа ми коса. Изминахме само няколко метра, преди да завием рязко надясно и оставихме тъмнината да ни погълне изцяло.

— Имало е километри с подобни тунели в почти всеки град на бойния фронт — прошепна Киеде в тишината.

— Така ли? И за какво са били използвани?

— Слуховете говорят, че всички тези стари тунели са били за американците от изтока, които са се опитвали да се промъкнат на запад, за да се измъкнат от наводненията. Дори още преди войната да започне. Така че всеки от тези тунели минава директно под барикадите на бойния фронт между републиката и колониите. — Киеде направи плъзгащо движение с ръката си, което едва различих в мрака. — След като войната избухнала и двете страни започнали да ги използват за офанзивни действия, затова републиката унищожила всичките входове в рамките на своите граници, а колониите направили същото от другата страна. Патриотите успяха тайно да изкопаят и възстановят пет тунела. Сега ще използваме ламарският… — Тя направи пауза, за да посочи капещия таван. — И един, който е под Пиера — град, който е разположен наблизо.

Опитах се да си представя какво е било някога във времената, когато е нямало нито република, нито колонии и една цяла страна е покривала средната част на Северна Америка.

— И никой не знае, че тези тунели съществуват?

Киеде изсумтя.

— Мислиш ли, че щяхме да ги използваме, ако републиката знаеше за тях? Дори и колониите не знаят. Но те вършат чудесна работа за мисиите на патриотите.

— Означава ли това, че колониите ви спонсорират?

Киеде леко се усмихна на този въпрос.

— Кой друг би ни дал достатъчно пари, за да поддържаме подобни тунели? Все още не съм се срещала с тамошните ни спонсори — Рейзър се занимава с тези взаимоотношения. Но парите не секват, така че те трябва да са доволни от работата, която вършим.

Вървяхме известно време, без да говорим. Очите ми се настроиха достатъчно към тъмнината, за да виждам ръждясалата кора по страните на тунелите. Вадички се спускаха по металните стени.

— Щастлива ли си, че те печелят войната? — попитах аз след няколко минути. Надявах се, че тя отново ще има желание да говори за колониите. — Като се има предвид, че те на практика са те изритали от страната си. Защо въобще си се махнала?

Киеде горчиво се изсмя. Звукът от шляпащите във водата обувки отекваше надолу по тунела.

— Да, предполагам, че съм щастлива — отвърна тя. — Каква е алтернативата? Да гледам как републиката побеждава? Ти ми кажи кое е по-добре. Но ти си израснал в републиката. Кой знае какво си мислиш за колониите. Може би смяташ, че там е рай.

— Има ли причина да не мисля така? — попитах аз. — Баща ми ми разказваше истории за колониите. Той разправяше, че има градове, които са напълно осветени с електричество.

— Баща ти да не е работил за някоя съпротива или нещо подобно?

— Не съм сигурен. Никога не го е признавал на глас. Всички ние обаче предполагахме, че навярно прави нещо зад гърба на републиката. Той ни носеше тези… дрънкулки, които бяха свързани със Съединените щати. Просто беше странно, че един нормален човек притежава такива предмети. Той говореше как един ден ще измъкне всички ни от републиката. — Замлъкнах изгубен за миг в стар спомен. Медальонът около врата ми натежа. — Не мисля, че някога ще узная какво е бил намислил.

Киеде кимна.

— Е, аз израснах на източното крайбрежие на колониите, на границата с южната част на Атлантическия океан. Не съм се връщала от години… Сигурна съм, че сега водата е навлязла още поне около четири метра към вътрешността на страната. Както и да е. Влязох в една от академиите за въздушни кораби и станах един от най-добрите пилоти-стажанти.

Зачудих се как колониите избираха кого да приемат в училищата си, ако нямат изпитания.

— И какво се случи?

— Убих един човек — отвърна Киеде. Каза го, сякаш е най-нормалното нещо на света. Тя се приближи по-плътно до мен в тъмнината и дръзко се взря в лицето ми. — Какво? Хей, не ме гледай така… стана случайно. Той ми завиждаше за това, че нашите летателни командири ме харесваха толкова много и се опита да ме блъсне от ръба на нашия въздушен кораб. Едното ми око пострада лошо по време на схватката. По-късно го открих в съблекалнята му и го нокаутирах. — Тя изсумтя възмутено. — Оказа се, че съм ударила главата му прекалено силно и той така и не се събуди. Спонсорът ми се оттегли, след като този малък инцидент опетни репутацията ми в корпорацията — и то не защото го бях убила. Кой иска служител — пилот на изтребител — с повредено око, дори и след като е било оперирано? — Тя спря да върви и посочи дясното си око. — Аз бях повредена стока. Цената ми падна неимоверно много. Както и да е. От академията ме изритаха, след като спонсорът ми ме остави. Жалко наистина. Пропуснах последната година от обучението заради онзи проклет негодник.

Не разбирах някои от думите, които Киеде използваше — корпорация, служител, — но реших да я питам за тях някой друг път. Бях сигурен, че постепенно щях да измъкна от нея повече информация за колониите. Засега все още исках да узная повече за хората, за които работех.

— И тогава си се присъединила към патриотите?

Тя обърна с небрежен жест ръката си и я протегна пред себе си. Това ми напомни колко висока беше Киеде, как раменете й бяха на едно ниво с моите.

— Истината е, че Рейзър ми плаща. Понякога дори ми се удава възможност да летя. Но аз съм тук заради парите, хлапе, и докато продължавам да ги получавам, ще направя каквото е по силите ми, за да помогна отново да обединим в едно цяло Съединените щати. Ако това означава да оставим републиката да рухне — така да бъде. Ако това означава проклетите колонии да поемат контрола — така да бъде. Да приключим с тази война и да вкараме в действие идеята за Съединените щати. Да направим така, че хората отново да заживеят нормално. Ето това ме интересува.

Не можех да не се почувствам леко развеселен. Макар Киеде да се опитваше да не изглежда отдадена на каузата, виждах, че тя с гордост носи званието патриот.

— Е, Тес изглежда, че доста те харесва — отвърнах аз. — Така че предполагам, че си точна.

Киеде искрено се засмя.

— Трябва да призная, че тя е мила. Радвам се, че не я убих в онзи дуел по скизбокс. Ще видиш — няма нито един патриот, който да не я харесва. Не забравяй от време на време да показваш мъничко любов към малката си приятелка, става ли? Знам, че си падаш по Джун, но Тес е луда по теб. В случай че не си забелязал.

Това накара усмивката ми леко да посърне.

— Предполагам, че никога не съм си мислил за нея по този начин — промълвих аз.

— При нейното минало, тя заслужава малко любов, нали?

Вдигнах ръка и спрях Киеде.

— Тя ти е разказала за миналото си ли?

Киеде погледна назад към мен.

— Никога не ти е разказвала своите истории, нали? — попита тя с искрено объркване.

— Никога не успях да ги изкопча от нея. Тя винаги отбягваше въпроса и след известно време аз просто се отказах да опитвам.

Киеде стана сериозна.

— Тя вероятно не иска да я съжаляваш — най-накрая каза. — Била е най-малката от пет деца. Мисля, че е била на девет по онова време. Родителите не можели да си позволят да ги хранят, затова една вечер я заключили отвън, пред къщата, и никога повече не я пуснали вътре. Блъскала по вратата с дни.

Не можех да кажа, че бях изненадан да го чуя. Републиката действаше толкова безотговорно, когато трябваше да се погрижи за уличните сираци, че никой от нас никога не беше получавал нужното внимание — любовта на семейството ми беше всичко, на което се крепях през ранните ми години из улиците. Очевидно Тес дори не е имала и това. Нищо чудно, че когато я срещнах за първи път, тя се привърза към мен толкова бързо. Сигурно съм бил единственият на света, на когото му е пукало за нея.

— Не знаех — прошепнах аз.

— Е, сега вече знаеш — отвърна Киеде. — Стой близо до нея… вие двамата си пасвате добре, нали знаеш. — Тези думи я накараха да се изкикоти. — И двамата сте такива проклети оптимисти. Досега не бях срещала такава щастлива двойка бездомни мечтатели от бедняшките сектори.

Не отговорих. Тя очевидно беше права — никога не се бях замислял за това, но ние с Тес наистина си подхождахме. Тя разбираше напълно откъде идвам. Можеше да ме развесели и в най-мрачните ми дни. Сякаш беше израснала в дом, където е царяло пълно щастие, а не така, както Киеде току-що ми беше разказала. Усетих отпускаща топлина при тази мисъл, осъзнавайки колко силно очаквах отново да се срещна с Тес. Където бе тя, там бях и аз, както и обратното също беше вярно. Като две капки вода.

И тогава си спомних за Джун.

Дори мисълта за нея ме накара да дишам тежко. Почти се засрамих от реакцията си. Дали ние с Джун си подхождахме? Не. Това беше първата дума, която изникна в съзнанието ми.

И все пак…

По-нататъшният ни разговор пропадна. Понякога хвърлях поглед назад през рамо, като от една страна исках да видя някакъв проблясък светлина, а от друга се надявах това да не стане. Мракът означаваше, че тунелът не минава директно под всичките решетки в града и те не бяха видими за тези, които вървяха отгоре. Усещах, че подът също се накланя. Влизахме все по-навътре и по-навътре под земята. Заставих се да дишам равномерно, когато стените станаха по-тесни и започнаха да ме заграждат. Проклет тунел. Какво не бих дал отново да съм навън.

Измина цяла вечност, но накрая усетих как Киеде рязко спря. Ехото от цапащите ни във водата обувки сега звучеше различно — мисля, че бяхме спрели пред някаква солидна структура. Може би стена.

— Това е било бункер за почивка на бегълците — измърмори Киеде. — Близо до задната стена на бункера този тунел продължава и стига чак до колониите. — Киеде се опита да отвори вратата, като дръпна малкия лост, който се намираше от едната страна, и когато не успя, направи сложна серия от десет или единадесет леки почуквания с кокалчетата на пръстите си върху повърхността й. — Ракета — извика тя. Зачакахме, треперещи от студ.

Нищо. Тогава един избелял, малък триъгълник върху вратата се отвори с плъзгане и чифт жълто-кафяви очи примигна към нас.

— Здрасти, Киеде. Цепелинът е пристигнал точно навреме, а? — рече момичето зад стената, преди да присвие очи към мен. — Кои е приятелят ти?

— Дей — отвърна Киеде. — Сега престани с тези простотии и ме пусни да вляза. Умирам от студ.

— Добре, добре. Просто проверявам. — Очите ме огледаха от горе до долу. Бях изненадан, че тя можеше да види каквото и да е в този мрак. Най-накрая малкият триъгълник се затвори. Чух няколко изпиуквания и втори глас. Стената се отвори с приплъзване, а зад нея се разкри тесен коридор с врата в другия му край. Преди някой от нас да помръдне, трима души пристъпиха напред иззад стената и насочиха пистолети право към главите ни.

— Влизайте — изрева едната фигура. Това беше момичето, което току-що беше отворило шпионката на стената. Направихме каквото ни каза. Стената зад нас се затвори. — Паролата за тази седмица? — добави тя, дъвчейки шумно дъвката си.

— Александър Хамилтън — нетърпеливо отговори Киеде.

Сега трите пистолета бяха насочени към мен вместо към Киеде.

— Дей, а? — изрече момичето. Тя наду бърз балон от дъвката си. — Сигурна ли си?

Отне ми миг, за да осъзная, че вторият въпрос беше отправен към Киеде, вместо към мен. Тя въздъхна раздразнено и плесна момичето по ръката.

— Да, той е. Така че престани.

Те свалиха пистолетите. Изпуснах дъха си, без да осъзнавам, че съм го задържал. Момичето, което ни пусна да влезем, ни даде знак да се придвижим към втората врата и когато я достигнахме, прокара малко устройство, подобно на това, което имаше Киеде, от лявата страна на вратата. Чуха се още няколко изпиуквания.

— Влизайте — каза ни тя. След което ме погледна с вдигната брадичка. — Едно прибързано движение и ще те застрелям по-бързо, отколкото можеш да премигнеш.

Втората врата се отвори с приплъзване. Топъл въздух ни заля, когато пристъпихме в просторно помещение, пълно с хора, които се суетяха около маси и закачени по стените монитори. На тавана имаше електрическо осветление. Лека, но отчетлива миризма на мухъл и ръжда се усещаше във въздуха. Тук долу сигурно имаше двадесет или тридесет души, а помещението въпреки това изглеждаше просторно.

Огромна прожектирана емблема украсяваше задната стена на залата и аз веднага я разпознах като съкратената версия на официалното знаме на патриотите — голяма сребърна звезда с три V-образни сребърни нашивки под нея. Осъзнах, че прожектирането на образа беше находчива идея, защото, ако се налагаше, те можеха бързо да си съберат оборудването и да се изнесат. Някои от мониторите показваха разписанията на въздушните кораби, които бях видял, докато бях на борда на Династия. Другите следяха охранителни камери — като например директен видеопоток от офицерски стаи, кадри в едър план от градските улици на Ламар или от летателните палуби на въздушни кораби, които се намираха точно в небето над бойния фронт. На единия дори вървеше кратка и постоянно въртяща се пропаганда на патриотите, която служеше за повдигане на духа и която ми напомняше прекалено силно на републиканските реклами. В нея се казваше следното: „Да възстановим Щатите“, последвано от: „Земята на свободните хора“, а после: „Всички ние сме американци“. Друга група от монитори показваше изображения на континента Америка, изпълнен с многоцветни точки, а на два от екраните се виждаше карта на света.

Известно време зяпах изумено към тях. Никога през живота си не бях виждал карта на света. Не бях сигурен дори дали съществуват такива в републиката. Но тук можех да видя океаните, които се извиваха около Северна Америка, отделените островни територии, обозначени като Южна Америка, мъничка група острови, наречени Британски острови, гигантски земни маси, кръстени Африка и Антарктика, държавата Китай, с група малки червени точки, пръснати направо в океана около брега на територията й.

Това беше действителният свят, а не този, който републиката показваше на гражданите си.

Всички в стаята гледаха към мен. Извърнах очи от картата и изчаках Киеде да каже нещо. Тя просто сби рамене и ме плесна по гърба. Мократа ми куртка изджвака.

— Това е Дей.

Всички чакаха мълчаливо, макар че видях как очите им пробляснаха с уважение, когато чуха името ми. Тогава някой подсвирна с уста. Това свали напрежението — последва групов смях и кикот, след което повечето хора се върнаха към заниманията си.

Киеде ме приведе през разхвърляните маси. Няколко души се бяха събрали около една диаграма, друга група разопаковаше кутии, неколцина просто си почиваха, като гледаха повторението на някаква републиканска сапунена опера. Двама патриоти, които седяха пред монитор в ъгъла, си разменяха обиди, докато играеха на някаква видео игра, в която се състезаваха, придвижвайки някакво синьо същество, покрито с шипове, по екраните си, като махаха с ръце пред него. Дори това изглеждаше правено по поръчка за патриотите, тъй като всички обекти в играта бяха сини и бели.

Едно момче се изкикоти, когато минах покрай него. То имаше рошава, боядисана в русо коса, оформена в мохиканска прическа матова кожа и широки грубовати плещи, които бяха леко прегърбени, сякаш постоянно беше готов за внезапен щурм. Парче плът липсваше от ушната му мида. Осъзнах, че това бе същият човек, който по-рано беше подсвирнал с уста.

— Значи ти си този, който е зарязал Тес, а? — У него имаше някаква арогантност, която ме подразни. Той ме изгледа презрително. — Не мога да разбера защо момиче като нея е прекарвало толкова време с отрепка като теб. Остана ли без дъх от няколкото вечери, прекарани в затворите на републиката?

Пристъпих напред и се ухилих ведро.

— С цялото ми уважение, но не видях републиката да е окачила обяви за издирване с твоето красиво личице върху тях.

— Млъкнете! — Киеде застана между нас и опря пръст в гърдите на другото момче. — Бакстър, не трябваше ли да се подготвяш за изкачването утре вечер?

Момчето просто изсумтя и се обърна.

— Все още не разбирам защо се доверяваме на привърженик на републиката — оплака се той.

Киеде ме потупа по рамото и продължи да се движи.

— Не му обръщай внимание — каза ми тя. — Бакстър не е най-големият фен на твоето момиче, Джун. Вероятно ще ти създава проблеми, така че просто не го дразни, става ли? Ще ти се наложи да работиш с него. Той също е паркур.

— Така ли? — изненадах се аз. Не очаквах, че толкова мускулест човек може да е бърз паркур, но пък силата можеше да му помага да достига до места, където аз не можех.

— Аха. Ти го свали по-надолу в йерархията на паркурите. — Киеде се ухили самодоволно. — И веднъж обърка мисия на патриотите, в която той участваше. Едва ли въобще си го осъзнал.

— Наистина ли? И коя мисия е била това?

— Взривяването на колата на администратор Киан в Лос Анджелис.

Охо, беше минало много време, откакто се бях изправил срещу Киан. Нямах никаква представа, че патриотите са планирали нападение по същото време.

— Колко жалко — отвърнах аз и заоглеждах лицата в стаята, тъй като Бакстър беше споменал Тес.

— Ако търсиш Тес, тя е пристигнала тук преди нас. При останалите медици е. — Киеде посочи към задната част на помещението, където по стената бяха наредени врати. — Сигурно е в медицинското отделение и гледа как някой шие рана. Тес се учи доста бързо.

Киеде ме приведе покрай масите и останалите патриоти, след което спря пред картата на света.

— Обзалагам се, че никога не си виждал нещо подобно.

— Не. — Огледах огромните пространства суша, все още стреснат от идеята, че толкова много общества функционираха извън границите на републиката. В училище учихме, че частите от света, които не се контролираха от републиката, бяха просто разпадащи се нации, които едва оцеляваха. Наистина ли толкова много страни се бореха за съществуването си? Или се справяха добре — може би дори бяха проспериращи? — За какво са ви карти на света?

— Нашето движение се разпространява в подобни общества из цялото земно кълбо — отвърна Киеде и скръсти ръце. — Там, където хората са недоволни от правителствата си. Това, че ги виждаме на стената, служи за повдигане на духа. — Когато видя, че продължих да анализирам картата, намръщено и съсредоточено, тя бързо прокара ръка през средата на Северна Америка. — Ето я републиката, която всички ние познаваме и обичаме. А това са колониите. — Тя посочи по-малка и по-разпокъсана земна територия, която споделяше източната граница на републиката. Огледах червените кръгчета, които обозначаваха градовете в колониите: Ню Йорк сити, Питсбърг, Сейнт Луис, Нашвил. Дали светеха, както баща ми ми беше разказвал?

Киеде продължи, като прокара ръка нагоре към севера и надолу към юга.

— Канада и Мексико поддържат стриктно демилитаризираната зона между себе си, републиката и колониите. Мексико има свое звено патриоти. И ето — само това е останало от Южна Америка. И тя е била огромен континент, нали знаеш. Сега са останали Бразилия — тя посочи голям триъгълен остров далеч на юг от републиката, — Чили и Аржентина.

Киеде охотно обясни кои бяха континентите и какви са били преди това. Това, което видях, като Норвегия, Франция, Испания, Германия и Британските острови, преди е било част от по-голямо населено място, наречено Европа. Останалите хора от Европа, обясни ми тя, избягали в Африка. Монголия и Русия не бяха изчезващи нации, което противоречеше на ученията на републиката. Преди Австралия е била едно общо пространство суша. Дойде ред и на свръхдържавите. Огромните, стоящи на повърхността, метрополиси на Китай бяха построени над водата, а небето над тях беше постоянно черно.

— Хай Ченг — възкликна Киеде. — Морски градове. — Научих, че Африка невинаги е бил процъфтяващ и технологично напреднал континент, както е сега, а постепенно се бе изпълвал с университети, небостъргачи и международни бежанци. А Антарктика, ако можеше да си представи човек, някога е бил ненаселен и изцяло покрит от лед континент. Сега, точно както Китай и Африка, той приютяваше световните технологични столици и привличаше не малък брой туристи. — За сравнение републиката и колониите разполагат с толкова жалки технологии — добави Киеде. — Един ден бих искала да посетя Антарктика. Мисля, че ще е прелестно.

Тя ми разказа, че Съединените щати са били една от свръхдържавите.

— Тогава избухнала войната — обясни Киеде — и всичките им най-големи мозъци буквално избягали към по-високи части на земята. Антарктика е причинила наводнението, нали разбираш. Нещата вече са отивали на зле, но тогава слънцето полудяло и разтопило всичкия лед в Антарктика. Едно наводнение, което ти и аз не можем дори да си представим. Милиони загинали от температурните промени. Е, и това ако не е било гледка, нали? В крайна сметка слънцето отново се нормализирало, но не и климатът. Всичката сладка вода се смесила с морската и оттогава нищо не е същото.

— Републиката никога не говори за това.

Киеде извъртя очи.

— О, стига. Републиката си е такава. Защо да го правят? — Тя посочи към един малък монитор в ъгъла, който изглежда предаваше новини. — Искаш ли да видиш как изглежда републиката от чуждестранна перспектива? Ето.

Когато се вгледах по-внимателно в заглавията, осъзнах, че гласът зад кадър говори на език, който не разбирах.

— Антарктски — обясни Киеде, когато погледнах въпросително към нея. — Ние сме включени към един от техните канали. Чети надписите под картината.

На екрана показваха континент от птичи поглед с текст Република Америка, който се носеше над земята. Гласът на говорителка зад кадър разказваше нещо, а точно в дъното на екрана вървяха надписи, които превеждаха думите й:

„… да открие нови методи за преговори с тази силно милитаризирана престъпна държава, особено сега, когато прехвърлянето на властта на новия Електор на републиката завърши. Африканският президент Нтомби Оконджо предложи помощите на Обединените нации за републиката да бъдат спрени, докато не се съберат достатъчно доказателства за споразумение за примирие между държавата с изолационистична политика и източната й съседка…“

Държава с изолационистична политика. Милитаризирана. Престъпна. Втренчих се в думите. На мен републиката ми беше представяна като образец на сила, една безмилостна, неудържима военна машина. Киеде се ухили на изражението, изписано по лицето ми, когато най-накрая ме отведе настрана от мониторите.

— Изведнъж републиката не изглежда толкова могъща, нали? Слаба, малка и потайна държава, която се унижава да търси международна помощ? Казвам ти, Дей — нужно е само едно поколение, за да промиеш мозъците на населението и да ги убедиш, че реалността не съществува.

Отидохме до една маса, на която бяха оставени два тънки лаптопа. Младият мъж, който беше надвиснал над един от тях, бе същият, който бързо показа знака V на Киеде, когато вървяхме покрай железопътните линии — онзи с тъмната кожа и светлите очи. Киеде го потупа по рамото. Той не реагира веднага. Вместо това дописа няколко последни реда от това, което вървеше на екрана, след което се плъзна и седна върху масата. Усетих как се възхитих на елегантните му движения. Той е паркур, без никакво съмнение. Човекът скръсти ръце и търпеливо изчака Киеде да ни представи.

— Дей, това е Паскао — обърна се тя към мен. — Паскао е безспорният лидер на нашите паркури — той с нетърпение очакваше да се срещне с теб, най-меко казано.

Паскао протегна ръка към мен, а бледите му очи бяха вперени разпалено в моите. Той ми хвърли блестяща бяла усмивка.

— Приятно ми е — изрече той на един дъх с вълнение. Бузите му се изчервиха, когато отвърнах на усмивката му. — Достатъчно е да се каже, че всички ние сме чували много неща за теб. Аз съм най-големият ти фен. Най-големият фен.

Не мисля, че някои някога беше флиртувал с мен толкова очевидно, може би, с изключение на едно момче от сектор „Блуридж“, за което си спомням.

— Приятно ми е да се запозная с още един паркур — отвърнах аз и стиснах ръката му. — Убеден съм, че ще науча някои нови трикове от теб.

Когато видя колко объркан изглеждах, той ми хвърли лукава усмивка.

— О, това, което предстои, ще ти хареса. Повярвай ми, няма да съжаляваш, че се присъедини към нас — ще открием една нова ера за Америка. Републиката няма да разбере какво й се е случило. — Той направи серия от развълнувани жестове, като първо разпери широко ръце, след което се престори, че развързва възли във въздуха. — Нашите хакери прекараха последните няколко седмици в безшумно пренастройване на кабелите в Кулата на Конгреса в Денвър. Сега всичко, което трябва да направим, е да усучем някоя жица на който и да е от уличните високоговорители и — бам — ще можем да осъществяваме излъчвания из цялата република. — Той плесна с ръце и изщрака с пръсти. — Всички ще те чуят. Революционно, нали?

Звучеше като по-сложна версия на това, което направих в уличката на явката десет секунди, когато за първи път се изправих срещу Джун, в опит да се сдобия с лекарства срещу заразата за Идън. Когато примитивно пренастроих кабелите на говорителите в алеята. Но да преконфигурираш жиците на високоговорителите на сградата на Конгреса, за да можеш да правиш излъчвания из цялата република?

— Звучи забавно — рекох аз. — Какво ще предаваме?

Паскао изненадано примигна към мен.

— Покушението над Електора, естествено. — Очите му се стрелнаха към Киеде, която кимна, и той извади малко триъгълно устройство от джоба си. Отвори го с щракване. — Трябва да запишем всички доказателства, всичко, до последния детайл, от това как го измъкваме от колата му до това как му пускаме няколко куршума. Нашите хакери ще бъдат в готовност в Кулата на Конгреса, където са настроили джъмботроните да излъчат атентата. Ще обявим победата си на цялата република през високоговорителите. Нека да видим как ще успеят да ни спрат.

От свирепостта на плана ме побиха студени тръпки. Това ми напомни за начина, по който бяха записали и излъчили смъртта на Джон — моята смърт — из цялата страна.

Паскао се наведе към мен, сложи ръка до ухото ми и прошепна:

— Това дори не е най-хубавата част, Дей. — Той се отдръпна, за да може да ми хвърли още една широка усмивка. — Знаеш ли коя е най-хубавата част?

Настръхнах.

— Коя?

Паскао скръсти доволно ръце.

— Рейзър смята, че ти трябва да бъдеш този, който ще застреля Електора.

Джун

Денвър, Колорадо

19:37 часа

-4ºC

Пристигнах в столицата с влак на гара 42-Б в разгара на снежна буря, а на перона се беше събрала тълпа, за да ме види. Гледах ги през заледения прозорец, докато забавяхме ход, за да спрем. Въпреки че навън беше вледеняващо студено, тези граждани се бяха струпали зад една импровизирана метална бариера и се бутаха и блъскаха помежду си, сякаш току-що беше пристигнал Линкълн или някой друг известен певец. Не по-малко от два военни столични патрула бяха застанали пред тях, за да ги озаптят. Заглушените им викове достигнаха до ушите ми.

— Отдръпнете се назад! Всички да застанат зад бариерите. Зад бариерите! Всички с камери ще бъдат арестувани на място.

Странно. Повечето от гражданите тук изглеждаха бедни. Това, че помогнах на Дей, беше допринесло за добрата ми репутация в бедняшките квартали. Потърках тънките телчета на пръстена, направен от кламери, който бях сложила на пръста си. Навик, който вече бях придобила.

Томас дойде до реда на пътеката, където бях настанена, и се надвеси над седалките на войниците до мен.

— Отведете я до вратата — заповяда той. — Бързо. — Очите му се стрелнаха към мен, а после по дрехите, с които бях облечена — жълта затворническа жилетка и тънка бяла риза. Той се държеше така, сякаш снощният ни разговор в стаята за разпити никога не се беше случил. Аз бях вперила поглед в скута си. От лицето му ми се гадеше.

— Навън ще й е студено — каза на хората си. — Погрижете се да й намерите палто.

Войниците насочиха пушките си към мен — модел ХМ-2500, 700 м обхват, самонасочващи се патрони, можеха да преминат през два слоя цимент, след което ме изправиха на крака. По време на пътуването ги наблюдавах така настойчиво, че сигурно нервите им вече бяха опънати докрай.

Оковите на ръцете ми издрънчаха. С подобни оръжия и при един точен изстрел щях да умра от загуба на кръв, без значение къде в тялото щеше да ме уцели куршумът. Вероятно мислеха, че планирам как да изтръгна някоя пушка от тях, докато не внимават. Абсурдно предположение, защото оковите, които ми бяха сложили, нямаше да ми позволят да стрелям точно с оръжието.

Сега ме поведоха надолу по пътеката, между редовете от седалки до края на вагона, където пред отворената врата, водеща към перона на гарата, ни чакаха още войници. Внезапен порив на студен вятър ни заля и аз рязко изпълних гърди с въздух. Бях се доближавала до бойния фронт веднъж, когато двамата с Метиъс изпълнявахме единствената ни обща мисия, но това беше в Западен Тексас през лятото. Никога преди кракът ми не бе стъпвал в град като този, покрит от сняг. Томас застана начело на нашето малко шествие и даде знак на един от войниците да ми облече палто. Аз приех дрехата с признателност.

Тълпата (между деветдесет и сто души) напълно замлъкна, когато видя светложълтата ми жилетка, а докато слизах надолу по стълбите, усещах как насоченото им към мен внимание ме изгаряше като лампа за нагревки. Повечето трепереха, бяха слаби и бледи, с износени дрехи, които нямаше как да ги стоплят в това време, и осеяни с дупки обувки. Не можех да го проумея. Въпреки студа те все пак бяха дошли тук, за да видят как слизам от влака — а и кой знае откога чакаха. Внезапно се почувствах гузна за това, че приех палтото.

Стигнахме до края на перона и почти до фоайето на гарата, когато чух един от зрителите да вика. Обърнах се, преди войниците да успеят да ме спрат.

— Жив ли е Дей? — викаше момчето. Той вероятно бе по-голям от мен, току-що излязъл от пубертета, но толкова слаб и нисък, че можеше да мине за някой на моите години, ако не се вгледаш в лицето му.

Повдигнах глава и се усмихнах. Тогава един пазач го удари през лицето с приклада на пушката си, а войниците ме сграбчиха за ръцете и ме принудиха да се обърна. Тълпата избухна в екстаз — викове мигновено изпълниха въздуха. В центъра на всичко това успях да чуя неколцина, които скандираха: Дей е жив! Дей е жив!

— Продължавай да се движиш — изрева Томас. Влязохме във фоайето и когато вратата зад нас се затвори, аз мигновено усетих как студеният въздух рязко изчезна.

Не казах нищо, но усмивката ми беше достатъчна. Да. Дей е жив. Бях сигурна, че патриотите щяха да оценят, че подсилих този слух заради тях.

Преминахме през гарата и стигнахме до три чакащи ни джипа. Когато потеглихме от гарата и се насочихме към извитата автострада, не можах да сдържа удивлението си от града, който виждах през прозореца си. Обикновено ти трябва основателна причина, за да посетиш Денвър. Никой, освен местните граждани не беше допускан без специално разрешение. Фактът, че се намирах тук и можех да зърна вътрешността на града, бе нещо необичайно. Всичко беше обгърнато в бяло одеяло, но дори през снега можех да различа смътното очертание на огромна тъмна стена, която ограждаше Денвър като гигантски насипи срещу наводнения. Бронята. Естествено бях чела за нея в училище, но да я видя със собствените си очи, беше нещо различно. Небостъргачите тук бяха толкова високи, че изчезваха в мъглата от снегоносни облаци, всеки етаж с тераса беше покрит с дебели пластове сняг, а всяка страна беше подсигурена с гигантски метални подпорни греди. Между сградите успях да зърна Кулата на Конгреса. От време на време виждах светлини от прожектори, които се плъзгаха из въздуха, а хеликоптери кръжаха около небостъргачите. В един момент четири бойни изтребителя се стрелнаха над нас. Загледах се за миг в тях, любувайки им се. Те бяха косачи Х-92, експериментални самолети, които все още не бяха влезли в производство извън столицата, но сигурно бяха преминали тестовете си, щом инженерите им се доверяваха да се реят точно над центъра на Денвър. Столицата беше не по-малко милитаризиран град от Вегас и дори по-стряскащ, отколкото си го представях.

Гласът на Томас рязко ме върна в реалността.

— Водим те в салон „Колбърн“ — заяви той от предната пасажерска седалка на джипа. — Това е приемна зала за вечери в „Капитал Плаза“, където сенаторите понякога се събират на банкети. Електорът често вечеря там.

„Колбърн“? От това, което бях чувала, тази зала беше много изискано място за срещи, особено като се вземеше предвид как първоначално трябваше да бъда настанена в затвора на Денвър. Информацията сигурно бе нова и за самия Томас. Не мисля, че някога беше посещавал столицата, но като добър войник той не си губеше времето да зяпа пейзажа. Установих, че нямам търпение да видя как изглеждаше „Капитал Плаза“ — дали беше толкова огромен, колкото си представях.

— Оттам моят екип ще те остави и ще бъдеш поета от един от патрулите на командир Десото. — Патрулите на Рейзър — добавих аз наум. — Електорът ще се срещне с теб в кралската зала на салона. Съветвам те да се държиш прилично.

— Благодаря за съвета — отвърнах аз и се усмихнах студено към отражението на Томас в огледалото за задно виждане. — Ще гледам да направя възможно най-добрия си реверанс. — В действителност обаче започнах да се чувствам неспокойна. Електорът беше личност, която бях научена да почитам от раждането си; някой, за когото мислех, че няма да се поколебая да жертвам живота си. Дори сега — след всичко, което знаех за републиката — все още усещах как тази дълбоко вкоренена отдаденост изплува на повърхността, едно познато одеяло, с което исках да се обгърна. Странно. Не се почувствах така, когато чух за смъртта на Електора, или когато видях първата излъчена по телевизията реч на Андън. Това чувство се беше спотайвало досега, когато оставаха само няколко часа преди да се срещна лично с новия Електор.

Аз вече не бях високо цененият феномен, с когото той се запозна, срещайки ме за първи път. Какво ли щеше да си помисли за мен?

Салон „Колбърн“, Кралската трапезария.

Тук всичко ехтеше. Седях сама в единия край на дълга маса (три метра и половина, от черешово дърво, с ръчно изваяни крака, с богато украсен златист кант, вероятно изрисуван с декоративна четчица), гърбът ми беше изправен до облегалката на стола, която беше от червено кадифе. Далече от мен от противоположната страна пращеше и пукаше камина, като над нея беше окачен портретът на новия Електор, а осем златни лампи осветяваха двете страни на помещението. Навсякъде имаше войници от столични патрули — петдесет и двама бяха наредени по стените рамо до рамо, а шестима седяха мирно от двете ми страни. Навън все още беше смразяващо студено, но тук, вътре, беше достатъчно топло, за да може слугите да ме облекат в лека рокля и тънки кожени ботуши. Косата ми беше измита, изсушена и сресана и сега се спускаше права и бляскава до средата на гърба ми. Беше украсена с нанизи от миниатюрни, обработени перли (всяка от които несъмнено струваше поне две хиляди банкноти). Първоначално им се възхищавах и ги докосвах с отривисти движения, но след това си спомних бедните хора, които се бяха събрали пред железопътната гара, с техните износени дрехи и отдръпнах пръсти от косата си, отвратена от себе си. Друга слугиня беше сложила полупрозрачна пудра по клепачите ми, за да искрят на светлината от огъня. Роклята ми, кремавобяла, подчертана със сивопепеляво се спускаше до краката ми на пластове от шифон. Вътрешният корсет едва ми позволяваше да си поемам дъх. Без съмнение скъпа рокля — петдесет хиляди банкноти? Шестдесет?

Единствените неща, които изглеждаха не на място в тази картина, бяха тежките метални вериги, с които бяха вързани глезените и китките ми и ме оковаваха за стола под мен.

Измина половин час преди още един войник (облечен в отличителната червено-черна куртка на столичните патрули) да влезе в трапезарията. Той държеше вратата отворена, застанал мирно и повдигнал брадичката си.

— Нашият прославен Електор е в сградата — обяви той. — Моля станете.

Той се опитваше да изглежда така, сякаш не говори на някого конкретно, но аз бях единствената, която седеше. Надигнах се от стола, дрънчейки с вериги.

Изминаха още пет минути. Тогава, точно когато започнах да се питам дали въобще някой щеше да дойде, млад мъж пристъпи тихо през вратата и кимна на войниците на входа. Пазачите отривисто отдадоха чест. Аз не можех да козирувам с веригите на ръцете си, нито да се поклоня или да направя приличен реверанс — затова просто останах на място, гледайки Електора.

Андън изглеждаше почти по същия начин, както когато го срещнах за първи път — висок, величествен и изтънчен, тъмната му коса беше грижливо сресана, вечерната му куртка беше в красиво въгленосиво със златни пилотски нашивки по ръкавите и златни пагони на раменете. Зелените му очи обаче бяха сериозни, а раменете му бяха леко прегърбени, сякаш някакво ново бреме се бе стоварило върху тях. Изглежда, че смъртта на баща му все пак му се беше отразила.

— Седнете, моля — рече той, протягайки ръката си в бяла ръкавица (пилотски ръкавици „Кондор“) към мен. Гласът му беше много тих, но все пак се разнесе из огромната стая. — Надявам се, че сте се чувствали комфортно, госпожице Ипарис.

Изпълних молбата му.

— Да. Благодаря ви.

Веднага след като Андън седна на другия край на масата и войниците отново бяха застанали в обичайните си пози, той отново проговори:

— Съобщиха ми, че сте поискала да се видите лично с мен. Надявам се, че нямате нищо против да сте облечена в дрехите, които ви осигурих. — Той направи пауза само за част от секундата, което беше достатъчно време една сдържана усмивка да озари лицето му. — Реших, че няма да искате да вечеряте в затворническа униформа.

В тона му имаше нещо снизходително, което ме подразни. Как смее да ме облича като някоя кукла? — помисли си една възмутена част от мен. В същото време бях впечатлена от внушителната му аура, властта, съпровождаща новата му позиция. Макар и придобита неочаквано, я упражняваше толкова самоуверено, че старите ми чувства на вярност пак се надигнаха силно в гърдите ми. Несигурността, която някога бе имал, бързо изчезваше. Този човек бе роден да управлява. Андън, изглежда, се интересува от теб — беше ми казал Рейзър. Затова сведох лице и погледнах към него през мигли.

— Защо се държите толкова добре с мен? Мислех, че сега съм държавен враг.

— Бих се чувствал неудобно да се отнасям с най-прочутия феномен на републиката ни като със затворник — обясни той, докато внимателно подравняваше вилиците, ножовете и чашата за шампанско до съвършенство. — Не намирате това за неприятно, нали?

— Съвсем не.

Отново огледах залата и запомних позициите на лампите, декорацията по стената, местоположението на всеки войник и оръжията, които носеха. Натруфената елегантност на тази среща ме накара да осъзная, че Андън не беше подготвил роклята и вечерята, просто за да флиртува. Той иска новините за това колко добре се отнася с мен да стигнат до обществото — помислих си аз. — Той иска хората да знаят, че новият Електор се грижи добре за спасителката на Дей. Първоначалната ми антипатия намаля — тази нова мисъл ме заинтригува. Андън явно беше доста наясно с лошото обществено мнение за него. Вероятно се надяваше на подкрепата на народа. Ако това наистина беше така, то той полагаше усилия да направи нещо, от което предишният ни Електор се интересуваше слабо. Това също ме накара да се запитам: Ако Андън наистина търсеше обществено одобрение, то какво ли си мислеше за Дей? Той със сигурност нямаше да спечели хората на своя страна, ако съобщеше, че най-прочутият престъпник на републиката е обявен за издирване.

Двама слуги сервираха подноси с храна — плодова салата с истински ягоди и деликатно изпечено свинско шкембе със сърцевина от палма, — докато други двама поставиха чисти бели платнени салфетки върху скутовете ни и наляха шампанско в чашите. Тези прислужници бяха от висшата класа — вървяха с характерната акуратност на елита, — макар че не бяха от ранга на семейството ми.

Тогава се случи най-странното нещо.

Прислужничката, която наливаше шампанско на Андън, доближи бутилката твърде много до чашата му. Тя се обърна и течността се разля по цялата покривка, а самата чаша се търкулна от масата и се строши на пода.

Слугинята изписка и падна на колене. Червени къдрици се изсипаха от стегнатия на тила й кок — няколко кичура паднаха пред лицето й. Забелязах колко фини и безукорни бяха ръцете й — определено момиче от висшето общество.

— Искрено съжалявам, Електор — извиняваше се отново и отново тя. — Толкова съжалявам. Веднага ще сменя покривката и ще ви донеса нова чаша.

Не зная какво очаквах да направи Андън. Да й се скара? Да й отправи строго предупреждение? Поне да се намръщи? Но за моя изненада той избута назад стола си, изправи се и й подаде ръка. Момичето сякаш замръзна. Кафявите й очи се разшириха, а устните й затрепериха. С едно движение Андън се наведе, хвана двете й ръце в своите и я накара да се изправи.

— Това е просто една чаша за шампанско — спокойно каза той.

— Внимавай да не се порежеш. — Андън махна с ръка на един от войниците близо до вратата. — Една метла и табла, ако обичате. Благодаря.

Войникът бързо кимна.

— Разбира се, Електор.

Докато прислужницата се втурна да донесе нова чаша, а един чистач дойде да измете счупената, Андън отново зае мястото си с цялата си елегантност и царственост. Той си взе вилица и нож, като спазваше безукорен етикет, след което си отряза малко парче свинско.

— Е, кажете ми, агент Ипарис. Защо искахте да се видите лично с мен? И какво се случи в нощта на екзекуцията на Дей?

Последвах примера му, като си взех вилицата и ножа и започнах да режа месото си. Веригите на китките ми бяха достатъчно дълги, за да мога да се храня, сякаш някой си беше дал труда да ги измери. Пропъдих изненадата от инцидента с шампанското от ума си и започнах да включвам в действие историята, която Рейзър беше измислил за мен.

— Наистина помогнах на Дей да избяга от екзекуцията си, а патриотите ме подкрепиха. Но след като това приключи, те не искаха да ме пуснат. Изглежда, че най-накрая бях успяла да им се измъкна, когато пазачите ви ме арестуваха.

Андън бавно примигна. Зачудих се дали вярваше на нещо от казаното.

— Била сте с патриотите през последните две седмици? — попита той, след като сдъвках парче свинско. Храната беше прелестна — месото бе толкова крехко, че на практика се топеше в устата ми.

— Да.

— Разбирам. — Гласът на Андън се скова от съмнение. Той попи устните си с платнена салфетка, след което остави сребърните прибори и се облегна назад. — Значи Дей е жив, или е бил жив, когато сте го оставила? И той ли работи с патриотите?

— Когато си тръгвах — да. Не зная каква е ситуацията в момента.

— Защо работи с тях, след като в миналото винаги ги е отбягвал?

Свих леко рамене, опитвайки се да симулирам недоумение.

— Нуждае се от помощ, за да открие брат си и е задължен на патриотите затова че излекуваха крака му. Имаше инфектирана огнестрелна рана от… всичко това.

Андън направи достатъчно дълга пауза, за да отпие малка глътка шампанско.

— Защо му помогнахте да избяга?

Раздвижих китки, за да не оставят белезниците отпечатъци по кожата ми. Веригите ми издрънчаха силно, когато се докоснаха една в друга.

— Защото той не е убил брат ми.

— Капитан Метиъс Ипарис. — Вълна от мъка ме заля, когато чух пълното име на брат си. Дали той знаеше как бе умрял Метиъс? — Съжалявам за загубата ви. — Андън леко преклони глава — неочакван знак на уважение, от който една буца заседна в гърлото ми.

— Знаете ли, че когато бях по-млад си спомням, че четях за брат ви — продължи той. — Четях за оценките му в училище, за това колко добре се бе представил на Изпитанието си и особено за това колко добър е бил с компютрите.

Боднах една ягода, сдъвках я замислено, след което преглътнах.

— Никога не съм знаела, че брат ми има толкова изтъкнат фен.

— Не бях фен конкретно на него, макар че той определено правеше впечатление. — Андън взе новата си чаша с шампанско и отпи. — Бях ваш фен.

Не забравяй — бъди открита. Накарай го да си помисли, че си поласкана. И че те привлича. Той със сигурност беше красив, така че се опитах да се концентрирам върху това. Светлината от стенните лампи улавяше вълните на косата му, което я караше да блести, мургавата му кожа имаше топла, златиста лъскавина, очите му бяха обагрени с цвета на пролетни листа. Постепенно усетих как бузите ми се зачервиха. Отлично, продължавай. Във вените му вероятно течеше смесица от латинска кръв, но леко дръпнатите му очи загатваха за азиатско наследство. Като Дей.

Внезапно вниманието ми се разконцентрира и всичко, което виждах, бе как аз и Дей се целувахме в онази баня във Вегас. Спомних си голите му гърди, устните му, които се бяха опрели до моите, опияняващата му непокорност, в сравнение с която Андън бледнееше. Леко изчервените ми бузи започнаха ярко да пламтят.

Електорът наклони глава и се усмихна. Поех си дълбоко въздух и се успокоих. Слава богу, че все още успявах да постигна реакцията, която целях.

— Замисляла ли сте се защо републиката е толкова снизходителна, като се вземе предвид вашата държавна измяна? — попита Андън, като си играеше безгрижно с вилицата си. — Всеки друг щеше вече да е екзекутиран. Но не и вие. — Той се поизправи на стола си. — Републиката ви наблюдава, откакто успяхте да постигнете перфектните хиляда и петстотин точки на вашето Изпитание. Чувал съм за оценките ви и представянето ви на следобедните тренировки в „Дрейк“. Няколко конгресмена ви номинираха за политическо назначение, преди дори да сте завършила първата си година в университета. Но в крайна сметка решиха вместо това да ви разпределят при военните, защото вашият характер изцяло сочи към офицер. Вие сте знаменитост във вътрешните среди. Да бъдете осъдена за предателство ще бъде огромна загуба за републиката.

Дали Андън знаеше истината за това как родителите ми и Метиъс бяха убити? Че тяхното предателство е коствало живота им? Дали републиката ме ценеше толкова много, че се колебаеха дали да ме екзекутират въпреки неотдавнашните ми злодеяния и връзки с изменническото семейство?

— Как сте ме следял из кампуса на „Дрейк“? — попитах аз. — Не си спомням да съм чувала да сте посещавал университета.

Андън си отряза парче палмова сърцевина в чинията.

— О, не. Няма как да сте чувала.

Намръщих се озадачено.

— Да не сте бил… студент в „Дрейк“, докато аз съм следвала там?

Андън кимна.

— Администрацията държеше самоличността ми в тайна. Бях на седемнадесет, когато вие пристигнахте в „Дрейк“ на дванадесет. Всички научихме за вас… и за вашите маймунджилъци. — Когато изрече това, той се ухили, а очите му палаво заблестяха.

Синът на Електора се е разхождал в „Дрейк“, а аз не съм и подозирала. Изпъчих се гордо при мисълта, че лидерът на републиката ме е забелязал в кампуса. След това поклатих глава, чувствайки се виновна.

— Е, надявам се, че не всичко чуто е било лошо.

Когато се засмя, върху лицето на Андън се появи трапчинка. Смехът му беше ласкателен.

— Не. Не всичко.

Дори и аз се усмихнах.

— Оценките ми бяха добри, но съм убедена, че секретарката на декана е щастлива, че няма да навестявам повече кабинета й.

— Госпожа Уитъкър? — Андън поклати глава. За миг той свали официалната си фасада, като игнорира етикета, отпусна се назад в стола и направи кръгово движение с вилицата си. — Аз също бях викан в офиса й, което беше забавно, защото тя нямаше представа кой съм. Бях си навлякъл неприятности, защото бях разменил автоматите за тренировка във физкултурния салон с играчки, които стрелят пяна.

— Това сте били вие? — възкликнах аз. Добре си спомнях този инцидент.

Първата година по време на тренировъчен час. Автоматите с пяна изглеждаха като истински. Когато студентите се наведоха като един да вземат това, което смятаха за истински оръжия, и издърпаха играчките толкова здраво, половината от тях се прекатуриха назад от силата. Споменът ме накара да се засмея искрено.

— Това беше брилянтно. Капитанът, който водеше тренировката, бе толкова ядосан.

— Поне веднъж всеки трябва да се забърка в някаква беля в университета, нали? — Андън се ухили самодоволно и забарабани с пръсти по чашата с шампанско. — Вие сякаш винаги създавахте най-много проблеми обаче. Не бяхте ли предизвикала евакуация в един от часовете си?

— Да. История на републиката 302. — Опитах да се почеша по врата в миг на смущение, но веригите ме спряха. — Студентът от по-горния курс, който седеше до мен, ми каза, че няма да мога да уцеля пожарната аларма с тренировъчния му пистолет.

— Ах. Виждам, че винаги сте взимала добри решения.

— Бях първокурсничка. Признавам си, все още бях доста незряла — отвърнах аз.

— Не съм съгласен. Като се вземе всичко предвид, бих казал, че сте зряла за годините си. — Той се усмихна и бузите ми отново се изчервиха. — Поведението ви е на момиче на доста повече от петнадесет. Бях наистина щастлив, когато най-после ви срещнах на тържествения бал.

Наистина ли седях тук, вечерях и се отдавах на спомените за добрата стара академия заедно с Електор Примо? Сюрреалистично. Бях смаяна колко лесно бе да разговаряш с него за познати неща в момент, в който толкова много необичайности обгръщаха живота ми, разговор, при който не можех случайно да обидя някого с груб коментар за класовото разделение.

Тогава си спомних защо наистина бях тук. Ястието в устата ми се превърна в пепел. Всичко това е заради Дей. Бях залята от отвращение, макар че не бях права да се чувствам по този начин. Наистина ли беше така? Зачудих се дали в действителност бях готова да убия някого заради него.

Един войник се подаде през входа на трапезарията. Той козирува на Андън, след което неловко прочисти гърло, когато осъзна, че прекъсна Електора по средата на разговора ни. Андън му хвърли добродушна усмивка и му махна да влезе.

— Сър, сенатор Барус Камиън иска да разговаря с вас — съобщи войникът.

— Кажи на сенатора, че съм зает — отговори Андън. — Ще се свържа с него, след като се навечерям.

— Боя се, че той настоява да говорите с него веднага. Става дума за ъъъ… — Войникът ме погледна внимателно, след което бързо отиде до Андън и зашепна в ухото му. Аз все пак успях да доловя части от съобщението. — Стадионите. Той иска да даде… съобщение… трябва да приключите незабавно с вечерята си.

Андън вдигна вежди.

— Така ли е казал? Е, аз решавам кога ще приключа с вечерята си — заяви той. — Предай това съобщение обратно на сенатор Камиън, когато счетеш за необходимо. Кажи му, че следващият сенатор, който ми изпрати такова нагло съобщение, ще отговаря лично пред мен.

Войникът отдаде енергично чест, а гърдите му леко се изпъчиха при мисълта, че трябва да предаде подобно съобщение на сенатор.

— Да, сър. Незабавно.

— Как се казваш, войнико? — попита Андън, преди той да успее да си тръгне.

— Лейтенант Фелипе Гарза, сър.

Андън се усмихна.

— Благодаря ви, лейтенант Гарза — рече той. — Няма да забравя тази услуга.

Войникът се постара лицето му да остане безизразно, но видях гордостта, изписана в очите му, както и че вътрешно се усмихваше. Той се поклони на Андън.

— Електор, вие ми оказвате голяма чест. Благодаря ви, сър. — След което си тръгна.

Наблюдавах тази размяна на реплики с възхищение. Рейзър се беше оказал прав за едно — очевидно имаше напрежение между Сената и новия Електор. Но Андън не беше глупак. Беше дошъл на власт преди по-малко от седмица и вече правеше точно каквото трябва: опитваше се да циментира верността на военните. Чудех се какво друго правеше, за да спечели доверието им. Армията на републиката беше изключително вярна на баща му — всъщност именно верността правеше покойният Електор толкова могъщ. Андън знаеше това и се опитваше да направи своя ход, колкото може по-рано. Оплакванията на Сената щяха да бъдат безполезни срещу армия, която безрезервно подкрепя Андън.

Но те не подкрепяха Андън безрезервно — напомних си аз. Там бяха Рейзър и хората му. Предатели сред военните редици, които заемаха позиции.

— И така. — Андън деликатно си отряза още едно парче свинско. — Доведохте ме чак дотук, за да ми кажете, че сте помогнала на един престъпник да избяга?

За миг не се чуваше друг звук, освен дрънченето на вилицата на Андън по чинията му. Инструкциите на Рейзър отекнаха в съзнанието ми — нещата, които трябваше да кажа, редът, в който трябваше да го направя.

— Не… Дойдох, за да ви информирам за заговора за атентат срещу вас.

Андън остави вилицата си и вдигна два тънки пръста в посока към войниците.

— Оставете ни.

— Електор, сър — започна един от тях. — Имаме заповед да не ви оставяме сам.

Андън извади пистолет от колана си — елегантен черен модел, който никога не бях виждала — и го остави на масата до чинията си.

— Всичко е наред, капитане — каза той. — Ще съм в безопасност. Сега, ако обичате, всички. Оставете ни.

Жената, която Андън нарече капитан, даде знак на войниците си и те безмълвно напуснаха стаята в редица. Дори шестимата пазачи, които стояха до мен, си тръгнаха. Останах сама в трапезарията с Електора, разделена от него с три и половина метра черешово дърво.

Андън облегна двата си лакътя върху масата и скръсти пръсти във формата на палатка.

— Дошла сте, за да ме предупредите?

— Точно така.

— Но аз чух, че сте била заловена във Вегас. Защо не се предадохте?

— Бях се отправила насам, към столицата. Исках да стигна до Денвър, преди да се предам, за да имам по-голям шанс да разговарям с вас. Определено не планирах да бъда арестувана от случаен патрул във Вегас.

— И как успяхте да се измъкнете от патриотите? — Андън ми хвърли колеблив и скептичен поглед. — Къде са те сега? Би трябвало да ви преследват.

Направих пауза, сведох очи и прочистих гърло.

— Качих се на влака за Вегас в нощта, когато успях да избягам.

Андън остана смълчан за миг, след което остави вилицата си и попи устни. Не бях сигурна дали вярваше на историята за бягството ми.

— И какви бяха плановете им за вас, ако не бяхте успяла да се измъкнете?

Засега се старай да бъде неясно.

— Не знам всички подробности за това какво възнамеряваха да правят с мен — отвърнах аз. — Но знам, че планираха атака по време на някой от вашите кратки престои за повдигане на духа на бойния фронт, и че трябваше да им помогна. Ламар, Уестуик и Бърлингтън са градовете, които те споменаха. Патриотите също разполагат с хора на тези места, Андън — хора, които са тук, във вашите вътрешни кръгове.

Знаех, че поемам голям риск, като използвах първото му име, но се опитах да подсиля новата ни връзка. Андън сякаш въобще не забеляза — той просто се наведе над чинията си и ме огледа.

— Откъде знаеш за това? — попита той. — Наясно ли са патриотите, че разполагаш с тази информация? Дей също ли е намесен във всичко това?

Поклатих глава.

— Въобще не трябваше да разбирам. Не съм разговаряла с Дей, откакто избягах.

— Може ли да се каже, че сте приятели?

Въпросът беше малко странен. Може би той искаше да открие Дей?

— Да — отвърнах аз, като се опитвах да не се разсейвам от спомена за сплетените ръце на Дей в косите ми. — Той имаше своите причини да остане… аз — своите, за да си тръгна. Но, да, мисля, че е така.

Андън кимна в знак на благодарност.

— Ти каза, че има хора във вътрешните ми кръгове, за които трябва да зная. Кои са те?

Оставих вилицата си и се наведох над масата.

— Има двама войници от личната ви охрана, които ще се опитат да извършат покушение.

Андън пребледня.

— Охранителите ми са внимателно подбрани. Много внимателно.

— И кой ги избира? — Скръстих ръце. Косата ми се спусна по рамото и с периферното си зрение видях перлите, които блещукаха. — Няма значение дали ми вярвате или не. Направете разследване. Или ще се окажа права и вие няма да умрете, или ще греша и тогава аз ще съм мъртва.

За моя изненада Андън стана от стола си, изпъна гръб и дойде до моя край на масата. Седна на стола до мен и го приплъзна по-близо. Премигнах, докато проучваше лицето ми.

— Джун. — Гласът му беше толкова тих, почти шепот. — Искам да ти се доверя… и искам и ти да ми се довериш.

Той знае, че крия нещо. Можеше да прозре лъжата ми и искаше да я узнае. Андън се надвеси над масата и пъхна ръце в джобовете на панталона си.

— Когато баща ми умря — започна той, като произнасяше всяка дума бавно и много тихо, сякаш навлизаше в опасни води, — аз останах напълно сам. Стоях до леглото му, когато почина. Все пак съм благодарен за това — нямах тази възможност с майка ми. Знам какво е чувството да останеш сам, Джун.

Гърлото ми болезнено се стегна. Спечели доверието му. Това беше моята роля, единствената причина, да бъда тук.

— Съжалявам да го чуя — прошепнах аз. — Както и за майка ви.

Андън наклони глава и прие съболезнованията ми.

— Майка ми е била принцепс на Сената. Баща ми нито веднъж не спомена нещо за нея… но се радвам, че сега са заедно.

Бях чула слухове за покойната принцепс. Как е умряла от автоимунна болест, веднага след като е родила. Само Електорът можеше да посочи лидер на Сената — затова нямаше такъв от две десетилетия, откакто майката на Андън бе починала. Опитах се да забравя облекчението, което почувствах, докато говорех с него за „Дрейк“, но беше по-лесно да си го помисля, отколкото да го направя. Мисли си за Дей. Припомних си колко развълнуван бе той от плана на патриотите и идеята за новата република.

— Радвам се, че родителите ви са намерили покой — казах аз. — Наистина разбирам какво е да изгубиш любимите си хора.

Андън обмисляше думите ми с два пръста върху устните си. Той беше стиснал здраво челюсти, сякаш изпитваше неудобство. Въпреки че се беше въплътил в ролята си, той си оставаше едно момче — осъзнах аз. Баща му имаше страховит вид, но Андън? Той не е достатъчно силен, за да контролира тази страна сам. Внезапно си спомних за първите нощи след убийството на Метиъс, когато плачех до ранните часове, преди настъпването на утрото, а безжизненото лице на брат ми се беше запечатало в мислите ми. Дали Андън имаше същите безсънни нощи? Какво ли бе усещането да изгубиш баща си, макар той да е бил безчовечен, без да ти е позволено да скърбиш открито? Дали Андън го обичаше?

Вечерята ми отдавна беше забравена, а аз чаках, докато той ме наблюдаваше. След известно време, което ми се стори почти час, Андън отпусна ръце и въздъхна.

— Не е тайна, че той беше болен от дълго време. Когато си очаквал някой любим човек да умре… от години… — Тук той потрепери съвсем явно и ми позволи да видя истинската му болка. — Е, вярвам, че е различно от чувството, когато тази смърт настъпи… неочаквано. — Той погледна право към мен, когато произнесе последната дума.

Не бях сигурна дали той говореше за родителите ми или за Метиъс — вероятно и за двете, — но начинът, по който го каза, не остави никакви съмнения у мен. Опитваше се да обясни, че знае какво се е случило със семейството ми. И че го осъждаше.

— Познавам добре опита ти с презумпции. Някои хора смятат, че съм отровил баща си, за да заема мястото му.

Имах усещането, че се опитваше да комуникира с мен чрез някакъв шифър. Някога ти смяташе, че Дей е убил брат ти. Че смъртта на родителите ти е била нещастен случай. Но сега знаеш истината.

— Народът на републиката смята, че съм техен враг. Че съм като баща си. Че не искам тази страна да се промени. Те смятат, че аз съм безвластна пионка, кукла, която просто е наследила трона по бащина воля. — След кратко колебание той впи погледа си в мен с такава енергия, че ме остави без дъх. — Аз не съм нищо от това. Но ако остана сам… ако продължа да бъда изолиран, то тогава не мога да променя нищо. Ако остана откъснат, няма да съм по-различен от баща ми.

Нищо чудно, че искаше да вечеря с мен. Нещо революционно се беше събудило в Андън. И той се нуждаеше от мен. Нито хората, нито Сенатът го подкрепяха. Той имаше нужда от някой, който да спечели народа на негова страна. А двамата кандидати в републиката с най-много влияние над хората… бяхме аз и Дей.

Обратът в разговора ни ме обърка. Андън не беше — не изглеждаше да бе — човекът, който патриотите бяха описали — пионка, която стоеше на пътя на великата революция. Ако наистина желаеше да спечели доверието на хората, ако Андън говореше истината… защо патриотите искаха смъртта му? Може би пропускам нещо. Може би имаше нещо за Андън, което Рейзър знаеше, а аз не.

— Мога ли да ти имам доверие? — попита Андън. Изражението му беше станало откровено, с повдигнати вежди и ококорени очи.

Повдигнах брадичка и срещнах погледа му. Можех ли да му се доверя? Не бях сигурна, но засега прошепнах безопасния отговор:

— Да.

Андън се поизправи и се надигна от масата. Не можех да преценя дали ми вярва.

— Трябва да запазим тази информация между нас. Ще уведомя охраната за предупреждението ти. Надявам се да намерим двамата предатели. — Андън ми се усмихна, наклони глава и пак се усмихна. — Джун, ако ги открием, бих искал отново да поговорим. Изглежда, че имаме доста общи неща. — Думите му накараха бузите ми да пламнат.

И това беше всичко.

— Моля, довърши вечерята си, без да бързаш. Когато приключиш, войниците ми ще те върнат обратно в затворническите ти покои.

Тихо промълвих благодарности. Андън се обърна и се отправи към изхода на трапезарията, докато войниците в редица се върнаха обратно в помещението, а ехтящият тропот от ботушите им наруши тишината, която беше завладяла това пространство само миг по-рано. Наведох глава и се престорих, че довършвам вечерята си. У Андън имаше нещо повече, отколкото първоначално бях предполагала. Едва сега осъзнах, че дъхът ми беше по-учестен от обикновено и че сърцето ми туптеше буйно. Можех ли да се доверя на Андън? Или да се уповавам на Рейзър? Подпрях се на ръба на масата, за да успокоя емоциите си. Налагаше се, каквато и да бе истината, да играя всичките си ходове много внимателно.

След вечеря, вместо да бъда отведена в типична затворническа килия, бях съпроводена до чист, луксозен апартамент — покоите бяха постлани с килими, имаше дебели двойни врати и голямо, меко легло. Липсваха прозорци. Освен леглото нямаше никакви други мебели, нищо, което да мога да използвам и превърна в оръжие. Единствената декорация бе присъстващият навсякъде портрет Андън, вграден в мазилката на една от стените. Незабавно открих охранителната камера — малка, едва доловима изпъкналост в тавана, точно над двойните врати. Половин дузина пазачи седяха в готовност отвън.

Задрямвах на няколко пъти през нощта. Войниците сменяха караула. Рано сутринта една охранителка ме потупа, за да ме разбуди.

— Засега всичко върви добре — прошепна тя. — Не забравяй кой е врагът. — След което излезе от стаята и нов пазач я замени.

Аз мълчаливо се облякох в топла кадифена нощница, като сега сетивата ми се бяха силно обострили, а ръцете ми, както обикновено, леко трепереха. Оковите на китките ми издрънчаха. Преди не бях сигурна, но сега знаех, че патриотите наблюдават всяка моя стъпка. Войниците на Рейзър бавно заемаха позиции и стесняваха кръга. Можеше никога повече да не видя тази охранителка — но сега вече оглеждах лицата на всички войници около мен, като се питах кой е предан и кой е патриот.

Дей

Още един сън.

Бях буден твърде рано сутринта на осмия си рожден ден. Светлината тъкмо беше започнала да се процежда през прозорците ни, прогонвайки тъмносивата отиваща си нощ. Седнах на леглото и разтърках очи. Полупразна чаша с вода стоеше несигурно върху ръба на старата нощна масичка. Самотното ни растение — бръшлян, който Идън беше домъкнал вкъщи от някакво бунище — стоеше в ъгъла, клоните му пълзяха по пода и търсеха слънцето. Джон хъркаше шумно в своя ъгъл. Краката му се подаваха изпод закърпеното одеяло и висяха от края на кревата. Идън го нямаше никъде — вероятно беше при мама.

Обикновено, ако се събудех твърде рано и успеех да се замисля за нещо успокоително, като някоя птичка или езеро, евентуално се отпусках достатъчно, за да подремна още малко. Но днес не се получаваше. Провесих крака от едната страна на леглото и си обух чифт различни чорапи.

В мига, в който пристъпих във всекидневната, разбрах, че нещо не е наред. Мама спеше на дивана, прегърнала Идън в ръцете си, а одеялото я покриваше до раменете. Но татко го нямаше. Очите ми се стрелнаха из стаята. Снощи той тъкмо се беше прибрал от бойния фронт и обикновено си оставаше вкъщи поне три или четири дни. Беше твърде рано за да си е заминал.

— Татко? — прошепнах аз. Мама леко се размърда и аз отново се смълчах.

Тогава чух приглушения звук от допира на вратата с мрежа до дървената рамка. Ококорих се. Бързо стигнах до вратата и подадох глава навън. Посрещна ме струя хладен въздух.

— Татко? — прошепнах отново.

Първоначално нямаше никой. Тогава видях фигурата му да изплува от сенките. Татко.

Затичах се — не ми пукаше, че калта и паважът дращеха краката ми през износените чорапи, фигурата в сенките направи още няколко крачки, след което ме чу и се обърна. Сега видях светлокестенявата коса и тесните, кехлибарени очи на баща ми, леко провисналата кожа на брадичката му, високото му тяло, елегантната поза, в която заставаше без усилие. Мама твърдеше, че той изглежда така, сякаш е излязъл от старинна монголска легенда. Затичах се още по-силно.

— Татко — промълвих аз, когато стигнах до него в сенките. Той коленичи и ме сграбчи в обятията си. — Нима си тръгваш?

— Съжалявам, Даниел — прошепна той. Гласът му звучеше изморено. — Извикаха ме обратно на бойния фронт.

Очите ми се напълниха със сълзи.

— Толкова скоро?

— Трябва веднага да се прибереш вкъщи. Не бива да позволяваш на уличната полиция да вижда, че вдигаш врява.

— Но ти току-що се прибра — опитах се да споря аз. — Ти… днес е рожденият ми ден и аз…

Баща ми сложи ръце върху раменете ми. Очите му бяха два предупредителни сигнала, изпълнени с всичко, което искаше да ми каже на глас. Искам да остана — опитваше се да ми обясни той. — Но трябва да тръгвам. Знаеш как стоят нещата. Недей да говориш за това. Вместо това рече:

— Връщай се обратно вкъщи. Даниел. Целуни майка си от мен.

Гласът ми започна да трепери, но аз си казах, че трябва да съм смел.

— Кога ще те видим отново?

— Ще се върна скоро. Обичам те. — Той сложи ръка върху главата ми. — Не преставай да ме чакаш, пак да се завърна, става ли?

Кимнах. Той остана при мен за момент, след което стана и потегли. Аз се прибрах вкъщи.

Това беше последният път, когато го видях. Беше изминал един ден. Седях сам на зачисленото ми от патриотите легло в една от спалните и оглеждах медальона, окачен на врата ми. Косата ми падаше около лицето, което ме караше да се чувствам, сякаш съзерцавам накита през светъл воал. По-рано, преди да се изкъпя. Киеде ми беше дала шише с гел, който изми фалшивия цвят от косата ми. За следващата част от плана — както ми обясни тя.

Някой почука на вратата.

— Дей? — Гласът от другата страна прозвуча глухо. Отне ми секунда, за да се преориентирам и да разпозная Тес. Бях се събудил от кошмара за осмия си рожден ден. Спомнях си всичко, сякаш се бе случило вчера, и усещах очите си зачервени и подути от плач. Когато се събудих, въображението ми започна да пресъздава образа на Идън, който бе фиксиран с колани за медицинска носилка и крещеше, докато лабораторни техници му инжектираха химикали, и този на Джон, застанал с вързани очи пред отряд войници. И този на мама. Не можех да накарам ума си да спре да преповтаря тези проклети неща и това ме изнервяше толкова много. Какво следваше, ако откриех Идън? Как, по дяволите, щях да го измъкна от републиката? Трябваше да вярвам, че Рейзър ще успее да ми помогне да си го върна. А за да си го върнех обратно, трябваше да сторя така, че да е абсолютно сигурно, че Андън ще умре.

Ръцете ми бяха подути, защото бях прекарал утрото, учейки се да стрелям с пистолет под надзора на Киеде и Паскао.

— Не се притеснявай, ако не уцелиш Електора — успокои ме Паскао, докато работехме върху техниката по прицелването. Той прокара ръце по предмишницата ми за момент, достатъчен да ме накара да се изчервя. — Няма да има значение. С теб ще има и други хора, които ще довършат работата така или иначе. Рейзър просто иска образа, в който ти си насочил пистолет срещу Електора. Няма ли да е перфектно? Електорът, отишъл на бойния фронт, за да държи повдигащи духа речи пред войската си, да бъде застрелян пред стотици войници в района. О, каква ирония само! — След това Паскао ми хвърли една от усмивките си, които бяха негова запазена марка. — Народният герой убива тиранина. Каква история ще бъде само!

Да — каква история наистина.

— Дей? — обади се Тес иззад вратата. — Вътре ли си? Рейзър иска да говори с теб. — Ох, вярно. Тя все още беше отвън и ме викаше.

— Да, можеш да влезеш — отвърнах аз.

Тес подаде глава.

— Хей — поздрави ме тя. — Откога си тук?

Бъди мил с нея — ми беше казала Киеде. — Вие двамата си подхождате. Посрещнах Тес с лека усмивка.

— Нямам представа — отговорих аз. — Почивах си малко. Може би от няколко часа?

— Рейзър иска да отидеш в главната зала. Излъчват Джун на живо. Мислех, че може би…

На живо? Тя явно беше успяла. Все още беше добре. Скочих на крака. Най-сетне новини от Джун — мисълта, че отново ще я видя, макар и в растерната решетка на охранителната камера, ме накара да се почувствам замаян от очакване.

— Идвам веднага.

Докато вървяхме надолу по късия коридор към главната зала, няколко патриоти поздравиха Тес. Всеки път тя се усмихваше, разменяше дружески закачки и се смееше, сякаш ги познаваше открай време. Две момчета я потупаха дружески по гърба.

— Размърдайте се, хлапета. Не искате да карате Рейзър да ви чака. — И двамата се обърнахме, за да видим Киеде, която изтича покрай нас в посока към главната зала. Тя се спря, за да увие ръка около врата на Тес, след което нежно разроши косата й и лепна една целувка по бузата. — Кълна се, скъпа — ти си най-бавната от цялата тайфа.

Тес се изсмя и я избута. Киеде намигна, преди отново да ускори темпото, изчезвайки зад ъгъла към главната зала. Останах загледан известно време, леко изненадан от демонстрацията на чувства от страна на Киеде. Не бе нещо, което очаквах от нея. Не се бях замислял за това преди, но сега осъзнах колко добра наистина беше Тес в създаването на нови връзки — долових непринуденото държание на патриотите, когато бяха около нея, същата непринуденост, която и аз винаги усещах, докато обикаляхме заедно улиците. Без съмнение това беше нейната сила. Тя имаше лечебно въздействие. Действаше успокоително.

Тогава Бакстър мина покрай нас. Тес сведе очи надолу, когато той профуча покрай ръката й, а аз забелязах, че леко й кимна, преди да погледне свирепо към мен. Когато вече беше достатъчно далеч, за да не може да чуе, аз се надвесих над Тес.

— Какъв му е проблемът? — прошепнах аз.

Тя просто сви рамене и избута ръката ми.

— Не му обръщай внимание — отвърна Тес, повтаряйки думите на Киеде от момента, когато пристигнах за първи път в тунела. — Настроенията му се сменят често.

Не думай — помислих си мрачно аз.

— Ако ти създава неприятности, просто ми кажи — промълвих.

Тес отново сви рамене.

— Няма проблем, Дей. Мога да се оправя с него.

Внезапно се почувствах глупаво заради това, че предложих помощта си като някой арогантен рицар в блестящи доспехи, когато най-вероятно Тес имаше дузина нови приятели, които горяха от желание да й помогнат. Когато тя можеше да си помогне сама.

В момента, в който достигнахме главната зала, малка тълпа се беше струпала пред един от по-големите екрани по стената, върху който се прожектираха кадри от охранителна камера. Рейзър беше почти най-отпред в навалицата, небрежно скръстил ръце, а Паскао и Киеде стояха до него. Те ме видяха и ми дадоха знак да се приближа.

— Дей — обърна се към мен Рейзър и ме потупа по рамото. Киеде ме поздрави с бързо кимане. — Радвам се, че си тук. Добре ли си? Чух, че тази сутрин си бил малко посърнал.

Загрижеността му всъщност беше някак мила — напомни ми за начина, по който баща ми ми говореше.

— Добре съм — отвърнах аз. — Просто съм изморен от пътуването.

— Разбираемо е. Полетът беше напрегнат. — Той посочи нагоре към екрана. — Нашите хакери успяха да ни осигурят кадри с Джун. Звукът е отделен, но скоро ще чуеш и него. Помислих си, че въпреки това ще искаш да видиш видеото.

Очите ми се бяха залепили за екрана. Образите бяха ясни и цветни, сякаш наистина кръжахме там, в ъгъла на залата. Виждах богато обзаведена трапезария с елегантно украсена банкетна маса и войници, наредени по стените. Младият Електор седеше от едната страна на масата. Джун беше от другата, облечена в разкошна рокля, която накара сърцето ми да затупти по-бързо. Когато аз бях затворник на републиката, ме смазаха от бой и ме хвърлиха в мръсна килия. Пленничеството на Джун приличаше повече на ваканция. Това ме накара да се почувствам по-спокоен за нея, но в същото време усетих леко огорчение. Дори след като бяха предали републиката, хора с произхода на Джун успяваха да се измъкнат безнаказано, докато такива като мен страдаха.

Всички наблюдаваха как следя Джун.

— Радвам се, че се справя добре — казах аз с лице към екрана. Вече се чувствах отвратен от себе си за това, че такива тесногръди мисли минаваха през ума ми.

— Находчиво от нейна страна да започне да говори с Електора за колежанските си години в „Дрейк“ — каза Рейзър, обобщавайки аудиозаписа, докато вървеше видеото. — Тя успя да задейства плана. Предполагам, че след това ще я накарат да се яви на детектор на лъжата и ако успее да го издържи ще имаме пряк достъп до Андън. Нашата следваща фаза утре вечер трябва да мине гладко.

Ако е достатъчно добра, за да го издържи.

— Хубаво — отвърнах аз, като се опитах да не позволя на изражението на лицето ми да издаде мислите ми. Този тип беше въплъщение на изисканост, власт и авторитет. Наведе се съвсем близко към Джун, за да й каже нещо, след което двамата се засмяха и отпиха от шампанското. Можех да си ги представя заедно. Подхождаха си.

— Тя наистина се справя добре — рече Тес и прибра косата си зад ушите. — Електорът изглежда абсолютно увлечен по нея.

Исках да оспоря това, но Паскао оживено се намеси:

— Тес е напълно права: виждате ли този блясък в очите му? Казвам ви, този мъж вече е спечелен. Той е влюбен до уши в нашето момиче. За няколко дни тя изцяло ще успее да го хване на въдицата си.

Рейзър кимна, но ентусиазмът му беше по-умерен.

— Вярно е — рече той. — Но ние трябва да се уверим, че Андън също няма да успее да влезе в нейната глава. Той е роден политик. Ще намеря начин да изпратя съобщение на Джун.

Радвах се, че Рейзър говореше смислено и предпазливо в подобен момент, но вече трябваше да извърна очи от екрана. Никога не бях се замислял над идеята, че Андън също можеше да влезе в главата на Джун.

Коментарите на всички заглъхнаха, когато престанах да слушам. Тес, разбира се, бе права — виждах жаждата, изписана по лицето на Електора. Той се изправи и отиде до Джун, която седеше окована за стола, след което се наведе съвсем близо към нея, за да й каже нещо. Трепнах. Кой би могъл да устои на Джун? Тя беше перфектна в твърде много отношения. Тогава осъзнах, че не бях разстроен заради увлечението на Андън по нея — скоро той щеше да е мъртъв, нали така? Това, от което ми се гадеше, бе, че Джун не се смееше фалшиво в това видео. Сякаш си прекарваше доста добре. Чувстваше се равна с мъже като него: аристократи. Подготвени за висшата класа на републиката. Как можеше тя някога да бъде щастлива с някой като мен, някой, който нямаше нищо друго, освен шепа кламери в джобовете си? Обърнах се и се отдалечих от тълпата. Видях всичко, което исках да видя.

— Почакай!

Хвърлих поглед през рамо — беше Тес, която тичаше след мен, а косата й се вееше пред лицето. Тя ме настигна и закрачи редом с мен.

— Добре ли си? — попита и огледа изражението на лицето ми, докато се отправяхме обратно по коридора към стаята ми.

— Всичко е наред — отвърнах. — А и защо да не е? Нещата се развиват просто… перфектно. — Хвърлих й скована усмивка.

— Добре. Знам. Просто исках да се уверя. — Тес ми се усмихна и се появиха трапчинките й, и аз омекнах.

— Добре съм, братовчедке. Наистина. Ти си в безопасност, аз съм в безопасност, патриотите са на прав път и ще ми помогнат да открия Идън. Това е всичко, което мога да желая.

Тес се развесели от думите ми и устните й се извиха в закачлива усмивка.

— Носят се разни клюки за теб, нали знаеш.

Повдигнах дяволито вежди.

— О, нима? Какви?

— Слуховете, че си жив и здрав се разпространяват като горски пожар — всички говорят само за това. Името ти е изписано със спрей по стени из цялата страна, дори върху портретите на Електора на някои места. Можеш ли да повярваш? Обявяват се протести навсякъде. Всички скандират името ти. — Ентусиазмът на Тес леко намаля. — Дори хората под карантина в Лос Анджелис. Опасявам се, че целият град е в изолация.

— Затворили са Лос Анджелис? — Това ме изненада. Бяхме научили, че скъпоценните сектори са преградени, но никога не бях чувал за такава мащабна карантинна зона. — Каква е причината? Заразите?

— Не е заради заразите. — Очите на Тес се разшириха от вълнение. — Заради бунтовете е. Републиката официално съобщава, че това е карантина срещу заразата, но истината е, че целият град е въстанал срещу новия Електор. Разпространяват се слухове, че Електорът те преследва с всички възможни сили, а някои патриоти разказват на хората, че Андън е този, който е заповядал… ъъъ… заповядал е семейството ти… — Тес се поколеба и лицето й придоби яркочервен цвят. — Както и да е, патриотите се опитват да изкарат Андън по-зъл от баща си. Рейзър твърди, че протестите в Ел Ей са невероятна възможност за нас. Наложи се от столицата да свикат хиляди допълнителни войници.

— Невероятна възможност — повторих аз и си спомних как републиката беше потушила последния протест в Лос Анджелис.

— Да, и всичко това е благодарение на теб, Дей. Ти постави началото — или по-скоро слухът, че си жив, го направи. Те са вдъхновени от бягството ти и вбесени от начина, по който се отнесоха с теб. Ти си единственият, който, изглежда, републиката не може да контролира. Всички се надяват на теб, Дей. Очакват следващия ти ход.

Преглътнах, без да смея да повярвам. Не бе възможно — републиката никога нямаше да позволи бунтовете да се разраснат до такава степен, че да излязат извън контрол в един от най-големите градове на страната. Нали така? Наистина ли хората успяваха да надделеят над местната войска там? И дали аз бях причината да се бунтуват? Те очакват следващия ти ход. Но да ме вземеха мътните, ако знаех какъв трябваше да бъде той. Аз просто се опитвах да открия брат си — това е, това беше всичко. Поклатих глава и овладях внезапния прилив на страх. Аз желаех да разполагам с властта да се съпротивлявам, нали така? Нали това се опитвах през всичките тези години? Сега ми даваха власт… но аз не знаех какво да правя с нея.

— Да, бе, сигурно — успях да отвърна аз. — Шегуваш ли се? Аз съм просто един уличен каторжник от Ел Ей.

— Да. Но прочут каторжник. — Заразителната усмивка на Тес мигновено ободри настроението ми. Тя ме бутна по рамото, когато стигнахме до вратата на стаята ми. Влязохме. — Стига, Дей. Не си ли спомняш какъв беше най-силният довод на патриотите, за да пожелаят да те вербуват? Рейзър каза, че ти можеш да станеш могъщ колкото самия Електор. Всички в страната знаят кой си. И повечето от тях действително те харесват. Нещо, с което можеш да бъдеш горд, нали?

Аз просто отидох до леглото и седнах. Дори не забелязах веднага, че Тес се е настанила до мен.

Тя стана сериозна, след като запазих мълчание.

— На теб наистина ти пука за нея, нали? — попита тя и приглади завивките на леглото с една ръка. — Тя не е като момичетата, с които се забавляваше в Езерния.

— Какво? — отвърнах аз, объркан за секунда.

Тес мислеше, че все още бях обзет от тежки мисли заради увлечението на Андън по Джун. Сега бузите й се изчервиха и внезапно почувствах неловка топлина от това, че седях сам с нея, големите и очи бяха вперени в моите, а увлечението й бе несъмнено. Винаги съм се справял добре с момичета, които ме харесваха, но те бяха непознати. Момичета, които се появяваха и изчезваха от живота ми без последици. Тес беше различна. Не знаех как да възприема идеята, че можем да бъдем нещо повече от приятели.

— Ами какво искаш да ти кажа? — попитах аз. Прииска ми се да се фрасна веднага, след като въпросът излезе от устата ми.

— Престани да се притесняваш — сигурна съм, че тя ще е добре. — Тес произнесе тази последна дума с такава жлъч, след което отново се смълча. Да, определено сбърках с това, което казах.

— Не се присъединих към патриотите, защото го желаех, нали знаеш. — Тес стана от леглото и застана над мен, гърбът й беше скован, ръцете й се свиваха и отпускаха. — Присъединих се към патриотите заради теб. Защото толкова се притеснявах за теб, след като Джун те отведе и арестува. Мислех, че ще успея да ги убедя да те спасят, но нямам таланта на Джун да се пазаря. Джун може да прави каквото си иска с теб и ти въпреки това ще я приемеш обратно. Джун може да прави каквото си иска с републиката и те също ще я приемат обратно. — Тес повиши глас. — Винаги, когато Джун се нуждае от нещо, тя го получава, но моите нужди не струват дори и кофа със свинска кръв. Може би ако аз бях галеницата на републиката, на теб също щеше да ти пука и за мен.

Думите й ме нараниха.

— Това не е вярно — казах аз, станах и я хванах за ръце. — Как е възможно да говориш така? Ние израснахме заедно по улиците. Имаш ли представа какво означава това за мен?

Тя сви устни и погледна нагоре, опитвайки се да не заплаче.

— Дей — започна отново Тес, — ти питал ли си се защо харесваш Джун толкова много? Искам да кажа… ами… като се вземе предвид как беше арестуван и всичко останало…

Поклатих глава.

— Какво искаш да кажеш?

Тя си пое дълбоко въздух.

— И преди съм чувала за това, май от джъмботроните, където се говореше за затворниците от колониите. За това как жертвите на отвличане се влюбват в своите пленители.

Намръщих се. Тес, която познавах, чезнеше в облак от съмнения и черни мисли.

— Смяташ, че харесвам Джун, защото ме е арестувала? Наистина ли мислиш, че имам толкова извратено съзнание?

— Дей? — внимателно каза Тес. — Джун те предаде.

Пуснах ръцете на Тес.

— Не искам да говоря за това.

Тес поклати тъжно глава, а очите й заблестяха от непроляти сълзи.

— Тя уби майка ти, Дей.

Отстъпих назад от Тес. Почувствах се, сякаш бях шамаросан през лицето.

— Не тя го направи — отвърнах аз.

— Все едно е била тя — прошепна Тес.

Усетих как защитните ми сили се надигат и ме обгръщат отвсякъде.

— Ти забравяш, че тя също така ми помогна да избягам. Спаси ме. Виж, ти да не си…

— Аз съм те спасявала десетки пъти. Но ако аз те бях предала и семейството ти загинеше заради това, щеше ли да ми простиш?

Преглътнах.

— Тес, бих ти простил почти всичко.

— Дори ако съм виновна за смъртта на майка ти? Не, не мисля, че ще го направиш. — Очите й се спряха върху моите. Сега в гласа й имаше груба нотка, бронирана с тънък слой стомана. — Това имах предвид. Ти се отнасяш различно с Джун.

— Това не значи, че не ме е грижа за теб.

Тес игнорира отговора ми и продължи да атакува.

— Ако трябва да избираш да спасиш мен или Джун и не можеш 93 губиш време… какво ще направиш?

Усетих как лицето ми почервеня от нарастващото чувство на безсилие.

— Кого ще спасиш? — Тес използва ръкава си, за да избърше лице в очакване на отговора ми.

Въздъхнах раздразнено. Просто й кажи проклетата истина.

— Ти добре ли си? Ще спася теб.

Изражението й поомекна и в този миг грозотата от завистта и омразата се смекчи. На Тес й трябваха съвсем малко ласки, за да се превърне отново в ангел.

— Защо?

— Не знам. — Прокарах ръка през косата си, без да мога да разбера защо не можех да поема контрол над този разговор. — Защото Джун няма да има нужда от помощта ми.

Глупаво, толкова глупаво. Почти не беше възможно да кажа нещо по-лошо. Думите излязоха от устата ми, преди да успея да се спра, и сега вече бе твърде късно да ги върна назад. Това дори не беше истинската причина. Щях да спася Тес, защото тя беше Тес, защото не можех да понеса да си представя нещо да й се случеше. Но сега нямах време за обяснение. Тес се обърна и се отдалечи от мен.

— Благодаря за състраданието — рече тя.

Настигнах я, но когато я хванах за ръката, тя се отдръпна.

— Съжалявам. Не исках да кажа това. Не те съжалявам. Тес.

— Всичко е наред — отсече тя. — Това просто беше истината, нали? Е, скоро отново ще се събереш с Джун. Ако тя не реши да се върне при републиката. — Тес знаеше колко студени бяха думите й, но не се опита да ги смекчи. — Бакстър смята, че ти ще ни предадеш, нали знаеш. Ето затова не те харесва. Опитва се да ме убеди, откакто се присъединих към тях. Не знам… може би е прав.

Тя ме остави сам в коридора. Вина се просмука по кожата и навлезе във вените ми, проправяйки си път. Част от мен беше гневна — исках да защитя Джун и да разкажа на Тес за всичките неща, от които тя се беше отказала заради мен. Но… дали Тес беше права? Дали просто не се самозаблуждавах?

Джун

Сноще сънувах кошмар. Сънувах, че Андън помилва Дей за всичките му престъпления. Тогава видях как патриотите издърпаха Дей в една тъмна улица и пуснаха куршум в гърдите му. Рейзър се обърна към мен и рече:

— Наказанието ви, госпожице Ипарис, за това, че работите с Електора.

Събудих се рязко, цялата обляна в пот, треперейки неудържимо.

Изминаха един ден и една нощ — по-точно двадесет и три часа, — преди отново да видя Електора. Този път се срещнах с него в малка стая, където се провеждаха полиграфски тестове.

Докато пазачите ме водеха надолу по коридора към чакащите ни отвън джипове, аз си припомних всичко, което бях научила в „Дрейк“, за това как работеха детекторите на лъжата. Провеждащият теста щеше да се опита да ме сплаши — щяха да употребят слабостите ми срещу мен. Щяха да използват смъртта на Метиъс или на родителите ми, или може би дори и Оли. Със сигурност щяха да използват Дей. Затова се концентрирах върху коридора, по който вървяхме, обмислях една по една всяка от слабостите си, след което ги отмествах дълбоко в съзнанието си. Накарах ги да замълчат.

Преминахме през няколко квартала на столицата. Този път видях града, обсипан от сивия полублясък на снежната утрин, войници и работници бързаха по тротоарите през сноповете светлина, които уличните лампи хвърляха върху хлъзгавия паваж. Джъмботроните тук бяха огромни, някои се извисяваха по петнадесет етажа, а говорителите, наредени по сградите, бяха по-нови от тези в Ел Ей — когато излизаше през тях, гласът на оповестителя не пукаше. Минахме покрай Кулата на Конгреса. Проучих гладките й стени и стъклените повърхности, които предпазваха всеки балкон, така че всеки, който държеше реч, да бъде добре защитен. Веднъж, преди да бъде поставено бронираното стъкло, старият Електор беше нападнат по подобен начин — някой се беше опитал да го застреля, макар той да се намираше чак на четиридесетия етаж. След този случай републиката побърза да постави преградите. По джъмботроните на Кулата имаше мокри ивици, които изкривяваха изображенията върху екраните, но аз все пак успях да прочета някои от новините, докато минавахме.

Едно познато заглавие привлече вниманието ми.

Даниел Алтън Уинг екзекутиран на 26 дек. от наказателен взвод.

Защо все още излъчваха това, когато новините отдавна бяха изместени от по-скорошни? Може би се опитваха да убедят хората, че е истина.

Появи се друго заглавие.

Електорът ще обяви първия закон за новата година днес в Кулата на конгреса в Денвър.

Щеше ми се да се спра и отново да прочета тази новина, но джипът мина бързо, а след това пътуването свърши. Вратата на колата се отвори. Един войник ме сграбчи за ръката и ме издърпа навън. Мигновено бях проглушена от виковете на тълпата зяпачи и дузината федерални репортери от пресата, които щракаха със своите малки фотоапарати към мен. Когато огледах хората, които ни обграждаха, забелязах, че покрай тези, дошли тук, за да ме видят, имаше и други. Много други. Те протестираха по улиците, викаха обиди към Електора и биваха издърпвани настрана от полицията. Няколко размахваха саморъчно направени плакати над главите си, докато пазачите ги отвеждаха.

„Джун Ипарис е невинна!“ — гласеше един.

„Къде е Дей?“ — питаше друг.

Един от пазачите ме бутна напред.

— Няма какво да видиш — отсече той и бързо ме приведе по дълга поредица от стъпала към гигантския коридор на някакво държавно здание. Зад нас шумът от улицата заглъхна от ехото на стъпките ни. Деветдесет и две секунди по-късно се спряхме пред две широки стъклени врати. Тогава някой прокара тънка карта — с размери около седем сантиметра, черна, с хвърлящ отражение гланц и лого на златен републикански печат в единия ъгъл — през екрана за достъп и ние влязохме.

Стаята с полиграфа беше цилиндрична, с нисък куполовиден покрив и дванадесет сребърни колони, които опасваха кръглите стени. Пазачите ме завързаха изправена за машина, която захвана ръцете и китките ми с метални обръчи и притисна студени метални електроди, четиринадесет на брой, към врата, бузите и челото, дланите, глезените и краката. Тук имаше толкова много войници — общо двадесет на брой. Шестима от тях, с бели ленти на ръкавите и прозрачни зелени очила, бяха от екипа, който щеше да проведе изследването. Вратите бяха направени от безупречно чисто стъкло, щамповано с блед символ, представляващ окръжност, пресечена наполовина, което означаваше, че бе бронирано от едната страна, така че ако по някакъв начин успеех да се освободя, войниците от външната страна на помещението можеха да ме застрелят през стъклото, но аз нямаше да мога нито да отвърна на изстрелите, нито да избягам. Видях, че пред стаята стоеше Андън с двама сенатори и още двадесет и четирима пазачи. Той изглеждаше недоволен и беше потънал в дълбок разговор с двамата представители на Сената, които се опитваха да прикрият раздразнението си с фалшиви, покорни усмивки.

— Госпожице Ипарис — обърна се към мен ръководителката на изследването. Очите й бяха изцяло светлозелени, косата й — руса, кожата — порцелановобяла. Напълно спокойно тя огледа внимателно лицето ми, преди да натисне малко черно устройство, което държеше в дясната си ръка. — Името ми е доктор Садхуани. Ще ви зададем серия въпроси. Тъй като сте бивш агент на републиката, съм убедена, че разбирате не по-зле от мен колко чувствителни са тези машини. Ще доловим и най-малкото потрепване от ваша страна. Най-слабия тремор на ръцете ви. Горещо ви препоръчвам да говорите истината.

Думите й бяха просто предтестова подготовка — тя се опитваше да ме убеди в удивителните възможности на този детектор на лъжата. Смяташе, че колкото повече се страхувах, толкова по-силна реакция щях да демонстрирам. Срещнах очите й. Дишай бавно и равномерно. Спокойни очи, присвити устни.

— Добре, съгласна съм — отвърнах аз. — Нямам какво да крия.

Лекарката се зае да оглежда внимателно електродите, залепени по кожата ми, а след това и прожектирания образ на лицето ми, който вероятно се излъчваше в помещението зад мен. Нейните собствени очи се стрелкаха нервно наоколо и мънички капчици пот бяха осеяли най-горната част на челото й. Тя вероятно никога не беше тествала толкова известен враг на държавата, определено не и пред високопоставена персона като Електора.

Както можеше да се очаква, доктор Садхуани започна с прости, ирелевантни въпроси.

— Вашето име Джун Ипарис ли е?

— Да.

— Кога е рожденият ви ден?

— На единадесети юли.

— А на колко сте години?

— На петнадесет години, пет месеца и двадесет и осем дни. — Тонът ми остана равен и безпристрастен. Всеки път, когато отговарях, правех пауза и оставях дишането ми да стане учестено, което на свой ред караше сърцето ми да затупти по-бързо. Ако измерваха физическите стойности, то нека видеха колебанията по време на контролните въпроси. Щеше да им бъде по-трудно да разберат кога наистина лъжех.

— Кое основно училище завършихте?

— „Хариън Голд“.

— А след това?

— Бъдете конкретна — отвърнах аз.

Доктор Садхуани леко се отдръпна, след което се опомни.

— Добре, госпожице Ипарис — рече тя този път с раздразнение в гласа. — Коя гимназия посещавахте след „Хариън Голд“?

Погледнах към зрителите, които ме наблюдаваха иззад стъклото. Сенаторите отбягваха погледа ми, като проявяваха престорен интерес към жиците, които пълзяха наоколо ми, но Андън гледаше право към мен.

— Гимназия „Хариън“.

— Колко време учихте там?

— Две години.

— А след това…

Оставих се самообладанието да ме напусне, така че те да си помислят, че имам проблем да контролирам емоциите си, както и резултатите от теста.

— А след това прекарах три години в университета „Дрейк“ — отсякох аз. — Приеха ме на дванадесет и се дипломирах, когато станах на петнадесет, защото просто бях много добра. Това отговаря ли на въпроса ви?

Сега тя ме мразеше.

— Да — отвърна кратко тя.

— Чудесно. Тогава нека продължим.

Ръководителката на теста присви устни и погледна надолу към черното си устройство, за да не й се налага да среща очите ми.

— Лъгала ли сте преди? — попита тя.

Беше преминала към по-сложни въпроси. Отново ускорих дишането си.

— Да.

— Лъгала ли сте представителите на военните власти или правителствени служители?

— Да.

С крайчеца на погледа си зърнах странна серия искри. Примигнах два пъти. Те изчезнаха и стаята отново придоби ясни очертания. Поколебах се за миг, но когато доктор Садхуани забеляза това и въведе нещо в устройството си, аз се заставих отново да възвърна равнодушния си вид.

— Лъгала ли сте някога някой от вашите професори в „Дрейк“?

— Не.

— Лъгала ли сте някога брат си?

Внезапно стаята изчезна. Замени я трептящ образ — познатата всекидневна, окъпана в топла следобедна светлина, придоби очертания, а едно бяло кученце спеше до краката ми. Висок тъмнокос тийнейджър седеше до мен със скръстени ръце. Метиъс. Той се намръщи и се наведе напред с ръце, опрени върху колената му.

— Лъгала ли си ме някога, Джун?

Примигнах, шокирана от гледката, всичко това е нереално — казах си аз. — Детекторът на лъжата създава илюзии, които са проектирани да ме пречупят. Бях чувала, че подобни апарати бяха използвани близо до бойния фронт, където машината можеше да симулира поредица от изображения в съзнанието ти, като имитира способността на мозъка да създава живи образи. Но Метиъс изглеждаше толкова истински, сякаш можех да се протегна и да прибера черната му коса зад ушите или да почувствам мъничката си ръка в неговата голяма лапа. Можех почти да повярвам, че бях точно там, в стаята, с него. Затворих очи, но образът остана запечатан в ума ми, ярък като дневна светлина.

— Да — отвърнах аз. Това беше истината. Очите на Метиъс се разшириха от изненада и тъга, след което брат ми изчезна заедно с Оли и останалата част от апартамента. Отново бях в средата на сивата стая с полиграфа в присъствието на доктор Садхуани, докато тя бързо си записваше нови бележки. Лекарката ми кимна одобрително за правилния отговор. Опитах се да успокоя ръцете си, които лежаха стиснати и треперещи от двете ми страни.

— Много добре — измърмори тя миг по-късно.

Думите ми прозвучаха студени като лед.

— Планирате ли да използвате брат ми срещу мен при останалата част от тези въпроси?

Тя отново вдигна очи от записките си.

— Видяла сте брат си ли? — Сега докторката изглеждаше по-спокойна и потта по челото й беше изчезнала.

Така значи. Те не можеха да контролират виденията, които се появяваха, и не можеха да видят това, което виждах аз. Но успяваха да задействат нещо, което изтласкваше тези спомени на повърхността. Държах главата си високо вдигната, а очите втренчени в докторката.

— Да.

Въпросите продължиха.

— Коя година прескочихте, докато бяхте студентка в „Дрейк“?

— Втората.

— Колко предупреждения от ръководството получихте, когато бяхте в „Дрейк“?

— Осемнадесет.

— Имала ли сте негативни мисли за републиката преди смъртта на брат ви?

— Не.

И още, и още. Тя се опитваше да десенсибилизира мозъка ми, осъзнах аз, да ме накара да намаля бдителността си, за да може да успее да види физическа реакция, когато попиташе нещо значимо. Още два пъти видях Метиъс. Всеки път, когато се случеше, си поемах дълбоко въздух и се заставях да задържа дъха си за няколко секунди. Подложиха ме на строг разпит за това как съм избягала от патриотите, каква е била целта на мисията с бомбата. Повторих всичко, което бях разказала на Андън по време на вечерята. Детекторът отчете, че казвах истината.

— Жив ли е Дей?

И тогава Дей се появи пред мен. Стоеше само на няколко крачки разстояние, със сини очи, които бяха толкова огледални, че виждах отражението си в тях. Лека усмивка проблесна върху лицето му, когато ме видя. Внезапно усетих толкова силен копнеж по него, че се почувствах, сякаш падам. Той не е реален. Това е симулация. Оставих дишането ми да се стабилизира.

— Да.

— Защо помогнахте на Дей да избяга, когато знаехте, че той е издирван за толкова много престъпления срещу републиката? Възможно ли е да изпитвате чувства към него?

Опасен въпрос. Заставих сърцето си да се успокои.

— Не. Просто не исках той да умре от моите ръце заради единственото престъпление, което не е извършил.

Лекарката спря да вписва бележките си, за да повдигне вежди към мен.

— Рискувала сте ужасно много за някого, когото едва познавате.

Присвих очи.

— Това не говори добре за вашия характер. Вероятно трябва да почакате, докато някой едва не бъде екзекутиран заради грешка, която вие сте направила.

Тя не отвърна на язвителността в думите ми. Халюцинацията с Дей изчезна. Зададоха ми още няколко странични въпроса, а след това:

— Вие с Дей част ли сте от патриотите?

Дей отново се появи. Този път се наведе толкова близо, че косата му, мека като коприна, докосна леко бузите ми. Той ме придърпа към себе си за една дълга целувка. Сцената изчезна, рязко заменена от бурната нощ, а Дей се придвижваше с мъка през дъжда — кръв капеше от крака му и оставяше диря след себе си. Той рухна на колене пред Рейзър, преди цялата сцена отново да изчезне. Заставих се гласът ми да звучи спокойно.

— Бях.

— Ще има ли опит за атентат срещу нашия прославен Електор?

Тук не се налагаше да лъжа. Оставих погледът ми да се стрелне към Андън, който ми кимна, както ми се стори, окуражително.

— Да.

— А патриотите наясно ли са, че вие знаете за техните планове за покушение?

— Не, не са.

Доктор Садхуани погледна към колегите си и след няколко секунди кимна и отново се обърна към мен. Детекторът твърдеше, че съм казала истината.

— Има ли войници близо до Електора, които може да подкрепят този опит за атентат?

— Да.

Изминаха още няколко секунди в тишина, докато тя заедно с колегите си потвърждаваше отговора ми. Лекарката отново кимна. Този път тя се обърна с лице към Андън и сенаторите.

— Тя казва истината.

Андън кимна в отговор.

— Чудесно — рече той, като гласът му звучеше глухо през стъклото. — Моля, продължете. — Сенаторите държаха ръцете си скръстени, а устните им бяха присвити.

Въпросите на доктор Садхуани следваха непрестанно, сякаш ме давеха в своя безкраен поток.

— Кога ще бъде извършен атентатът?

— По време на планираната обиколка на Електора до града от бойния фронт Ламар, Колорадо.

— Знаете ли къде ще бъде в безопасност Електорът?

— Да.

— Къде трябва да отиде вместо това?

— В друг град на бойния фронт.

— Ще бъде ли Дей част от опита за покушение?

— Да.

— Защо е замесен?

— Той е задължен на патриотите за това, че оперираха крака му.

— Ламар — измърмори доктор Садхуани, докато вписваше още бележки в черното си устройство. — Предполагам, че Електорът ще смени маршрута си.

Още една част от плана се намести.

Въпросите най-сетне приключиха. Доктор Садхуани ми обърна гръб и започна да разговаря с останалите, а аз въздъхнах тежко и се отпуснах върху детектора на лъжата. Бях тук точно два часа и пет минути. Очите ми срещнаха тези на Андън. Той продължаваше да стои до стъклените врати, обграден от двете си страни от войници, а ръцете му бяха плътно кръстосани върху гърдите.

— Почакайте — рече той. Провеждащите изследването спряха своите обсъждания и погледнаха към своя Електор. — Имам един последен въпрос към нашата гостенка.

Доктор Садхуани примигна и махна към мен.

— Разбира се, Електор. Заповядайте, моля.

Андън се приближи още повече до стъклото, което ни разделяше.

— Защо ми помагаш?

Опънах назад рамене и срещнах погледа му.

— Защото искам да бъда помилвана.

— Вярна ли си на републиката?

Последните образи със спомени придобиха ясни очертания. Наблюдавах как държа брат си за ръка из улиците на нашия Рубинен сектор, като и двамата отдавахме чест към джъмботроните, докато рецитирахме клетвата. После зърнах на лицето на Метиъс усмивката му, а също така и изпълнения му с притеснение поглед в нощта, когато го видях за последно. Видях знамето на републиката по време на погребението на брат ми. Видях как Томас насочи пистолета си към майката на Дей — видях как главата й отскочи назад при сблъсъка с куршума. Тя се сгърчи. Вината беше моя. Видях Томас, който се държеше за главата в стаята за разпити, измъчен, сляпо покорен, вечен пленник на това, което бе сторил.

Аз вече не бях лоялна. Бях ли все още предана? Намирах се точно тук, в столицата на републиката, и помагах на патриотите да убият новия Електор. Човек, на когото някога се бях врекла във вярност. Щях да го убия и след това щях да избягам. Знаех, че детекторът на лъжата ще разкрие моето предателство — бях объркана, погълната от конфликта между нуждата да оправя нещата с Дей и нежеланието да оставя републиката на милостта на патриотите.

Побиха ме тръпки. Това са само образи. Просто спомени.

Останах смълчана, докато ритъмът на сърцето ми не се стабилизира. Затворих очи, поех си дълбоко въздух и отново ги отворих.

— Да — отговорих аз. — Вярна съм на републиката.

Очаквах детекторът на лъжата да запламти в червено, да разкрие, че лъжех. Но машината остана тиха. Доктор Садхуани държеше главата си наведена и пишеше в бележника си.

— Тя казва истината — най-накрая изрече ръководителката на тесла.

Успях да го премина. Не можех да повярвам. Машината твърдеше, че не лъжа. Но това беше просто една машина.

По-късно същата нощ седях на ръба на леглото си с глава, заровена в ръце. Вериги все още висяха от китките ми, но като изключим тях, бях свободна да се движа наоколо. Все още обаче чувах звуците от случайни, приглушени разговори пред стаята ми. Онези пазачи все още бяха там.

Бях толкова изтощена. На практика това не трябваше да е така, тъй като не бях извършвала никаква физическа дейност, откакто първоначално бях арестувана. Но въпросите на доктор Садхуани се въртяха в съзнанието ми и се сливаха с нещата, които Томас ми беше казал, обсебваха ме и накрая ми се наложи да стисна с ръце главата си в опит да спра главоболието. Някъде там далече правителството спореше дали да ме помилва. Потреперих леко, макар да знаех, че в стаята е топло.

Класически симптоми, че се разболявам — помислих си мрачно аз. — Може би това беше заразата. Иронията във всичко това леко ме натъжи — прониза ме и страх. Но нали съм ваксинирана. Най-вероятно беше обикновена настинка — все пак Метиъс винаги говореше, че съм малко чувствителна към промените във времето.

Метиъс. Сега, когато останах сама, започнах да се безпокоя. Последният отговор по време на теста с детектора на лъжата трябваше да индикира грешен отговор. Но не го направи. Означаваше ли това, че аз все още бях лоялна към републиката, без дори да го осъзнавах? Някъде дълбоко в себе си машината можеше да усети съмненията ми за осъществяването на атентата.

Но ако вземех решение да не изиграя ролята си, какво щеше да се случи с Дей? Трябваше да намеря начин да се свържа с него, без Рейзър да узнае. И какво щеше да се случи след това? Дей със сигурност нямаше да възприеме новия Електор по начина, по който го възприемах аз. А освен това нямах резервен план. Измисли какво да направим, Джун. Трябваше да останем живи, да оцелеем.

Ако искаш да се противопоставиш — ми беше казал Метиъс, — прави го, докато си вътре в системата. Продължавах да мисля върху този спомен, макар треперенето да ми пречеше да се концентрирам.

Внезапно чух някаква суматоха отвън пред вратата. Долових енергично тракане на токове, издайнически звук, който говореше, че високопоставен служител идваше да ме види. Зачаках кротко. Топката на вратата най-сетне се завъртя. Андън пристъпи навътре.

— Електор, сър, сигурен ли сте, че не искате да вземете със себе си няколко пазачи…

Андън поклати глава и махна с ръка на войниците пред вратата.

— Моля ви, не се притеснявайте — успокои ги той. — Бих искал да поговоря насаме с госпожица Ипарис. Ще ми е необходима само минута. — Думите му ми напомниха на онези, които аз изрекох, когато бях посетила Дей в килията му в резиденция „Батала“.

Войникът бързо отдаде чест на Андън и затвори вратата, оставяйки ни насаме. Безмълвно повдигнах поглед от мястото, където се бях настанила на крайчеца на леглото. Белезниците, с които бяха стегнати ръцете ми, издрънчаха в тишината. Електорът не беше облечен в обичайната си официална премяна — вместо това носеше дълга черна куртка с червена ивица, която се спускаше отпред, а останалите му дрехи бяха скромно елегантни — черна риза, тъмна жилетка с шест лъскави копчета, черни панталони и черни пилотски обувки. Косата му беше лъскава и прилежно сресана. На кръста му висеше пистолет, но той нямаше да успее да го извади достатъчно бързо, за да ме застреля, ако решах да го атакувам. Андън искрено се опитваше да демонстрира вярата си в мен.

Рейзър ми беше казал, че ако ми се удаде възможност да убия Електора сама, трябва да го направя. Да се възползвам от удобния случай. Но сега той беше тук, застанал неочаквано уязвим пред мен, а аз не предприемах никакъв ход. Освен това, ако се опитах да го убия тук, шансът да видя отново Дей или да оцелея, ставаше нулев.

Андън седна до мен, като се погрижи да остави известно разстояние помежду ни. Внезапно се почувствах засрамена от външния си вид — прегърбена и изморена, с несресана коса, облечена в пижама, седнала до красивия принц на републиката. Все пак се поизправих и повдигнах глава колкото можех по-грациозно. Името ми е Джун Ипарис — напомних си аз. Нямаше да му позволя да забележи объркването, което изпитвах.

— Исках да те уведомя, че се оказа права — започна той. В гласа му имаше искрена топлина. — Двама войници от стражата ми се изчезнали днес следобед. Дезертирали са.

Както бе планирано, двете примамки на патриотите бяха избягали. Въздъхнах и му хвърлих отрепетиран, изпълнен с облекчение поглед, в случай че Рейзър ни наблюдаваше.

— Къде са те сега?

— Не сме сигурни. Разузнавачите се опитват да ги проследят. — Андън за миг потри облечените си в ръкавици ръце. — Командир Десото назначи нова смяна войници, които ще ни придружат.

Рейзър. Той поставяше свои войници на позиция и постепенно се подготвяше за покушението.

— Бих искал да ти благодаря за помощта, Джун — продължи Андън. — Искам да ти се извиня за полиграфския тест, през който трябваше да преминеш. Сигурно е било неприятно за теб, но беше необходимо. Във всеки случай съм благодарен за честните ти отговори. Ще останеш тук при нас още няколко дни, докато не се уверим, че опасността от плана на патриотите не е преминала. Възможно е все още да имаме въпроси към теб. След това ще преценим как да те интегрираме обратно в редиците на републиката.

— Благодаря ви — отвърнах, макар че думите ми бяха напълно неискрени.

Андън се наведе.

— Наистина си мислех това, което казах по време на вечерята ни — прошепна той, произнасяйки думите бързо, като устата му едва се движеше. Беше нервен.

Завладя ме внезапна параноя — допрях пръст до устните си и го погледнах строго. Очите му се разшириха, но той не се отдръпна. Нежно докосна брадичката ми, след което ме придърпа към себе си, сякаш щеше да ме целуне. Спря устните си точно до моите, като ги остави леко да се допрат до кожата на долната част от бузата ми. Побиха ме тръпки, а заедно с тях ме завладя неизразеното чувство на вина.

— За да не може камерите да го уловят — прошепна той. Това беше по-добър начин да разговаряме насаме — ако някой пазач подадеше глава през вратата, щеше да изглежда, сякаш Андън си краде целувка от мен. Слух, чието разпространение бе по-безопасно. А и патриотите просто щяха да си помислят, че изпълнявам плановете им.

Усещах топлия дъх на Андън по кожата си.

— Имам нужда от помощта ти — измърмори той. — Ако бъдеш помилвана за всичките ти престъпления срещу републиката и пусната на свобода, ще успееш ли да се свържеш с Дей? Или взаимоотношенията ви приключиха сега, след като ти вече не си с патриотите?

Прехапах устни. Начинът, по който Андън произнесе взаимоотношения, прозвуча така, сякаш смяташе, че някога е имало нещо между мен и Дей. Някога.

— Защо искате да се свържа с него? — попитах аз.

В думите му имаше тиха, повелителна неотложност, от която кожата ми настръхна.

— Вие с Дей сте най-възхваляваните хора в републиката. Ако успея да сформирам съюз и с двама ви, ще успея да спечеля доверието на хората. Тогава, вместо да потушавам размирици и да се опитвам да спра този разпад, ще мога да се концентрирам върху осъществяването на промените, от които се нуждае тази страна.

Почувствах замайване. Това беше неочаквано, учудващо и за кратко не ми идваше наум дори някакъв смислен отговор. Андън поемаше огромен риск, като разговаряше с мен по подобен начин. Преглътнах, а бузите ми все още пламтяха от близостта му. Леко се попреместих, за да мога да видя очите му.

— Защо да ви се доверяваме? — попитах спокойно аз. — Какво ви кара да мислите, че Дей иска ви помогне?

В очите на Андън се четеше ясно намерение.

— Аз ще променя републиката и ще започна, като освободя брата на Дей.

Устата ми пресъхна. Внезапно ми се прииска да разговаряме достатъчно силно, за да можеше Дей да ни чуе.

— Ще освободите Идън?

— Той въобще не е трябвало да бъде задържан. Ще го освободя заедно с всички останали, които са използвани на бойния фронт.

— Къде е той? — прошепнах аз. — Кога възнамерявате да…

— Идън пътува из бойния фронт през последните няколко седмици. Баща ми го взе, заедно с дузина други, като част от нова военна инициатива. На практика те са използвани като живи биологични оръжия. — Лицето на Андън помръкна. — Възнамерявам да сложа край на този безумен цирк. Утре заповедта ми ще влезе в сила — Идън ще бъде изтеглен от бойния фронт и за него ще се погрижат в столицата.

Това беше нещо различно. Това променяше всичко.

Трябваше да намеря начин да съобщя на Дей за освобождаването на Идън, преди той и патриотите да убият единствения човек, който разполагаше с властта да го освободи. Какъв беше най-добрият начин да се свържа с него? Патриотите сигурно наблюдават всичките ми ходове чрез камерите — помислих си аз и умът ми трескаво заработи. Трябваше да му сигнализирам. Лицето на Дей се появи в мислите ми и ми се прииска да се затичам към него. Толкова силно исках да му споделя добрите новини.

Бяха ли това добри новини? Здравият разум ме разтърси, като ме предупреждаваше да действам по-внимателно. Възможно беше Андън да лъже и всичко това да бе капан. Но ако беше още един опит да арестуват Дей, то тогава защо Електорът просто не заплаши, че ще убие Идън? Това щеше да накара Дей да спре да се укрива. Вместо това той го освобождаваше.

Андън търпеливо изчака.

— Искам Дей да ми се довери — измърмори той.

Аз обвих с ръце врата му и приближих устните си близо до ухото му. Той ухаеше на сандалово дърво и чиста вълна.

— Трябва да намеря начин да се свържа с него и да го убедя. Но ако освободите брат му, той ще ви се довери — прошепнах.

— Аз ще спечеля и твоето доверие. Искам да ми вярваш. Ти имаш моето доверие. Ти имаш моето доверие от много дълго време. — Той се смълча за миг. Дишането му се беше учестило, а очите рязко се промениха. Изчезна онова усещане за авторитет и в този момент той беше просто един млад мъж, човешко същество, а енергията между нас стана твърде силна. За част от секундата Андън обърна лице и устните му срещнаха моите.

Затворих очи. Беше толкова изящно. Едва доловимо, и все пак не можех да се сдържа да не копнея за още малко. Между нас с Дей имаше огън и страст, дори гняв, някаква отчаяна безразсъдност и нужда. С Андън обаче целувката беше изтъкана изцяло от изтънченост и чисто изящество, аристократични обноски и елегантност. Бях залята от удоволствие и срам. Виждаше ли Дей през камерите? Тази мисъл ме прониза.

Мигът трая няколко секунди, след което Андън се отдръпна. Въздъхнах, отворих очи и останалата част от стаята отново придоби ясни очертания. Той беше прекарал достатъчно дълго време тук — още малко и пазачите отвън щяха да започнат да се притесняват.

— Съжалявам, че те обезпокоих — рече Андън, след което леко се поклони, преди да стане и пооправи куртката си. Отново се беше върнал под подслона на благоприличието, но имаше някаква лека тромавост в позата му и лека усмивка по крайчеца на устните му. — Почини си. Ще говорим утре.

Веднага след като си тръгна и стаята отново потъна в дълбока тишина, аз свих колене към брадичката си. Устните ми горяха от допира му. Умът ми се обви около това, което току-що беше казал Андън, и прокарах пръстите си многократно по пръстена на ръката си, който бе направен от кламери. Патриотите бяха пожелали ние с Дей да се присъединим към тях, за да убият младия Електор. Те твърдяха, че убийството му ще разпали огъня на революцията, която ще ни освободи от републиката. Че можехме да си върнем славата на старите Съединени щати. Но какво в действителност означаваше това? Какво бе нещото, което щяха да предложат Съединените щати и което Андън не можеше да даде на републиката? Свобода? Мир? Благоденствие? Щеше ли републиката да се превърне в страна, пълна с красиво осветени небостъргачи и чисти, заможни сектори? Патриотите бяха обещали на Дей, че ще намерят брат му и ще ни помогнат да избягаме в колониите. Но ако Андън можеше да стори всички тези неща с точната подкрепа и истинска решимост, ако нямаше нужда да бягаме в колониите, то тогава какво щеше да постигне този атентат? Андън не приличаше ни най-малко на баща си. Всъщност първото му официално действие като Електор бе да отмени нещо, което баща му беше разпоредил — щеше да освободи Идън, може би дори да прекрати експериментите със заразата. Дали щеше да промени републиката към по-добро, ако го оставихме на власт? Възможно ли беше той да е катализаторът, за който Метиъс си бе мечтал в записките си?

Имаше по-голям проблем, в който умът ми не можеше да вникне. Рейзър трябваше да разбере на някакво ниво, че Андън не е диктатор, какъвто бе баща му. В крайна сметка ръководителят на патриотите беше с достатъчно висок ранг, за да дочуе някакви слухове за непокорния характер на Андън. Той беше обяснил на мен и Дей, че Конгресът не харесва новия лидер… но никога не ни обясни защо те имаха противоречия.

Защо Рейзър искаше да убие един млад Електор, който щеше да помогне на патриотите да създадат нова република?

Все пак сред мъглата на обърканите ми мисли, една от тях остана ясна.

Сега със сигурност знаех на кого бях предана. Нямаше да помогна на Рейзър да убие Електора. Но трябваше да предупредя Дей да не следва плана на патриотите.

Трябваше ми някакъв сигнал.

Тогава осъзнах, че може би имаше начин да го направя, стига той да гледаше кадрите с мен заедно с останалите патриоти. Нямаше да знае защо го правя, но беше по-добре от нищо. Леко наведох глава, след това вдигнах ръката с пръстена от кламери, даден ми от Дей, и притиснах два пръста, отстрани на челото си. Нашият сигнал, когато първоначално бяхме пристигнали на улиците на Вегас.

Спри.

Дей

По-късно същата нощ се отправих към главната конферентна зала и се присъединих към останалите, за да разбера за следващата фаза от мисията. Рейзър отново се беше върнал. Четирима патриоти продължаваха да работят в малка групичка в единия ъгъл на стаята — от това, което виждах, повечето бяха хакери, които анализираха как са закачени високоговорителите на различни сгради. Вече започвах да разпознавам неколцина от тях — един от хакерите бе плешив, с телосложение като на танк, макар и малко нисък, друг имаше огромен нос, който се намираше между едри, леко присвити очи върху много слабо лице, а третият беше момиче без едно око. Почти всеки имаше някакъв белег. Вниманието ми се насочи към Рейзър, който говореше на тълпата в предната част на помещението — фигурата му се очертаваше от светлината на екраните зад него, всички от които показваха карти на света. Проточих врат, като се надявах да зърна Тес да се върти насам-натам с останалите, за да я дръпна настрана и да се опитам да й се извиня. Когато най-сетне я забелязах обаче, тя стоеше заедно с още няколко обучаващи се медика и държеше някаква зелена билка в ръка, обяснявайки търпеливо как се използва. Или поне така си помислих. Реших да оставя извинението си за по-късно. Не изглеждаше да се нуждае от мен в този миг. Мисълта ме натъжи и ме накара да се почувствам особено неловко.

— Дей! — Тес най-сетне ме беше забелязала.

Аз й махнах бързо в отговор.

Тя си проправи път до мен, след което извади две хапчета и малка ролка с чист бинт от джоба си. Напъха ги в ръката ми.

— Ще бъдеш внимателен, нали? — каза задъхано тя и ме погледна строго. Нямаше и помен от напрежението между нас от по-рано. — Зная какъв ставаш, когато адреналинът ти се покачи. Недей да правиш прекалено налудничави неща. — Тес кимна към сините хапчета в ръката ми. — Те ще те стоплят, ако навън е много студено.

Кълна се, че тя се държеше като възрастна, достатъчно голяма, за да ми бъде настойник. Загрижеността на Тес ме стопли.

— Мерси, братовчедке — отвърнах аз и пъхнах подаръците й в джобовете си. — Хей, аз…

Тес спря моето извинение, слагайки ръка върху рамото ми. Очите й бяха големи, както винаги, и толкова успокояващи, че осъзнах как ми се прииска тя да можеше да дойде с мен.

— Било каквото било. Просто… обещай ми, че ще внимаваш.

Въпреки всичко тя ми беше простила толкова бързо. Дали ми беше казала онези неща по-рано в момент на превъзбуда? Дали още бе ядосана? Наведох се и бързо я прегърнах.

— Обещавам. А ти също внимавай. — В отговор тя ме прегърна през кръста, след което отиде при останалите млади медици, преди да успея да опитам отново да се извиня.

След като Тес си тръгна, отново насочих вниманието си към Рейзър. Той сочеше видеосигнал с растерна графика, който показваше някаква улица близо до железопътните линии на Ламар, покрай които ние с Киеде бяхме минали по-рано. Двама войника бързо преминаха през екрана, яките им бяха вдигнати, в опит да се предпазят от падащата суграшица, и всеки от тях дъвчеше горещи емпанадас. Устата ми се напълни със слюнка при тази гледка. Консервната храна на патриотите беше лукс, но, човече, какво ли не бих дал за горещ пай с месо.

— Като начало бих искал да уверя всички, че нещата вървят по план — обясни той. — Агентът ни успешно се срещна с Електора и му съобщи за нашия план за атентат, който служи за уловка. — Той огради с пръст една зона от екрана. — Първоначално Електорът беше планирал да посети Сан Анджело по време на обиколката си за повдигане на духа, след което да се отправи към Ламар. Носят се слухове, че вместо това той ще пристигне в Пиера. Няколко от нашите войници ще придружават Електора на мястото на неговите автентични бойци. — Погледът на Рейзър мина през мен, след което той посочи към екрана и замълча.

Видеоматериал замени растерния пейзаж от железопътните линии в Ламар — виждахме кадри от някаква спалня. Първото, което забелязах, бе една слаба фигура, която седеше на ръба на легло, а на коленете си бе подпряла брадичката си. Джун? Но стаята беше хубава — определено не ми приличаше на затворническа килия, — а креватът изглеждаше мек, с дебели пластове от одеяла, за каквито във времената, когато обитавах Езерния, бях готов да убия.

Някой ме хвана за ръката.

— Хей. Ето къде си бил, готин. — Паскао беше застанал до мен с онази постоянна, жизнерадостна усмивка, а бледите му очи пулсираха от вълнение.

— Хей — отвърнах аз и го поздравих с бързо кимване, преди отново да съсредоточа вниманието си върху екрана. Рейзър беше започнал да прави основен анализ на следващата част от плановете пред групата, но Паскао отново ме дръпна за ръкава.

— Ти, аз и още няколко от останалите паркури тръгваме след няколко часа. — Очите му се стрелнаха към видеото, преди отново да се върнат върху мен. — Слушай сега. Рейзър искаше да направя по-подробен разбор на екипа си. Току-що дадох указания на Бакстър и Джордан.

Почти не обръщах внимание на Паскао, защото вече бях сигурен, че малката фигура на леглото беше Джун. Трябваше да е тя заради начина, по който отмяташе косата си зад раменете и оглеждаше внимателно стаята от край до край с бърз поглед. Беше облечена в дебела пижама, но трепереше, сякаш стаята беше студена. Наистина ли тази елегантна спалня бе нейната затворническа килия? Спомних си за думите на Тес.

Дей, нима си забравил? Джун уби майка ти.

Паскао отново ме дръпна за ръката и ме накара да застана с лице към него, след което ме отведе обратно при групата.

— Слушай сега. Дей — прошепна отново той. — Тази вечер в Ламар ще пристигне пратка по влак. Тя ще съдържа голямо количество оръжия, екипировка, храна и всичко останало за войниците от бойния фронт заедно с пълен комплект части за лабораторно оборудване. Ние ще откраднем провизии и ще унищожим автомотриса, пълна с гранати. Това е тазвечерната ни мисия.

Сега Джун разговаряше с пазача, който стоеше близо до вратата, но едва долавях думите й. Рейзър беше приключил с обръщението си към хората в помещението и беше потънал в дълбок разговор с други двама патриоти, които от време на време сочеха нагоре към екрана, след което чертаеха нещо по дланите си.

— Какъв е смисълът на това да взривим цял вагон с гранати? — попитах аз.

— Мисията ще бъде покушението, което ще служи за уловка. Първоначално Електорът планираше да пристигне тук, в Ламар, но това бе, преди Джун да разговаря с него. Мисията ни тази вечер е да убедим новия лидер, ако все още не е убеден, че Джун му е казала истината. Освен това ще бъде и добра възможност да откраднем няколко гранати. — Паскао потри ръце с почти маниакално задоволство. — Ммм… Нитроглицерин. — Повдигнах вежди. — Аз и още трима паркури ще свършим работата с влака, но ще ни е нужен един специален паркур, който да отвлече вниманието на войниците и пазачите.

— Какво имаш предвид под специален?

— Имам предвид — отвърна многозначително Паскао, — че това бе причината Рейзър да реши да те вербува, Дей. Това е първата ни възможност да покажем на републиката, че ти си жив. Затова Киеде те накара да измиеш боята от косата си. Когато се разчуе, че си бил видян да унищожаваш влак в Ламар, хората ще полудеят. Малкият прочут престъпник на републиката все още е тук, дори и след като правителството се опита да го екзекутира? Ако това не предизвика чувството на недоволство у хората, нищо друго няма да успее. Хаос — това е нашата цел. Когато приключим, народът ще се изпълни с толкова ентусиазъм заради теб, че със сълзи на очи ще се молят да избухне революция. Това ще е перфектната атмосфера за атентат срещу Електора.

Вълнението на Паскао ме накара леко да се усмихна. Да създавам проблеми на републиката? Аз бях роден за това.

— Дай повече подробности — казах аз и му направих знак да се приближи.

Паскао погледна, за да се увери, че Рейзър още обсъжда плановете с останалите, след което ми намигна.

— Нашият екип ще откачи вагона с гранатите на няколко километра разстояние от гарата — когато пристигнем там, не искам повече от шепа войници да пазят влака. Сега, внимавай. Обикновено няма много войска близо до влаковите линии, но тази вечер ще е различно. Републиката ще ни издирва, след като е чула предупреждението на Джун за атентата, който използваме за примамка. Оглеждай се за допълнителни постове. Осигури ни необходимото време и се увери, че те ще те забележат.

— Добре. Ще ви осигуря време. — Скръстих ръце и посочих с пръст към него. — Само ми кажи къде трябва да отида.

Паскао се ухили и ме тупна силно по гърба.

— Чудесно. Ти със сигурност си най-добрият паркур сред нас — ще отвлечеш вниманието на тези войници без никакви проблеми. Ще се срещнем след два часа близо до входа, откъдето влезе. Ще си устроим парти. — Той щракна с пръсти. — О, и не обръщай внимание на Бакстър. Той просто е огорчен, че ти се радваш на специално отношение от мен и Тес.

Веднага след като се отдалечи, очите ми отново се насочиха към видеоекрана и замръзнаха върху фигурата на Джун. Докато записът продължаваше да върви, успях да доловя части от разговора на Рейзър.

— … достатъчно, за да чуя какво се случва — обясняваше той. — Тя го държи на позиция.

Видеовръзката показваше Джун, която сякаш задрямваше, опряла брадичка в коленете си. Този път нямаше никакъв звук, но аз го игнорирах. Тогава видях млад мъж с черна коса и елегантен черен плащ да влиза в килията й. Това беше Електорът. Той се наведе и започна да разговаря с нея, но не можех да разбера какво й казва. Когато се приближи до Джун, тя се напрегна. Усетих как кръвта се оттича от лицето ми. Цялата глъчка и суматоха заглъхна в далечината. Електорът сложи ръка върху брадичката на Джун и притегли лицето й към своето. Вземаше нещо, което смятах, че е предназначено само за мен, и внезапно почувствах покруса, чувство на загуба. Исках да откъсна очи, ала дори с периферното си зрение все още виждах как той я целуваше. Това сякаш продължаваше цяла вечност.

Наблюдавах сковано, докато те най-сетне се отдръпнаха един от друг и Електорът излезе от стаята, оставайки Джун сама, свита на леглото. Какво ли се случваше в ума й в този миг? Повече не можех да гледам. Канех се да обърна гръб, готов да последвам Паскао, далеч от тълпата и от тази сцена.

Но тогава нещо привлече вниманието ми. Погледнах към монитора. И точно в този миг видях Джун да прави сигнала ни, като вдигна два пръста до челото си.

Минаваше полунощ, когато Паскао, аз и още трима паркура изрисувахме очите си с широки черни ивици, облякохме тъмни фронтови униформи и надянахме военни кепета. След това излязохме от подземното скривалище на патриотите за първи път, откакто бях пристигнал. Някакви войници минаваха от време на време покрай нас, а когато се отдалечихме още малко и прекосихме железопътните линии, видяхме и други групички от тях. Цялото небе все още беше покрито с облаци и под бледите улични светлини виждах как обилно валеше суграшица. Тротоарът беше хлъзгав от водните капки и ледената киша, а въздухът миришеше на застояло — смесица от пушек и мухъл. Издърпах по-нагоре твърдата си яка, глътнах едно от сините хапчета на Тес и направо ми се прииска пак да съм с нея във влажните бедняшки квартали на Лос Анджелис. Докоснах праховата бомба, скрита под якето ми, за да проверя отново дали не се беше намокрила. В подсъзнанието ми сцената между Джун и Електора се разиграваше отново и отново.

Сигналът на Джун се отнасяше до мен. Коя част от плана искаше да спра? Да се откажа от мисията на патриотите и да избягам? Ако дезертирах сега, какво щеше да се случи с нея? Сигналът можеше да означава милион неща. Дори можеше да означава, че е решила да остане с републиката. Яростно изтласках мисълта от съзнанието си. Не, тя не би направила това. Дори и ако самият Електор я желае? Щеше ли това да я накара да остане?

Освен това си спомних, че видео връзката нямаше звук. Всяко друго излъчване, което бях гледал, имаше чист звук — Рейзър дори беше настоял звукът да бъде увеличен. Дали патриотите не го бяха спрели от тази видеовръзка? Криеха ли нещо?

Паскао ни накара да спрем в сенките на една алея недалеч от железопътната гара.

— Влакът пристига след петнадесет минути — обясни той, а дъхът му излизаше на облаци. — Бакстър, Айрис, вие двамата идвате с мен. — Момичето на име Айрис — високо, слабичко, с дълбоки очи, които шареха наоколо — се усмихна, но Бакстър се намръщи и стисна зъби. Игнорирах го и се опитах да не мисля за това, което той се опитваше да насади за мен в ума на Тес. Паскао посочи третия паркур, дребничко момиче с медночервени на цвят плитки, което постоянно ми хвърляше скришни погледи. — Джордан, ти ще трябва да откриеш и да ни посочиш вагона. — Тя вдигна палци към него.

Погледът на Паскао се премести към мен.

— Дей — прошепна той, — знаеш какво трябва да правиш.

Придърпах края на кепето си.

— Разбрано, братовчеде. — Каквото и да имаше предвид Джун, това не беше подходящият момент да изоставя патриотите. Тес все още се намираше в бункера, а аз нямах представа къде беше Идън. Нямаше начин да оставя и двамата в опасност.

— Ще ангажираш вниманието на войниците, нали? Накарай ги да те мразят.

— Това ми е специалитетът. — Посочих нагоре към скосените покриви и разпадащите се стени, които се извисяваха около нас. За един паркур тези покриви бяха като гигантски пързалки, излъскани от леда. В ума си благодарих на Тес — синьото хапче вече ме беше загряло отвътре и имаше същия облекчаващ ефект като купичка гореща супа в леденостудена нощ.

Паскао ми се ухили с широка усмивка.

— Е, добре тогава. Да им покажем какво значи приятно прекарване.

Наблюдавах как другите бързо се отдалечаваха покрай железопътните релси през завесата на суграшицата. Тогава пристъпих още по-навътре под сенките и огледах сградите. Всички до една бяха стари и нашарени с опори за краката — и за да бъдат нещата още по-забавни, стените им бяха пресечени от мрежа от ръждясали метални греди. Най-горните етажи бяха напълно разрушени и вместо таван, над тях се простираше нощното небе. Други имаха скосени, покрити с керемиди покриви. Въпреки всичко, нямаше как да не изпитвам леко вълнение. Тези сгради бяха раят за един паркур.

Тръгнах обратно надолу по улицата в посока към гарата. Имаше поне две групички войници, може би дори повече, които не можех да видя от другата страна. Някои бяха строени покрай релсите в очакване, пушките им бяха вдигнати на рамо, черните ивици по очите им блестяха влажни под дъжда. Тогава смъкнах още по-надолу кепето си. Беше време за шоу.

Намерих добра опора за крака си на една стена и олюлявайки се, си проправих път нагоре към покрива. Всеки път, когато подвивах крака си, прасецът се докосваше до изкуствения имплант. Металът беше леденостуден, дори и през плата на дрехата ми. Няколко секунди по-късно се бях настанил зад един разпадащ се комин на третия етаж. Оттук можех да видя, че имаше трета група войници от другата страна на гарата, точно както очаквах. Отидох до другия край на зданието, след което заподскачах безшумно от сграда на сграда, докато не се озовах на върха на един скосен покрив. Сега се намирах достатъчно близо, за да видя израженията по лицата на войниците.

Бръкнах в джоба си, за да се уверя, че праховата бомба все още е почти суха, след което приклекнах върху покрива и зачаках.

Изминаха няколко минути.

Тогава се изправих, извадих праховата бомба и я хвърлих колкото може по-надалеч от жп гарата.

Буум. Тя експлодира и образува гигантски облак в момента, в който докосна земята. Мигновено прахът покри целия район и се спусна вълнообразно надолу по улиците. Чух войниците близо до гарата да викат — един от тях изкрещя:

— Ей, там! Три пресечки по-надолу!

Добре, че забеляза очевидното, войнико. Група от тях се отдалечи от гарата и бързо се насочи към мястото, където облакът с прах беше покрил улиците.

Плъзнах се надолу по скосения покрив. Няколко летви се отчупиха тук-там и разпръснаха във въздуха дъжд от ледена мъгла, но от виковете и суматохата под мен не можех да чуя дори себе си. Самият покрив беше хлъзгав като мокро стъкло. Набрах скорост. Суграшицата ме блъскаше още по-силно по бузите — приготвих се, когато стигнах най-долната част на покрива, и се изстрелях във въздуха. От земята сигурно приличах на някакъв фантом.

Ботушите ми стъпиха върху скосения покрив на съседната сграда, която се намираше точно до гарата. Вниманието на войниците, които все още бяха тук, беше отвлечено и те гледаха втренчено към улицата в посока на прахта. Подскочих леко накрая на този втори покрив, след което се улових за уличната лампа и се спуснах чак до долу по стълбата. Приземих се с бързо приглушено скърцане върху ивиците от лед на тротоара.

— Последвайте ме! — извиках аз към войниците. Те ме забелязаха чак сега — просто още един невзрачен войник с тъмна униформа и черна ивица през очите. — Атакуват един от складовете ни. Вероятно са патриотите, които най-сетне излизат на светло. — Посочих наляво и на двете групи. — Всички. Заповед на командира, побързайте! — След което се обърнах на пети и се затичах в обратна посока.

И разбира се, веднага последва тропотът на ботушите им. Нямаше начин тези войници да се осмелят да не се подчинят на своя командир, дори ако това означаваше да оставят постовете си временно неохранявани. Понякога просто няма как да не харесваш републиката и желязната й дисциплина.

Продължавах да тичам.

Когато приведох войниците през четири или пет пресечки покрай облака от прах и няколко склада, внезапно смених посоката си надолу към една тясна алея. Преди те да успеят да завият зад ъгъла, се затичах право към една от стените на уличката и когато бях на няколко метра разстояние, подскочих нагоре и се оттласнах от тухлите. Ръцете ми се изпънаха. Успях да се хвана за корниза на втория етаж и използвайки инерцията, скочих към него. Краката ми се приземиха здраво върху ръба.

Докато войниците се спуснаха по същата алея, аз се бях слял с потъналия в сянка процеп на един прозорец на втория етаж. Чух как първият войник се спря, а след това обърканите им възклицания. Сега е най-подходящият момент — помислих си аз. Протегнах се, свалих кепето и оставих светлорусата ми коса да пада свободно. Един от войниците обърна глава достатъчно бързо, за да види как се шмугнах от процепа на прозореца и завих зад ъгъла на корниза на втория етаж.

— Видяхте ли това? — извика невярващо някой. — Това не беше ли Дей? — Докато мушках крака в празното пространство между старите тухли и се издърпах нагоре към третия етаж, гласовете на войниците се промениха от объркани на разгневени. Някой извика на другите да ме застрелят. Аз просто стиснах зъби и със скок се качих на третия етаж.

Първият куршум рикошира от стената. Един се заби на сантиметри от ръката ми. Аз не спрях, а подскочих към най-горния етаж и се метнах към скосения покрив с едно движение. Още искри просветнаха от тухлите под мен. В далечината видях гарата — влакът беше пристигнал, наполовина скрит зад парата, паркиран без абсолютно никакъв надзор, като изключим няколкото войника, които бяха слезли от него.

Затичах се нагоре по покрива и се плъзнах надолу от другата му страна, след което направих още един летящ скок към следващия покрив. Долу под мен, няколко войника се бяха втурнали обратно към влака. Може би те най-накрая бяха осъзнали, че всичко това бе послужило за отвличане на вниманието им. Изпуснах от поглед гарата, едва когато отново прелетях към следващия покрив.

Оставаха две пресечки.

Последва експлозия. Ослепителен яростен облак се издигна до железопътната линия и дори покривът, върху който се намирах, потрепери. От ударната вълна загубих равновесие и паднах на колене. Ето я струята от експлозията, за която Паскао спомена. Наблюдавах известно време отприщилия се огнен ад и размишлявах. Много войници щяха да се насочат натам — беше опасно, но ако работата ми бе да оповестя на републиката, че съм жив, то трябваше да се уверя, че са ме видели колкото се може повече хора. Отново се изправих на крака и се затичах по-силно, напъхвайки косата си обратно под кепето. Войниците под мен се бяха разделили на две групи — едната беше хукнала към експлозията, а другата продължаваше да ме преследва.

Внезапно намалих скоростта и спрях. Войниците минаха точно покрай сградата, върху която се намирах. Без да губя нито секунда повече, аз се плъзнах надолу по покрива и се провесих от ръба на улука. Поставих крак върху опората. Първо — единия, а после — другия. Скочих върху тротоара. Вероятно войниците току-що бяха осъзнали, че са ме изгубили, но аз вече се бях слял със сенките на земята. Сега тичах с равномерно темпо по улицата, сякаш съм просто един обикновен войник. Насочих се към влака.

Суграшицата валеше по-силно. Пламъците, останали след експлозията, осветяваха нощното небе, а аз се бях приближил достатъчно близо до влака, за да чувам викове и тропот от крака. Дали Паскао и останалите бяха успели да се измъкнат невредими? Забързах крачка. През падащата суграшица видях очертанията на още войници и спокойно се присъединих към колоната им, докато тичахме покрай влака. Те се бяха втурнали към огъня.

— Какво стана? — извика един от тях към свой колега.

— Не знам… Чух, че някакви искри подпалили товара.

— Това е невъзможно! Вагоните са изцяло покрити…

— Някой да се свърже с командир Десото. Патриотите направиха своя ход — информирайте Електора… те…

Диалогът продължи, но аз пропуснах последната част от изречението. Постепенно забавих темпо, докато не излязох отново от строя, след което се шмугнах в тесния процеп между два вагона. Всички войници, които виждах, продължаваха да се движат към пламъците. Други бяха в района, където хвърлих праховата бомба, а тези, които ме преследваха, сигурно все още бяха объркани и претърсваха щателно улиците, по които бях минал. Изчаках, за да съм сигурен, че около мен нямаше никой. Тогава се измъкнах между вагоните и се затичах към противоположната страна на релсите, по които бяха тръгнали другите войници. Отново пуснах косата си. Сега просто трябваше да избера подходящия момент за грандиозната ми поява.

На всеки вагон, покрай който минах, имаше обозначителна маркировка. Въглища. Мобилни оръдия. Амуниции. Храна. Изкуших се да спра пред последния, но в мен просто говореше момчето от Езерния сектор. Напомних си, че вече не събирах отпадъци от улицата и че патриотите разполагаха с пълен килер провизии в щабквартирата. Заставих се да продължа. Още обозначителни маркировки. Още запаси за бойния фронт.

Тогава минах покрай един обозначителен знак, който ме накара да спра. Тръпки побиха ръцете и краката ми. Върнах се назад, за да видя отново обозначителния знак на вагона, за да се убедя, че не си въобразявах.

Не. Той беше тук, щампован върху метала. Знакът, който бих разпознал навсякъде.

Пресечената по средата буква Х. В ума ми настъпи хаос — видях изрисувания с червена боя символ, с който бе маркирана вратата на майка ми, патрулите за проверка на заразата, които се движеха от къща на къща в Езерния, Идън, който беше отведен. Нямаше начин този знак да означава друго, освен че брат ми, или нещо свързано с него, се намираше в този влак.

Целият ми интерес към плана на патриотите се изпари от главата ми. Идън може би е тук.

Видях, че двете плъзгащи се врати на вагона бяха заключени, затова отстъпих няколко крачки назад и се затичах към него. Когато бях достатъчно близо, скочих, направих три бързи стъпки по стената на вагона, хванах се за ръба му и се издърпах нагоре.

По средата на покрива на мотрисата имаше запечатан метален капак, който вероятно се използваше за достъп до вътрешността. Пропълзях до него, прокарах пръсти по краищата му и открих четирите ключалки, които го държаха затворен. Трескаво ги отключих. Войниците трябваше да се върнат всеки миг. Започнах да бутам капака с всички сили. Той се открехна леко, което бе достатъчно за мен да се промуша и да скоча.

Приземих се с глухо тупване. Беше толкова тъмно, че първоначално не виждах нищо. Протегнах ръце и докоснах нещо, което приличаше на стъклена повърхност. Бавно започнах да различавам околната обстановка.

Стоях пред стъклен цилиндър, висок и широк колкото вагона, с гладка метална обвивка отгоре и отдолу. Той излъчваше съвсем лека, синя светлина. Малка фигура лежеше на пода, а някакви тръбички излизаха от едната й ръка. Веднага разбрах, че това беше момче. Косата му беше късо подстригана, чиста — меко вълнисто кълбо, облечен бе в бял работен комбинезон, който се открояваше на фона на мрака.

Силно бръмчене в ушите ми заглуши абсолютно всичко. Това беше Идън. Наистина е Идън. Трябваше да е той. Бях уцелил джакпота — не можех да повярвам на късмета си. Той беше точно тук, намерих го по средата на нищото, сред цялата необятност на републиката, в един миг на безумна случайност. Можех да го измъкна. Щяхме да избягаме в колониите по-скоро, отколкото смятах, че е възможно. Можехме да избягаме тази нощ.

Втурнах се към цилиндъра и заблъсках с юмрук по стъклото, като частично се надявах то да се строши, макар да виждах, че беше дебело поне педя, и почти сигурно бе бронирано. За миг не знаех дали момчето ме чуваше. Но тогава то отвори очи. Те се стрелкаха наоколо по един странен и объркан начин, преди да се опитат да се съсредоточат върху мен.

Трябваше ми един доста дълъг миг, за да асимилирам факта, ме това момче не беше Идън.

Горчивият вкус на разочарованието жегна езика ми. Той беше толкова мъничък, на толкова сходна възраст с брат ми, че не можах да попреча на образа на Идън да ме завладее. Съществуват и други, които също са били белязани с необикновени щамове на заразата. Е. разбира се, че имаше такива. Защо Идън да беше единственият в цялата страна?

Известно време стояхме и се гледахме. Мислех, че ме виждаше, но не можеше да фокусира погледа си — примигваше непрестанно, което ми напомни за късогледството на Тес. Идън. Сетих се как ирисите му кървяха от заразата — от начина, по който това момче се опитваше да ме фокусира, установих, че то беше почти напълно сляпо. Симптом, който най-вероятно имаше и брат ми.

Момчето внезапно излезе от транса си и допълзя до мен по възможно най-бързия начин. Притисна и двете си ръце до стъклото. Очите му бяха бледи, непрозрачно кафяви, не като зловещо черните на Идън, когато го бях видял за последно, но долната част от ирисите му беше тъмноморава от кръв. Означаваше ли това, че състоянието на момчето, а също и на Идън се подобряваше, защото кръвта се оттичаше, или пък се влошаваше, защото се вливаше навътре? Последния път, когато видях Идън, ирисите му бяха пълни с кръв.

— Кой е там? — попита момчето. Стъклото притъпяваше гласа му. Все още не можеше да ме фокусира, дори и от близко разстояние.

Рязко излязох от унеса си.

— Един приятел — отвърнах пресипнало аз. — Ще те измъкна. — При тези думи очите му се ококориха — надеждата мигновено разцъфна по мъничкото му лице. Прокарах ръце по стъклото и потърсих нещо, каквото и да е, което да отвори този проклет цилиндър. — Как работи това нещо? Безопасно ли е?

Момчето заблъска обезумяло по стъклото. Беше ужасено.

— Помогни ми, моля те! — извика с треперещ глас. — Измъкни ме — моля те, измъкни ме оттук!

От думите му сърцето ми се късаше от мъка. Това ли правеше Идън, изплашен и сляп — чакаше в някой тъмен вагон да го спася? Трябва да измъкна това момче. Опрях се на цилиндъра.

— Трябва да си спокоен, хлапе. Става ли? Не се паникьосвай. Как се казваш? От кой град е семейството ти?

Сълзи започнаха да се стичат по лицето му.

— Името ми е Сам Ватанчи… Семейството ми е в Хелина, Монтана. — Момчето поклати енергично глава. — Те не знаят къде съм. Можеш ли да им кажеш, че искам да се прибера вкъщи? Можеш ли…

Не, не мога. Аз съм дяволски безпомощен. Исках да блъскам с юмруци право по металните стени на вагона.

— Ще направя каквото мога. Как се отваря този цилиндър? — попитах отново аз. — Безопасно ли е да го отворя?

Момчето обезумяло посочи към другата страна на цилиндъра. Виждах, че то се опитваше да сдържа страха си.

— Добре, добре. — То направи пауза и се опита до помисли.

— Хм, мисля, че е безопасно. Там има нещо, в което те въвеждат информацията — отговори то. — Мога да чуя пиукането, а след това тръбата се отваря.

Втурнах се в посоката, която сочеше момчето. Дали това беше въображението ми, или чувах приглушени звуци на ботуши, които тропаха по паважа?

— Това е някакъв стъклен екран — рекох аз. Думата заключено беше изписана върху екрана с червен шрифт. Обърнах се към момчето и почуках на стъклото. Очите му се извъртяха по посока на звука. — Има ли някаква парола? Как я въвеждат?

— Не знам! — Момчето вдигна ръце, изхлипа и думите му прозвучаха неясно. — Моля те, просто…

По дяволите, той ми напомняше толкова много на Идън. При вида на сълзите му и моите очи се навлажниха.

— Хайде — окуражих се аз и се борех думите ми да прозвучат твърдо. Трябваше запазя самообладание. — Мисли. Освен чрез клавиатурата, има ли друг начин това нещо да се отвори?

Момчето поклати глава.

— Не зная. Не зная!

Вече си представях какво щеше да отговори Идън, ако беше на мястото на това момче. Щеше да каже нещо техническо, мислейки като малък инженер, какъвто си беше. Нещо от сорта на: Разполагаш ли с нещо остро? Опитай се да откриеш ръчната активация!

Бъди хладнокръвен. Извадих ножа, който винаги стоеше на колана ми. Бях виждал как Идън разглобява джунджурии, след което пренастройваше всичките жици и платки. Може би трябваше да опитам същото.

Поставих острието в малкия процеп на ръба на клавиатурата и внимателно приложих сила. Когато нищо не се случи, натиснах по-здраво, докато острието не се огъна. От това нямаше никаква полза.

— Твърде стегната е — измърморих аз. Само ако Джун беше тук. Тя вероятно щеше да разбере как работеше това нещо за половин секунда. За кратко двамата с момчето останахме смълчани. Брадичката му се опря в гърдите, а очите му се затвориха — той знаеше, че няма как да отворя цилиндъра.

Трябваше да го спася. Трябва да спася Идън. Прииска ми се да изкрещя.

Не си въобразявах — наистина чувах войниците да се приближават. Те сигурно проверяваха вагоните.

— Говори с мен. Сам — казах аз. — Болен ли си още? Какво правят те с теб?

Момчето избърса носа си. Светлината на надеждата вече беше изчезнала от лицето му.

— Кой си ти?

— Някой, който иска да ти помогне — прошепнах аз. — Колкото повече ми кажеш, толкова по-лесно ще ми бъде да се оправя с това.

— Вече не съм болен — отговори бързо Сам, сякаш знаеше, че времето ни изтича, — но те казват, че имам нещо в кръвта. Наричат го латентен вирус. — Той замлъкна, за да помисли. — Дават ми лекарства, за да ме предпазят да не се разболея отново. — Сам потърка невиждащите си очи, като безмълвно се молеше да го спася. — Всеки път, когато влакът спре, ми вземат кръвна проба.

— Някаква идея в кои градове вече сте били?

— Не знам… Веднъж чух името Бисмарк… — Момчето замлъкна, докато мислеше. — И Янктън?

И двете имена бяха на градове от бойния фронт нагоре в Дакота. Замислих се за транспортното средство, което използваха. Вероятно поддържаше стерилна среда, за да можеше хората да влизат и да вземат кръв, след което я смесваха с каквото беше необходимо и активираха латентния вирус. Тръбичките на ръката му вероятно служеха само за хранене.

Най-доброто ми предположение бе, че го използваха като биооръжие срещу колониите. Той е превърнат в лабораторна мишка. Точно като Идън. Мисълта, че брат ми беше транспортиран по подобен начин, заплашваше да ме удави от мъка.

— Накъде те водят сега? — поисках да узная.

— Не знам! Просто… искам да си отида вкъщи!

Някъде по границата на бойния фронт. Можех само да си представям колко други още бяха разхождани нагоре-надолу като на парад по фронтовата линия. Представих си Идън, свит на кълбо, в един от тези влакове. Момчето отново започна да ридае, но аз си наложих да го спра.

— Чуй ме — познаваш ли момче на име Идън? Чувал ли си някъде да споменават това име?

Плачът му стана по-силен.

— Не… знам… кой…!

Не можех да се мотая повече. Някак си успях да откъсна поглед от очите на момчето и се спуснах към плъзгащите врати на вагона. Стъпките на войниците се чуваха по-силно — бяха на не повече от пет или шест вагона разстояние. Хвърлих последен поглед към момчето.

— Съжалявам. Трябва да си вървя. — Идеше ми да умра, когато казах тези думи.

Момчето отново започна да плаче. Ръцете му блъскаха по дебелото стъкло на цилиндъра.

— Не! — Гласът му пресекна. — Казах ти всичко, което знам… моля те, не ме оставяй тук!

Не можех да понеса да слушам повече. Насилих се да стъпя върху резетата на една от плъзгащите се врати и заех позиция близо до тавана на вагона, за да се хвана за ръба на кръглия капак, който се намираше най-горе. Издърпах се отново навън в нощния въздух обратно сред сипещата се суграшица, която жилеше очите ми и навяваше лед в лицето ми, и се опитвах да възвърна самообладание. Чувствах се толкова засрамен. Момчето ми беше помогнало с всичко каквото можеше, а аз му се отплащах по този начин? Спасявайки собствената си кожа?

Войниците инспектираха вагоните на около петнадесетина метра. Плъзнах обратно капака на мястото му и плътно опрян до покрива се прокраднах до ръба му. Метнах се надолу и се приземих на земята.

Паскао се появи от сенките, бледите му сиви очи проблясваха в мрака. Сигурно ме беше търсил.

— Защо, по дяволите, си тук? — прошепна той. — Трябваше да създадеш бъркотия близо до мястото на експлозията, нали така? Къде беше?

Не бях в настроение да се държа учтиво.

— Не сега — отсякох аз и започнах да тичам заедно с Паскао.

Беше време да се връщаме в нашия подземен тунел. Всичко около нас свистеше като в сюрреална мъгла.

Паскао отвори уста, за да каже още нещо, поколеба се, когато видя лицето ми, и реши да не го прави.

— Хм… — започна отново той, този път по-спокойно. — Ами, добре се справи. Вероятно се е разчуло, че си жив, дори и без допълнителните фойерверки. Движението ти горе по покривите беше наистина изумително. Утре сутрин ще видим как народът ще реагира на появата ти тук.

Когато не отговорих, той прехапа устни и не каза нищо повече.

Нямах друг избор, освен да изчакам Рейзър да приключи с атентата, преди те да ми помогнеха да спася Идън. Вълна от гняв към младия Електор се надигна в мен. Мразя те. Мразя те до дъното на душата си и се кълна, че ще ти пусна един куршум при първата удала ми се възможност. За първи път, откакто се бях присъединил към патриотите, наистина се чувствах развълнуван заради атентата. Щях да направя всичко по силите си, за да се уверя, че републиката никога повече нямаше да докосне брат ми.

Сред хаоса от горящия огън и виковете на войниците ние се промъкнахме в другата част на града и потънахме в нощта.

Джун

По-малко от два дни преди истинския атентат срещу Електора. Имах на разположение тридесет часа, за да го осуетя.

Слънцето току-що беше залязло, когато Електорът заедно с шестима сенатори и поне четири охранителни патрула (четиридесет и осем войника) се качиха на влака за град Пиера, който се намираше на бойния фронт. Аз също бях с тях. Това беше първият път, когато се возех като пътник, вместо като затворник, затова бях обута в топъл зимен чорапогащник, меки кожени ботуши без токчета и метални върхове, за да не мога да ги използвам като оръжия, а отгоре бях облякла тъмночервена пелерина със сребърни кантове и качулка. Вече нямах вериги. Андън дори се беше погрижил да разполагам с червено-черни ръкавици от мека кожа и за първи път, откакто пристигнах в Денвър, не ми беше студено на пръстите. Косата ми беше такава, каквато винаги е била — чиста и суха, прибрана във висока конска опашка. Въпреки всичко, главата ми пареше, а мускулите ме боляха. Всички лампи по продължението на перона на гарата бяха изключени и никой друг, освен групата на Електора, не се виждаше. Качихме се на влака в пълно мълчание. Отклонението на обиколката на Андън от Ламар към Пиера вероятно беше нещо, за което повечето сенатори дори не знаеха.

Пазачите ме отведоха в личния ми вагон, който беше толкова луксозен, че веднага разбрах, че Андън беше настоял за тази привилегия. Беше два пъти по-дълъг от стандартните вагони (осемдесет и три квадратни метра, с шест кадифени завеси и присъстващия навсякъде портрет на Андън, окачен на дясната стена). Пазачите ме отведоха до централната маса във вагона и ми предложиха стол. Усещах странна откъснатост от всички тези неща, сякаш нищо не беше напълно реално, сякаш аз бях точно там, където съм била — богаташко момиче, което заемаше полагащото й се място сред елита на републиката.

— Уведомете ни, ако имате нужда от нещо — рече един от тях. Гласът му прозвуча учтиво, но стиснатите зъби издаваха колко нервен беше около мен.

Чуваше се само лекото тракане на железопътните линии. Опитах да не се фокусирам директно върху войниците, но ги наблюдавах внимателно с крайчеца на окото си. Дали в този влак имаше патриоти, дегизирани като войници? Ако това беше така, дали те подозираха моята променена лоялност?

Чакахме мълчаливо заедно. Снегът отново беше започнал да вали и се трупаше върху външните ръбове на прозореца ми. Извивки от бял скреж украсяваха стъклото. Това ми напомняше за погребението на Метиъс, за бялата ми рокля и лъскавия бял костюм на Томас, за белите люляци и белите килими.

Влакът набра скорост. Наведох се към прозореца, докато бузата ми почти не докосна стъклото, и мълчаливо наблюдавах как приближавахме извисяващата се бронирана стена, която обграждаше Денвър. Дори в тъмнината виждах влаковите тунели, издълбани в Бронята — някои от тях бяха напълно запечатани със солидни метални порти, а други стояха отворени, за да преминават нощните товарни железници. Нашият влак профуча през един от тунелите — предположих, че композициите, които напускаха столицата, не спираха за проверка, особено ако Електорът беше дал одобрението си. Докато оставяхме зад себе си огромната стена, видях как някакъв пристигащ влак спираше за проверка на един контролно-пропускателен пункт.

Продължихме напред, сливайки се с нощта. Издълбаните от дъждовете небостъргачи в бедняшките квартали прелитаха покрай прозорците — как живееха хората в покрайнините на града, за мен вече бе позната гледка. Бях твърде изморена, за да обръщам твърде много внимание на детайлите. Умът ми отново направи ретроспекция на казаното от Андън миналата вечер, а това отново ме върна към нерешимия проблем как едновременно да предупредя Андън и да предпазя Дей. Патриотите щяха да разберат, че съм ги предала, ако разкриех твърде рано на Андън заговора за атентат. Трябваше внимателно да планирам ходовете си, така че всякакви отклонения от плана да се случеха точно преди покушението, когато лесно можех да се свържа с Дей.

Щеше ми се да можех да кажа на Андън веднага. Да му споделя всичко и да се свършва. Това щях да направя в един свят без Дей. В един свят без Дей много неща щяха да са различни. Замислих се за кошмарите, които имах, за непрестанно преследващия ме образ как Рейзър пуска куршум в гърдите на Дей. Пръстенът от кламери натежа върху ръката ми. Отново вдигнах два пръста до челото си. Ако Дей не беше забелязал първия ми сигнал, то се надявах да види този. Пазачите не счетоха, че правя нещо необичайно — изглеждаше, сякаш съм подпряла глава. Вагонът се люшна настрана и аз се почувствах замаяна, сякаш ме беше заляла вълна. Може би тази настинка, която се опитваше да ме повали — тоест, ако наистина беше настинка, а не нещо по-сериозно, — започваше да влияе на логиката ми. Все пак аз не помолих да повикат доктор или да ми донесат лекарство. Медикаментите потискаха истинската имунна система, затова винаги предпочитах да преборя болестта сама, без тяхна помощ (за голямо раздразнение на Метиъс).

Защо толкова много от мислите ме водеха обратно към Метиъс?

Вбесен мъжки глас ме разсея от блуждаещите ми мисли. Извърнах поглед от прозореца и отново насочих вниманието си към вътрешността на вагона. Звучеше като глас на по-възрастен мъж. Поизправих се на стола и през мъничкия прозорец на вратата на вагона видях две фигури, които вървяха към мен. Единият беше мъжът, когото току-що бях чула — нисък, с крушовидна фигура, неподдържана бяла брада и малък, подобен на луковица, нос. Другият беше Андън. Напрегнах слух, за да чуя какво си говореха. Първоначално успях да различа само откъслечни части от разговора, но думите им станаха по-ясни, когато се приближиха до моя вагон.

— Електор, моля ви… Казвам ви го за ваше добро. На бунтовническите действия трябва да се отговори със сурови наказания. Ако не реагирате адекватно, ще бъде въпрос на време, преди всичко да се превърне в хаос.

Андън слушаше търпеливо с ръце зад гърба и глава, наведена към мъжа.

— Благодаря ви за загрижеността, сенатор Камиън, но аз вече взех решение. Сега не е най-подходящото време да отвръщаме на вълненията в Лос Анджелис с военна сила.

Наострих уши при тези думи. По-възрастният мъж разпери широко ръце в знак на раздразнение.

— Накарайте хората да отстъпят. Трябва да го направите веднага, Електор. Демонстрирайте волята си.

Андън поклати глава.

— Това ще предизвика хората, сенаторе. Да използвам смъртоносна сила, преди да съм имал възможност да обявя публично всички промени, които предвиждам? Не. Няма да издам такава заповед. Това е волята ми.

Сенаторът раздразнено почеса брадата си и хвана с ръка лакътя на Андън.

— Народът вече се е надигнал срещу вас и търпимостта ви ще бъде разчетена като слабост — не само на външната, но също и на вътрешната сцена. Администраторите на Изпитанията в Лос Анджелис се оплакват от липсата на ответна реакция — протестите са ги принудили да отменят няколко ценни дни за провеждане на изпити.

Устните на Андън се присвиха строго.

— Мисля, че знаете какво е мнението ми за Изпитанията, сенаторе.

— Зная — отвърна сърдито сенаторът. — Това е тема на друг разговор. Но ако не издадете заповеди, които да ни позволят да спрем бунтовете, мога да ви гарантирам, че ще чуете доста упреци от Сената и от патрулите в Лос Анджелис.

Андън направи пауза и повдигна вежди.

— Наистина ли? Съжалявам. Бях останал с впечатлението, че нашият Сенат и войски разбират добре каква тежест имат думите ми.

Сенаторът избърса потта от челото си.

— Е, това е… разбира се, че Сенатът ще се съобрази с желанията ви, сър, но просто исках да кажа… ами…

— Помогнете ми да убедя останалите сенатори, че моментът да критикуваме народа не е подходящ. — Андън замлъкна, застана лице в лице с мъжа и го тупна по рамото. — Не искам да си създавам врагове в Конгреса, сенаторе. Искам вашите колеги делегати и държавният съд да уважават решенията ми, както го правеха по времето на баща ми. Използването на смъртоносна сила, за да бъдат усмирени бунтуващите се, само ще предизвика още гняв към държавата.

— Но, сър…

Андън се спря пред вагона ми.

— Ще довършим тази дискусия по-късно — заяви той. — Изморен съм. — Макар отговорът му да се чу приглушено от вратите между нас, аз усетих категоричността в думите му.

Сенаторът измънка нещо и склони глава. Когато Андън кимна, мъжът се обърна и бързо се отдалечи. Електорът го наблюдаваше, след което отвори вратата на вагона ми. Пазачите отдадоха чест.

Разменихме кимания.

— Дойдох, за да предам условията за освобождаването ви, Джун. — Андън се обърна към мен със сдържана формалност, която вероятно се дължеше на неприятния разговор, проведен със сенатора. Целувката от миналата вечер се бе превърнала в халюцинация. Въпреки това изпитах странно спокойствие, когато го видях, и се изненадах от начина, по който се отпуснах в стола си, сякаш бях в компанията на някой стар приятел. — Снощи ни докладваха, че в Ламар е имало нападение. Един влак е бил взривен — този, на който трябваше да съм се качил. Не знам кой е виновен по последна информация, не успяхме да заловим никой от нападателите, но предполагаме, че са били патриотите. В момента наши екипи се опитват да ги открият.

— Радвам се, че съм била полезна, Електор — отвърнах аз. Стиснах здраво ръце в скута си, което ми напомни за луксозната мекота на ръкавиците ми. Дали трябваше да се чувствам толкова сигурна и спокойна в този изискан вагон, докато Дей вероятно се укриваше някъде заедно с патриотите?

— Ако успеете да се сетите за някакви други детайли, госпожице Ипарис, моля, чувствайте се свободна да ги споделите. Сега вече отново сте част от републиката, вие сте една от нас и ви обещавам, че няма от какво да се страхувате. Веднага щом пристигнем в Пиера, вашето досие ще бъде изчистено. Аз лично ще се погрижа да получите стария си ранг, но ще бъдете назначена в друг градски патрул. — Андън сложи ръка до устата си и прочисти гърло. — Препоръчах ви за екип от Денвър.

— Благодаря ви — тихо отвърнах аз. Андън падаше право в капана на патриотите.

— Някои сенатори считат, че сме били твърде щедри с вас, но всички са съгласни, че вие сте най-голямата ни надежда да открием лидерите на патриотите. — Андън се приближи и седна срещу мен. — Сигурен съм, че те отново ще се опитат да нанесат удар и бих искал да водите хората ми при осуетяване на бъдещи опити за нападение.

— Много мило от ваша страна, Електор. Поласкана съм — отвърнах аз и сведох глава в полупоклон. — И ако нямате нищо против, искам да ви попитам дали и кучето ми ще бъде помилвано?

Андън леко се засмя.

— Кучето ви е в столицата и сме се погрижили за него — ще ви чака, когато се върнете.

Срещнах погледа на Андън и за миг задържах очи върху него. Зениците му се разшириха, а бузите леко поруменяха.

— Виждам защо от Сената са недоволни от вашата снизходителност — най-сетне се обадих аз. — Но е вярно, че никой друг не е способен да гарантира безопасността ви по-добре от мен. — Нуждаех се от минута насаме с него. — И все пак сигурно има друга причина, за да бъдете толкова мил с мен. Нали?

Андън преглътна и погледна собствения си портрет. Очите ми се стрелнаха към пазачите, застанали до вратите на вагона. Андън сякаш разбра какво си мисля и махна с ръка към войниците, след което направи знак към камерите във вагона. Охраната напусна, а миг по-късно червените мигащи светлини на камерите угаснаха. За първи път никой не ни наблюдаваше. Бяхме наистина сами.

— Истината е — продължи Андън, — че ти си станала много популярна сред хората. Ако се разчуе, че най-надареният феномен е осъден за измяна или дори понижен поради нелоялност, е, сама се досещаш колко лошо ще се отрази това на републиката. Дори Конгресът е наясно с това.

Ръцете ми се извиха назад и се прибраха в скута ми.

— Сенатът на баща ви и вие имате доста различни морални принципи — казах аз, докато обмислях разговора, който дочух между Андън и сенатор Камиън само преди миг. — Или поне така дочух.

Той поклати глава и се усмихна горчиво.

— Най-меко казано.

— Не знаех, че изпитвате такава силна неприязън към Изпитанията.

Андън кимна. Той не изглеждаше изненадан, че бях подслушала разговора му.

— Изпитанията са остарял начин да избираме цвета на нацията ни.

Беше странно да чуя тези думи точно от устата на Електора.

— Защо Сенатът е толкова решен да ги запази? Какво са вложили в Изпитанията?

Андън сви рамене.

— Дълга история. Във времето, когато републиката ги въвежда за първи път, те са били… доста различни.

Наведох се напред. Никога не бях чувала истории за републиката, които да не са минавали през филтъра на държавните училища или обществената система за съобщения — а сега лично Електорът щеше да ми разкаже една такава.

— С какво са били различни? — попитах аз.

— Баща ми беше… много харизматичен. — Сега Андън прозвуча леко отбранително.

Странен отговор.

— Сигурна съм, че е имал своите методи — рекох аз, внимавайки гласът ми да прозвучи неутрално.

Андън кръстоса крака и се облегна назад.

— Не харесвам в какво се е превърнала републиката — каза той, като изричаше всяка дума бавно и сериозно. — Но не мога да кажа, че не разбирам защо нещата са такива. Баща ми е имал своите причини да го стори.

Намръщих се. Странно. Не го ли бях чула току-що да оспорва вземането на решителни мерки срещу бунтуващите си?

— Какво искате да кажете?

Андън отвори и затвори уста, сякаш се опитваше да намери точните думи.

— Преди баща ми да стане Електор, Изпитанията са били доброволни. — Той замлъкна, когато чу как си поех въздух. — Почти никой не знае това — било е доста отдавна.

Някога Изпитанията са били доброволни? Идеята беше напълно чужда за мен.

— Защо ги е променил? — попитах аз.

— Както казах, това е дълга история. Повечето хора никога няма да узнаят истината за създаването на републиката и има защо. — Той прокара ръка през чупливата си коса и облегна лакът върху перваза на прозореца. — Искаш ли да ти разкажа?

Какъв реторичен въпрос само! В думите на Андън се четеше известна самота. Не се бях замисляла затова преди, но сега осъзнах, че може да съм една от малкото, с които някога бе разговарял свободно. Наведох се напред, кимнах и зачаках да продължи.

— Републиката първоначално се е сформирала в разгара на най-тежката криза, която Северна Америка, а също и светът, някога са виждали — започна той. — Наводнения унищожили източното крайбрежие на Америка и милиони хора от изтока се стекли към западната част. Хората са били твърде много, за да могат да бъдат поети от нашите щати. Нямало работа. Нямало нито храна, нито подслон. Страната изпаднала в страх и паника. Бунтовете били извън контрол. Протестиращите измъквали войници, полицаи и пазители на мира от колите им, след което ги пребивали до смърт или ги изгаряли. Всеки магазин бил разграбван, всеки прозорец — потрошаван. — Той си пое дълбоко въздух. — Федералното правителство правело всичко по силите си, за да поддържа реда, но следващите едно след друго бедствия направили това невъзможно. Те не са разполагали с пари, за да се справят с кризите. Настъпила пълна анархия.

Време, в което републиката не е имала контрол върху народа си? Невъзможно. Трудно ми беше да си го представя, докато не осъзнах, че Андън по-скоро говореше за правителството на старите Съединени щати.

— Тогава нашият първи Електор взел властта. Той бил млад офицер от армията, само с няколко години по-голям от мен и достатъчно амбициозен, за да спечели подкрепата на недоволните войски от запада. Той обявил републиката за отделна държава, отцепил се от Съюза и обявил военно положение на запад. Войниците можели да стрелят без заповед и след като видели как техните другари били изтезавани и убивани по улиците, се възползвали изцяло от новопридобитата си власт. Конфликтът се превърнал в ние срещу тях — армията срещу народа. — Андън сведе поглед към лъскавите си обувки, сякаш бе засрамен. — Много хора били убити, преди войниците да успеят да спечелят контрола върху републиката.

Не можех да не се запитам какво ли щеше да мисли Метиъс по този въпрос. Или родителите ми. Щяха ли да одобрят? Щяха ли да наложат ред при такъв хаос?

— Ами колониите? — попитах аз. — Те възползвали ли са се от всичко това?

— По това време източната част на Северна Америка е била в още по-лошо състояние. Половината от територията им е била под вода. Когато първият Електор на републиката затворил границите, хората им нямало къде да отидат. Затова ни обявили война. — Андън се поизправи. — След всичко това Електорът се заклел да не позволи никога повече републиката да пропадне по този начин и затова той и Сенатът дали безпрецедентно ниво на власт на армията, което продължава и до ден-днешен. Баща ми и Електорите преди него са се уверили, че това ще остане непроменено.

Той поклати глава и потърка с ръце лицето си, преди да продължи.

— Изпитанията трябвало да окуражат усърдната работа и физическата активност, да изградят повече хора с военни качества — и те го сторили. Но те също така били използвани да се отстраняват слабите… и непокорните. И постепенно — за да контролират свръхнаселението.

Слабите и непокорните. Потреперих. Дей беше попаднал в последната категория.

— Значи знаете какво се случва с децата, които се провалят на Изпитанието? — попитах аз. — Това е прилагано, за да се контролира населението?

— Да. — Андън потрепна, докато се опитваше да го обясни. — В началото Изпитанията са имали логика. Целта им е била да привлекат най-добрите и най-здравите към армията. С течение на времето Изпитанията са били променени и са предлагани във всички училища. Това обаче не е било достатъчно за баща ми… той искал само най-добрите да оцеляват. Всеки друг, честно казано, е бил считан за загуба на място и ресурси. Баща ми винаги казваше, че Изпитанията са необходими, за да може републиката да процъфтява. И той спечели голяма подкрепа, като направи изпитите задължителни, особено след като започна да печели повече битки в резултат от това.

Стисках ръце толкова силно в скута си, че те започнаха да изтръпват.

— Е, смятате ли, че политиката на баща ви е била успешна? — тихо попитах аз.

Андън сведе глава. Опитваше се да намери точните думи.

— Как да отговоря на това? Политиката му наистина беше успешна. Изпитанията наистина направиха армиите ни по-силни. Дали стореното от него е правилно обаче? Непрестанно мисля за това.

Прехапах устни, когато внезапно разбрах как навярно се чувстваше Андън — любовта към баща му се бореше с визията му за републиката.

— Какво е правилно е относително, нали? — попитах аз.

Андън кимна.

— В някои отношения няма значение защо всичко това е започнало или дали някога е било правилно. Проблемът е… че с течение на времето законите са се трансформирали и са станали изопачени. Нещата са се променили. Първоначално деца не са били подлагани на Изпитанията и те не са покровителствали богатите. Заразите… — Той се поколеба при споменаването на тази дума, след което загърби темата. — Обществото е разгневено, но Сенатът се страхува да промени нещата, защото това може да доведе до нова загуба на контрол. А за тях Изпитанията са начин да затвърдят властта на републиката.

По лицето на Андън бе изписана дълбока тъга. Усещах срама, който той изпитваше, заради това, че е свързан с това наследство.

— Съжалявам — тихо изрекох аз. Усетих внезапна нужда да докосна ръката му, да намеря начин да го успокоя.

Устните на Андън се повдигнаха в колеблива усмивка. Виждах ясно желанието му, опасната му слабост, начина, по който копнееше за мен. Ако преди това се бях съмнявала, сега със сигурност го знаех. Бързо се извърнах, като частично се надявах, че ако вперя поглед в снежния пейзаж, то той ще принесе част от хлада върху бузите ми.

— Кажи ми — измърмори той. — Какво би направила, ако си на мое място? Каква ще бъде първата ти стъпка като Електор на републиката?

Отговорих, без да се колебая.

— Ще спечеля хората — заявих аз. — Сенатът няма да има власт над вас, ако народът ги заплашва с революция. Имате нужда хората да застанат зад гърба ви, а те имат нужда от лидер.

Андън се облегна назад в стола си — част от топлата светлина на лампата във вагона озаряваше палтото му и очертаваше фигурата му в златисто сияние. Нещо в нашия разговор го беше вдъхновило, вероятно това беше идея, която беше таил в себе си през цялото време.

— От теб ще стане добър сенатор, Джун — рече той. — Ти би била добър съюзник на своя Електор, а народът те обича.

Умът ми трескаво заработи. Можех да остана тук, в републиката, и да помогна на Андън. Щях да стана сенатор, когато навършех достатъчно години. Щях да си върна стария живот. Трябваше да изоставя Дей при патриотите. Знаех колко егоистични са тези мисли, но не можех да се спра. Все пак какво лошо има в това да си егоист? — горчиво си помислих аз. Можех просто веднага да кажа на Андън всичко за плановете на патриотите — без да ме е грижа дали те щяха да научат, или дали ще наранят Дей заради това — и да се върнех обратно към охолния, сигурен начин на живот като елитен държавен работник. Можех да почета паметта на брат ми, като бавно започнех да променям страната отвътре. Нали така?

Ужасно. Отърсих се от тази мрачна фантазия. Мисълта да изоставя Дей по подобен начин, да го предам, никога повече да не го обгърна отново с ръце, ме накара болезнено да стисна зъби. Затворих очи за миг и си припомних нежните му ръце, страстта, яростта. Не, никога нямаше да го сторя. Знаех го с такава сляпа увереност, че чак изпитвах страх. След всичко, което и двамата бяхме пожертвали, несъмнено заслужавахме съвместен живот, или нещо подобно, когато всичко това приключеше? Андън се нуждаеше от помощта на Дей — ние всички можехме да работим заедно. Нима щях да допусна да обърна гръб на светлината в края на тунела? Трябва да се върна при него. Трябва да кажа всичко на Дей.

Но всяко нещо по реда си. Опитах се да формулирам най-добрия начин да предупредя Андън сега, когато най-сетне бяхме сами. Не можех да му споделя прекалено много поради съображения за сигурност. Ако му кажех твърде много, той можеше да направи нещо, с което да предупреди патриотите. Все пак реших да дам най-доброто от себе си. Исках поне да ми се довери без никакви съмнения. Нуждаех се той да е зад гърба ми, когато саботирах обходните маневри на патриотите.

— Вярваш ли ми? — Този път докоснах ръката му.

Андън се стегна, но не се отдръпна. Погледът му потърси лицето ми, вероятно чудейки се какво минаваше през главата ми, когато затворих очи.

— Вероятно и аз трябва да те попитам същото — отвърна с колеблива усмивка.

И двамата говорехме на две отделни нива, засягайки споделени тайни. Кимнах му с надежда, че ще приеме насериозно думите ми.

— Тогава прави, каквото ти кажа, когато стигнем Пиера. Обещаваш ли? Всичко, каквото ти кажа.

Той наклони глава, веждите му се навъсиха озадачено, след което сви рамене и кимна в знак на съгласие. Изглежда, разбираше, че се опитвах да му споделя нещо, без да го казвам на глас. Когато моментът, в който патриотите щяха да пристъпят в действие, се надявах, че Андън щеше да си спомни за обещанието си.

Дей

Аз, Паскао и останалите паркури прекарахме половин ден на открито след мисията с влака, свити в алеи или по върховете на изоставени покриви, избягвайки войниците, които претърсваха улиците около гарата. Откри ни се възможност да се върнем един по един обратно в подземната щабквартира на патриотите, чак когато слънцето започна да залязва. Нито Паскао, нито аз повдигнахме въпроса за случилото се при влака. Джордан, срамежливото момиче паркур с медночервените плитки, на два пъти ме попита дали съм добре. Аз просто я игнорирах.

Да, имаше нещо объркано. И ако това не беше недоизказан начин за описание на годината.

Докато успеем да се върнем, всички се приготвяха да тръгнат към Пиера — някои унищожаваха документи, а други заличаваха информацията от компютрите. Гласът на Паскао ми подейства като приятно разсейване.

— Браво на теб, Дей — поздрави ме той. Беше седнал на една маса до задната стена на убежището. Паскао разтвори едната страна на якето си, където беше напъхал дузина опаковани гранати, откраднати от влака. Той внимателно сложи всяка една в кутия с празни подложки за яйца. Посочи ми един монитор най-вдясно на задната стена. На него показваха кадри от голям градски площад, където група хора се бяха струпали около нещо, нарисувано със спрей върху стената на някаква сграда. — Хвърли едно око.

Прочетох какво бяха изрисували хората на стената. „Дей е жив!“ бе надраскано по продължението на сградата поне три или четири пъти. Зрителите надаваха радостни възгласи — някои дори държаха ръчно направени табели, върху които беше изписана същата фраза.

Ако мислите ми не бяха заети с местонахождението на Идън, тайнствения сигнал на Джун и Тес, щях да се чувствам развълнуван от това, което бях предизвикал.

— Благодаря — отвърнах аз, може би малко по-троснато. — Радвам се, че им е харесал нашият номер.

Паскао измънка доволно под нос, без да обръща внимание на тона ми.

— Иди да видиш дали не можеш да помогнеш на Джордан.

Докато прекосявах коридора, се разминах с Тес. Бакстър вървеше до нея — отне ми секунда, за да осъзная, че той се опитва да сложи ръка около врата й и да прошепне нещо в ухото и. Тес го избута, когато ме видя. Тъкмо щях да й кажа нещо, когато Бакстър блъсна силно рамото ми, толкова силно, че отстъпих няколко крачки назад, а шапката ми хвръкна от главата. Косата ми се разпиля върху раменете ми.

Бакстър ми се усмихна самодоволно, черната ивица все още прикриваше голяма част от лицето му.

— Направи малко място — отсече той. — Да не мислиш, че това място ти принадлежи?

Стиснах зъби, но широко разтворените очи на Тес ме накараха да отстъпя. Той е безобиден — казах си аз.

— Просто се дръпни от пътя ми — отвърнах сухо аз и се обърнах.

Зад гърба си чух как Бакстър измърмори нещо под нос. Това беше достатъчно, за да ме накара да спра и отново да застана с лице към него. Присвих очи.

— Повтори го пак.

Той се ухили, напъха ръце в джобовете си и повдигна брадичка.

— Казах: ревнуваш ли, че твоето момиче развратничи с новия Електор?

Почти успях да преглътна обидата. Почти. Но в този миг Тес наруши мълчанието си и блъсна Бакстър с ръце.

— Хей — извика тя. — Остави го на мира, чуваш ли? Имал е тежка нощ.

Бакстър раздразнено изсумтя нещо. След това безцеремонно избута Тес назад.

— Ти си глупачка, затова че вярваш в този привърженик на републиката, момиченце.

Избухнах в гняв. Никога не съм бил запален по юмручни схватки — винаги съм се опитвал да ги избягвам по улиците на Езерния. Но всичкият гняв, който се беше натрупал в мен, се разля по вените ми, когато видях Бакстър да посяга на Тес.

Хвърлих се напред и го фраснах в челюстта с всичка сила.

Той рухна върху една от масите и се строполи на земята. Мигновено останалите, които бяха наблизо, започнаха да викат и крещят, образувайки кръг около нас. Преди Бакстър да се изправи на крака, аз скочих отгоре му. Юмруците ми два пъти срещнаха лицето му.

Бакстър изръмжа. Внезапно преимуществото в килограмите взе връх. Той ме изтласка с такава сила, че аз полетях и се треснах отстрани в едно компютърно бюро, след което ме вдигна, хвана ме за якето и ме блъсна в стената. Вдигна ме във въздуха, пусна ме, заби юмрук в стомаха ми и ми изкара въздуха.

— Ти не си един от нас. Ти си един от тях — изсъска той. — Нарочно ли се отклони от нашата мисия с влака? — Усетих как едно коляно се заби в хълбока ми. — Нали знаеш, че ще те убия, мръсен, долен дрисльо. Ще те одера жив.

Бях твърде разярен, за да почувствам болка. Успях да вдигна и свия единия си крак, след което го изритах в гърдите с всичка сила. С крайчеца на окото си забелязах как неколцина патриоти бързо обменят залози. Импровизиран дуел по скизбокс. За миг Бакстър ми напомни за Томас и внезапно единственото, което виждах, беше старата ми улица в Езерния и Томас, който бе насочил пистолет към майка ми, докато войниците мъкнеха Джон към чакащия джип. Виждах как завързват Идън за медицинската носилка. Как арестуват Джун. Как нараняват Тес. В главата ми нахлу кръв и погледът ми се замъгли. Отново се хвърлих към него и замахнах към лицето му.

Но Бакстър го очакваше. Изблъска ръката ми и се хвърли с цялата си тежест към мен. Гърбът ми се удари здраво в земята. Бакстър се ухили, сграбчи ме за врата и се подготви да забие юмрук в лицето ми.

Той рязко ме пусна. Поех си дълбоко въздух, когато тежкото му тяло се отмести от гърдите ми, след което се хванах за главата, когато едно от моите главоболия изригна с нетърпима болка. Някъде над себе си чувах Тес, а после и Паскао, които крещяха на Бакстър да се отдръпне. Всички говореха едновременно. Едно… Две… Три… Броях наум с надеждата, че това дребно упражнение ще отвлече вниманието ми от болката. Преди беше толкова по-лесно да предотвратявам тези главоболия. Може би Бакстър ме беше ударил по главата, а аз дори не бях разбрал.

— Добре ли си? — Сега ръцете на Тес ме бяха хванали за рамото и ме изправяха на крака.

Все още бях замаян от главоболието, но гневът беше стихнал. Изведнъж започнах да усещам болезнено парене в хълбока.

— Добре съм — отвърнах дрезгаво и огледах лицето й. — Нарани ли те?

Бакстър ме гледаше свирепо от мястото, където Паскао се опитваше да го успокои. Останалите вече се бяха върнали към задълженията си, вероятно разочаровани, че боят не продължи по-дълго. Зачудих се кого ли бяха избрали за победител.

— Добре съм — увери ме Тес. Тя прокара бързо ръка през подстриганата си на черта коса. — Не се притеснявай.

— Тес! — извика към нас Паскао. — Виж дали Дей не се нуждае от някакви шевове. Имаме график, който трябва да спазваме.

Тес ме отведе надолу по коридора извън общото помещение. Влязохме в една от стаите бункери, които бяха превърнати във временни болници, и затворихме вратата. Бяхме обградени от рафтове, отрупани догоре с най-различни шишенца с хапчета и кутии с бинтове. В средата на стаята имаше маса, което затрудняваше движението наоколо. Облегнах се на нея, докато Тес навиваше ръкавите си.

— Боли ли те някъде? — попита тя.

— Добре съм — повторих аз. Но в мига, в който го казах, потреперих и се хванах за хълбока. — Добре де, може би съм понатъртен.

— Дай да видя — категорично заяви Тес. Тя избута ръката ми настрана и разкопча ризата ми. Тес ме беше виждала гол до кръста и преди (бях изгубил бройката на случаите, когато тя трябваше да ме превързва), но сега помежду ни тегнеше неловкост. Бузите й станаха яркочервени, когато тя прокара ръка по гърдите и стомаха ми, след което притисна пръсти до хълбока ми.

Рязко си поех въздух, когато докосна чувствителното място.

— Да, ето там ме удари коляното му.

Тес огледа лицето ми.

— Гади ли ти се?

— Не.

— Не трябваше да правиш това — каза тя, докато действаше. — Кажи ааа. — Отворих уста. Тя опря кърпа до носа ми, огледа и двете ми уши и бързо излезе навън за момент. Върна се с леден компрес. — Ето. Дръж го върху удареното място.

Направих каквото ми каза тя.

— Станала си истинска професионалистка.

— Научих много от патриотите — отговори Тес. Когато за момент спря да преглежда гърдите ми и застана с лице срещу мен, погледът й се спря върху моя. — Бакстър просто не харесва твоето… увлечение по бивш войник от републиката — промърмори тя. — Но не му позволявай да те дразни, става ли? Няма смисъл да се излагаш на опасност.

Спомних си за ръката на Бакстър, която бе обгърнала врата на Тес — духът ми отново се разпали и внезапно почувствах нуждата да предпазя Тес по начина, по който го правех, когато живеехме на улицата.

— Хей, братовчедке — тихо казах аз. — Наистина съжалявам за това, което ти казах. За… нали се сещаш.

Тес се изчерви още повече.

Изпитвах трудности да намеря точните думи.

— Нямаш нужда да се грижа за теб — обясних аз със засрамен смях, след което я чукнах по носа. — Искам да кажа, че ти сигурно си ме отрупвала с грижи хиляди пъти. Аз винаги съм имал нужда от помощта ти повече, отколкото ти от моята.

Тес се приближи още повече и срамежливо сведе очи — мимика, която ме накара да забравя за грижите си. Понякога забравях колко бе приятна неизменната преданост на Тес — скала, на която можех да се опра и в най-лошите си дни. Макар че дните ни из Езерния сектор бяха борба за оцеляване, в момента изглеждаха толкова по-лесни. Прииска ми се отново да се върнем към това да споделяме остатъци от храна и всичко друго, което успявахме да отмъкнем. Какво щеше да се случи, ако Джун беше тук? Тя самата навярно щеше да нападне Бакстър. И сигурно щеше да се справи адски по-добре от мен, както с всичко останало. Тя въобще нямаше да има нужда от мен.

Ръцете на Тес се спряха върху гърдите ми, но тя вече не проверяваше за натъртвания. Осъзнах колко близо до мен беше застанала. Очите й объркано се вдигнаха към моите, едри и светлокафяви… и за разлика от тези на Джун, толкова лесни за разгадаване. Образът на Джун, която се целуваше с Електора, изникна в съзнанието ми отново; спомен, който се завъртя в стомаха ми като нож. Преди да успея да си помисля за нещо друго, Тес се наведе напред и опря устни до моите. Умът ми беше пуст, напълно объркан. Леко вълнение мина през мен.

Останах скован и я оставих да продължи.

После внезапно се отдръпнах. По дланите ми изби студена пот. Какво беше това? Трябваше да го предвидя и веднага да се спра. Сложих ръце върху раменете й. Когато видях как болката мина през погледа й, осъзнах каква голяма грешка бях направил.

— Не мога, Тес.

Тес въздъхна раздразнено.

— Какво сега, да не си женен за Джун?

— Не. Просто… — Думите ми се понесоха бързо, тъжни и безпомощни. — Съжалявам. Не трябваше да правя това — поне не сега.

— А факта, че Джун целува Електора? Какво ще кажеш за това? Наистина ли ще бъдеш толкова верен на някой, който дори не можеш да имаш?

Джун, винаги Джун. За миг я мразех и се зачудих дали нямаше да е по-добре, ако никога не се бяхме срещнали.

— Тук не става въпрос за Джун — обясних аз. — Джун играе роля. Тес. — Започнах да се отдръпвам от Тес, докато разстоянието между нас не стана метър. — Не съм готов това да се случи между нас. Ти си най-добрата ми приятелка — не искам да те заблуждавам, когато дори не зная какво върша.

Тес вдигна възмутено ръце.

— Целуваш случайни момичета по улиците, без да се замисляш. Но дори няма да…

— Ти не си случайно момиче от улицата — отсякох аз. — Ти си Тес.

Очите й се стрелнаха към мен и разочарованието й се появи върху устните, които тя прехапа толкова силно, че потече кръв.

— Не те разбирам, Дей. — Всяка дума ме удряше с премерена сила. — Въобще не мога да те разбера, но ще се опитам да ти помогна въпреки това. Наистина ли не виждаш как твоята безценна Джун промени живота ти?

Затворих очи и притиснах слепоочията си с ръце.

— Престани.

— Смяташ, че си влюбен в момиче, което познаваш от по-малко от месец, момиче, което… което е отговорно за смъртта на майка ти? За смъртта на Джон?

Думите й отекнаха в бункера.

— По дяволите, Тес. Вината не беше нейна…

— Така ли? Дей, застреляха майка ти заради Джун! Но ти се държиш така, сякаш я обичаш? Винаги съм ти помагала — бях до теб от деня, в който се срещнахме. Мислиш, че се държа наивно? Е, не ми пука. Никога не съм ти казвала нищо за другите момичета, с които си бил, но не мога да понеса да гледам как си избираш момиче, което не е направило нищо друго, освен да те нарани. Извинявала ли ти се е някога Джун за случилото се, имало ли е нужда да заслужи прошката ти? Какво ти става? — Когато останах смълчан, тя сложи ръка върху моята. — Е, обичаш ли я? — попита по-спокойно тя. — А тя обича ли те?

Дали я обичам? Бях й казал, че е така, в онази баня във Вегас и наистина го мислех. Но тя не ми отвърна със същото, нали? Може би никога не се бе чувствала по този начин — може би просто се заблуждавах.

— Не знам, разбра ли? — Думите ми прозвучаха ядосано.

Тес трепереше. Тя ми кимна, безмълвно вдигна ледения компрес от хълбока ми и закопча ризата ми. Бездната между нас беше станала по-голяма. Чудех се дали отново щях да успея да достигна до другата страна.

— Би трябвало да се оправиш — рече с равен глас и ми обърна гръб. Спря се пред вратата, без да се обръща. — Довери ми се, Дей. Казвам го за твое добро. Джун ще ти разбие сърцето. Вече го виждам съвсем ясно. Тя ще раздроби душата ти на милиони парченца.

Джун

Съдебна зала „Опън“, Пиера

Някъде около 09:00 часа

-2ºC на открито

Денят за атентата на Андън най-сетне настъпи, а аз разполагах с три часа преди патриотите да предприемат своя ход.

Предната нощ имах още едно посещение от същата охранителка, която вече веднъж ми беше предала съобщение от патриотите.

— Добра работа — прошепна тя в ухото ми, докато лежах на леглото напълно будна. — Утре ще бъдеш помилвана от Електора и сенаторите му и ще бъдеш освободена в съдебна зала „Олън“ в Пиера. Сега слушай внимателно. Когато всичко в съда приключи, джипът на Електора ще ескортира всички вас обратно до главния военен щаб в Пиера. Патриотите ще ви очакват по този маршрут.

Жената замлъкна, за да види дали имах някакви въпроси. Но аз просто бях вперила поглед право напред. Така или иначе, можех да се досетя какво искаха патриотите от мен — да отделя Андън от стражите му. Тогава те щяха да го измъкнат от джипа му и да го застрелят. Щяха да заснемат атентата, след което да го обявят пред цялата република, като използваха пренастроените говорители и джъмботрони на Кулата на Конгреса в Денвър.

Когато не казах нищо, жената войник прочисти гърло и продължи със забързан глас.

— Оглеждай се за експлозия на пътя. Когато чуеш взрива, накарай Андън да заповяда на конвоя си да мине по друг маршрут. Направи така, че да отделиш Електора от пазачите — кажи му да ти се довери. Ако си си свършила работата, той ще те последва. — Тя ми хвърли кратка усмивка. — Щом Андън се отдели от джиповете, остави другото на нас.

Прекарах останалата част от нощта в полубудно състояние.

Сега, докато ме ескортираха към главното здание на съдебната зала, проверявах покривите и алеите на сградите по улицата, оглеждах се за съгледвачески очи на патриотите и се питах дали чифт от тях няма да са светлосини. Днес Дей щеше да е някъде навън заедно с патриотите. В ръкавиците ръцете ми бяха мокри от студена пот. Дори и да беше видял сигнала ми, дали беше отгатнал какво имах предвид? Дали знаеше, че трябва да зареже това, което правеше, и да офейка? Докато вървях към грандиозния сводест вход на съдебната зала, по навик запомнях имената на улиците и районите — къде се намираше главната военна база, къде в далечината се издигаше болницата на Пиера. Имах чувството, че долавям как патриотите заемат позиции. Във въздуха се носеше някакво спокойствие, макар че сградите бяха построени близко една до друга, а улиците тесни — войници и граждани, повечето, от които бяха бедни и назначени да се грижат за войската, се движеха шумно по пътищата. Някои от униформените войници по улицата спираха погледите се върху нас за малко по-дълго. Аз внимателно ги оглеждах. Сигурно имаше патриоти, които ни следяха. Дори вътре в залата беше толкова студено, че дъхът ми излизаше на пара и треперех непрестанно. Таванът беше висок поне шест метра, а подовете бяха от полирано синтетично дърво, съдейки по звука, който издаваха обувките, когато стъпваха по тях. Не много подходящо за запазване на топлината през зимата.

— Колко дълго ще продължи това? — попитах една от охранителките, докато ме съпровождаха до мястото ми в предната част на съдебната зала. Потреперих, въпреки че бях облечена в двуредно палто.

Охранителката, към която се обърнах, ми кимна неловко.

— Не много, госпожице Ипарис — отвърна с отработена учтивост. — Електорът и сенаторите провеждат последни обсъждания. Вероятно ще отнеме поне още половин час.

Наистина интересно. Охранителите не знаеха точно как да се държат с мен, защото днес самият Електор щеше да ме помилва. Дали да ме пазят като престъпник? Или да ми се подмазват, сякаш съм високопоставен в йерархията агент от един от столичните патрули?

Чакането се проточи. Почувствах се леко замаяна. Бяха ми дали някакво лекарство, след като най-накрая бях споменала за симптомите си на Андън по-рано през деня, но то не ми помогна. Главата ми все още пареше и изпитвах проблем да отмервам времето в мислите си.

Най-накрая, когато бях отброила двадесет и шест минути (вероятно с разлика от три-четири секунди), Андън се появи през вратите в далечния край на залата с екип от официални лица зад себе си. Виждаше се ясно, че не всички са щастливи — някои сенатори бяха изостанали назад с плътно присвити устни. Измежду тях разпознах сенатор Камиън, с който Андън беше спорил във влака. Посивялата му коса днес изглеждаше разрошена. Видях и друг сенатор, който си спомнях от случайно срещнати заглавия, сенатор Конър, дебела жена с рядка червена коса и уста, която приличаше на жабешка. Не познавах останалите. Освен сенаторите, двама млади журналисти бяха застанали от двете страни на Андън. Единият беше навел глава и бързо записваше продиктуваното в бележник, докато вторият се мъчеше да държи диктофона си достатъчно близо до Андън.

Станах, когато стигнаха до мен. Сенаторите, които шушукаха помежду си, се смълчаха. Андън кимна към охранителите.

— Джун Ипарис, Конгресът ви опрощава всички престъпления срещу републиката, при условие че продължите да служите на нацията си с всички ваши сили и възможности. Постигнахме ли някакво съгласие, госпожице Ипарис?

Кимнах. Дори от това леко движение главата ми се замая.

— Да, Електор.

Журналистът до Андън трескаво записваше думите ни. Екранът на бележника му блещукаше под бързо движещите му се пръсти.

Андън забеляза колко отпусната бях. Видя, че състоянието ми не се беше подобрило.

— Ще ви бъде наложена пробация за известен период, както бях посъветван от моите сенатори, и през това време ще бъдете обект на щателен надзор, дотогава, докато всички единодушно не приемем, че сте готова да се върнете към изпълнението на служебните си задължения. Ще бъдете зачислена в столичните патрули. Когато днес следобед всички се върнем в базата в Пиера, ще обсъдим към кой патрул ще се присъедините. — Той повдигна вежди и се обърна надясно и наляво. — Сенатори? Някакви коментари?

Сенаторите запазиха мълчание. Един от тях най-накрая се обади със зле прикрита подигравка.

— Нали разбирате, че все още не сте извън подозрение, агент Ипарис. Ще бъдете наблюдавана по всяко време. Считайте нашето решение като акт на изключително благоволение.

— Благодаря ви, Електор — отвърнах аз и отдадох рязко чест като истински войник. — Благодаря ви, сенатори.

— И аз ви благодаря за помощта — отвърна Андън с лек поклон.

Държах главата си наведена, за да не ми се налага да срещна погледа му и доловя двойствения смисъл в думите му — той ми благодареше за помощта, която се предполагаше, че съм му указала, за да го защитя, както и за помощта, която очакваше да получи от Дей и мен.

Някъде навън Дей беше заел позиция заедно с останалите. При тази мисъл ми прилоша от притеснение.

Войниците започнаха да съпровождат нашата група обратно към предната част на заседателната зала и към съответните ни возила. Обмислях всяка своя крачка и се опитвах да запазя концентрация. Сега не беше моментът да губя сили заради някаква болест. Бях вперила очи във входа на залата. Откакто за последно пътувахме с влака, това бе идеята, която смятах, че може да проработи. Нещо, което да развали синхронизацията на патриотите, нещо, което можех да направя, за да попреча да се запътим обратно към главната военна резиденция в Пиера.

Надявах се това да свърши работа. Не мислех, че мога да си позволя грешки.

Когато останаха три метра до вратите, се спънах. Мигновено отново се изправих, но след това отново се препънах. Сенаторите зад мен започнаха да мърморят. Един от тях попита троснато:

— Какво има?

Тогава се появи Андън, лицето му бе надвиснало над мен. Двама от пазачите изскочиха пред него.

— Електор, сър — обади се единият. — Моля, отдръпнете се. Ние ще се погрижим за това.

— Какво се случи? — попита войниците Андън, а после се обърна към мен. — Ранена ли си?

Не беше толкова трудно да се преструвам, че ще припадна. Светът около мен започна да избледнява, а после отново стана по-ясен. Главата ме болеше. Повдигнах я и осъществих зрителен контакт с Андън. След това рухнах на пода.

Изплашени възгласи започнаха да жужат около мен. Наострих уши, когато чух гласа на Андън да се извисява над останалите, изричайки точно това, което се надявах да каже:

— Отведете я в болницата. Незабавно. — Той си беше спомнил последния ми съвет към него, това, което му казах във влака.

— Но, Електор… — протестираше същият охранител, който по-рано бе застанал пред него.

Тонът на Андън стана непреклонен.

— Оспорваш заповедите ми ли, войнико?

Силни ръце ми помогнаха да се изправя на крака. Минахме през вратите и се озовахме сред светлината на облачно утро. Присвих очи, огледах се наоколо и продължих да търся подозрително лице. Дали бе възможно охранителите, които ме придържаха, да са патриоти под прикритие? Хвърлих бързи погледи към тях, но израженията им бяха напълно равнодушни. По вените ми се разля адреналин — бях направила своя ход. Патриотите знаеха, че съм се отклонила от плана, но не знаеха дали е било нарочно. Важното бе, че болницата се намираше в противоположна посока на тази, която водеше към базата в Пиера, където патриотите очакваха в пълна готовност. Андън щеше да ме последва. Патриотите нямаше да имат време да заемат нови позиции.

И ако останалите патриоти научеха за това, Дей също трябваше да узнае. Затворих очи и се надявах, че ще се справи. Опитах се да изпратя скрито послание до него. Бягай. Когато чуеш, че съм се отклонила от плана, бягай с всички сили.

Един пазач ме качи на задната седалка на чакащия джип. Андън и войниците му се настаниха в колата пред нас. Сенаторите, объркани и възмутени, се запътиха към служебните си автомобили. Заставих се да се усмихна, докато седях отпуснато и гледах през прозореца. Джипът изръмжа, запали и потегли. През предното стъкло видях джипа на Андън, който ни водеше, докато се отдалечавахме от заседателната зала.

И точно тогава, тъкмо когато се поздравявах за този звезден план, осъзнах, че джиповете ни продължават напред към базата. Те изобщо не отиваха към болницата. Краткотрайната ми радост се изпари. Вместо това ме скова страх.

Един от охранителите ми също забеляза това.

— Хей, шофьор — тросна се той на войника, който караше джипа. — Сбърка посоката. Болницата е вляво от града. — Той въздъхна. — Нека някой да се свърже с шофьора на Електора по радиото. Ние…

Шофьорът на джипа му даде знак да изчака, притисна дебелата си безформена ръка до ухото, за да се съсредоточи, след което хвърли намръщен поглед назад към нас.

— Не разрешават. Току-що получихме заповед да продължим по първоначалния маршрут — отвърна той. — Командир Десото каза, че Електорът иска госпожица Ипарис да бъде заведена в болницата след това, а не обратното.

Замръзнах на мястото си. Рейзър сигурно е излъгал шофьора на Андън — сериозно се съмнявах, че Андън би му разрешил да издава така заповед. Рейзър действаше по план — щеше да ни принуди да поемем по набелязания маршрут.

Нямаше никакво значение каква бе причината. Ние продължавахме право напред към базата в Пиера… право в ръцете на патриотите, които ни очакваха.

Дей

Денят за атентата над Електора най-после настъпи. Дойде като извисяващ се ураган на промяната, обещаващ всичко, което очаквах и от което се боях. Очаквах смъртта на Електора. Страхувах се от сигнала на Джун. Или пък беше обратното.

Все още не знаех какво да мисля за това. Караше ме да се чувствам на ръба в ситуация, към която при други обстоятелства щях да бъда изпълнен с чувство на нарастващ ентусиазъм. Потропвах неспокойно върху дръжката на ножа си. Внимавай, Джун. Това бе единствената сигурна мисъл, която минаваше през главата ми. Внимавай — заради себе си и заради нас.

Бях се настанил не много стабилно върху ръба на рушащ се перваз на четвъртия етаж в корпуса на една стара сграда, скрит от улицата, с две гранати и пистолет, пъхнат на сигурно място в колана ми. Като останалите патриоти бях облечен в черна републиканска куртка, за да може отдалеч да приличам на войник от републиката. Черна ивица отново минаваше през очите ми. Единственото отличително в нашата екипировка бяха белите ленти на левите (вместо на десните) ръце. Оттук виждах железопътните линии, които минаваха право по съседната улица и разделяха Пиера надве. Вдясно от мен, в малка уличка три сгради по-надолу, се намираше тунелът на патриотите в Пиера. Аз бях сам в тази изоставена сграда, макар да бях почти убеден, че Паскао можеше да ме види от своята позиция на покрива от другата страна на улицата. Туптенето на блъскащото в гърдите ми сърце вероятно можеше да бъде чуто от километри.

За стотен път започнах да обмислям защо Джун искаше да спре атентата. Дали беше открила нещо, което патриотите пазеха в тайна от мен? Или пък бе постъпила, както Тес предполагаше, че е направила — бе ни предала? Упорито прогоних тази мисъл.

Джун никога нямаше да го направи. Не и след това, което републиката стори с брат й.

Може би Джун искаше да спре атентата, защото се беше влюбила в Електора. Затворих очи, когато образът на целувката между двамата премина през съзнанието ми. Изключено. Дали тази Джун, която познавах, беше толкова сантиментална?

Всички патриоти бяха заели позиции — паркурите по покривите, запасени с експлозиви; хакерите на една сграда разстояние от входа на тунела готови да запишат и излъчат атентата срещу Електора; бойци, разположени по улицата под нас във войнишки или цивилни облекла, готови да отстранят пазачите на Електора. Тес и още няколко медика бяха разпръснати, подготвени да внесат ранените в тунела. Тес конкретно се криеше в тясна улица, която граничеше с лявата страна на моята сграда. След покушението трябваше да сме готови да избягаме и тя щеше да бъде първата, която щях да спася.

И тогава идваше моят ред. Според плана Джун трябваше да извади Електора извън периметъра на охраната. Когато видехме джипа му да ускорява без конвоя, паркурите трябваше да отрежат спасителните му маршрути с експлозии. След това трябваше да сляза на улицата. Когато патриотите измъкнеха Андън от колата му, трябваше да го застрелям.

Следобедът преваляше, но заради облаците светът около мен остана студен, зловещо сив. Погледнах часовника си. Нагласен бе да отмери времето, когато се очакваше джиповете на Електора да профучат иззад ъгъла.

Петнадесет минути до началото на спектакъла.

Целият се тресях. Дали Електорът наистина щеше да е мъртъв след петнадесет минути — и то от моята ръка? Наистина ли планът щеше да успее? А след като всичко свършеше, в кой точно момент патриотите щяха да ми помогнат да открия и спася Идън? Когато разказах на Рейзър за момчето, което видях във влака, той реагира със съчувствие и ми сподели, че вече е започнал да издирва Идън. Можех ли да не му повярвам? Опитах се да си представя как републиката е хвърлена в пълен хаос, а убийството на Електора се излъчва публично по всички джъмботрони в страната. Ако хората вече се бунтуваха, можех само да си представя как щяха да реагират, когато ме видеха да застрелвам Електора. И тогава какво? Щяха ли колониите да се възползват от ситуацията и да нахлуят незабавно в републиката, като разбиеха фронтовата линия, която толкова дълго време разделяше двете воюващи страни?

Ново правителство. Нов ред. Потръпнах от натрупаната енергия.

Естествено всичко това не фигурираше в сигнала на Джун. Опитах се да изпъна пръсти — ръцете ми бяха лепкави от студена пот. Да ме вземеха дяволите, ако наистина знаех какво щеше да се случи днес.

Статичната радиовръзка избръмча в слушалката ми и аз успях да различа няколко накъсани думи на Паскао.

— … улиците Ориндж и Ехо… ясно… — Гласът му прозвуча по-силно: — Дей?

— Тук съм.

— Петнадесет минути — съобщи той. — Бърз преглед. Джордан ще детонира първия взрив. Когато конвоят на Електора стигне до нейната улица, тя ще метне граната. Джун ще отдели колата на Електора от останалите. Аз хвърлям моята граната, след което те ще завият по твоята улица. А ти ще хвърлиш твоята, когато видиш конвоя. Преграждаш пътя на джипа и след това слизаш долу на земята. Ясно?

— Да. Ясно — отвърнах. — Дявол да те вземе, просто побързай и заеми позиция.

Чакането ми причини болки в корема и си спомних за онази вечер, когато чаках патрула, който проверяваше за заразата, да се покаже на вратата на майка ми. Дори и онази нощ ми се струваше по-хубава от днешния ден. Тогава всички в семейството ми все още бяха живи и двамата с Тес бяхме в добри отношения. Няколко пъти се упражних да поемам дълбоко въздух и бавно да го изпускам. След по-малко от петнадесет минути щях да видя конвоя на Електора — и Джун, — да се спускат по улицата. Пръстите ми опипаха ръбчетата на гранатите, закачени на колана.

Измина една минута, а после и още една.

Три минути. Четири. Пет. Всяка една течеше по-бавно от предишната. Дишането ми се учести. Какво щеше да направи Джун? Дали беше права? Ами ако грешеше? Мислех, че съм готов да убия Електора — внушавах си това през последните няколко дни, дори се бълнувах от мисълта. Готов ли бях да спася живота му, на този човек, за когото не можех да си помисля, без да се почувствах разгневен? Готов ли бях да оцапам ръцете си с кръвта му? Какво знаеше Джун? Какво бе научила, за да си струва той да бъде спасен?

Осем минути.

Тогава внезапно Паскао отново се включи.

— Остани на позиция. Има забавяне.

Станах напрегнат.

— Защо?

Последва дълга пауза.

— Има някакъв проблем с Джун — произнесе с едва доловим шепот. — Припаднала е, докато са излизали от съдебната зала. Но недей да губиш контрол — Рейзър казва, че тя е добре. Пренастройваме часовниците с двеминутно закъснение. Разбрано?

Леко се изправих от присвитата си позиция. Тя е направила своя ход. Мигновено го осъзнах. Нещо дълбоко в съзнанието ми изтръпна, шесто чувство, което ме предупреждаваше, че каквото и да бях решил да сторя с Електора, то щеше да се промени след следващия ход на Джун.

— Защо е припаднала? — попитах аз.

— Не знам. Съгледвачите казват, че й прилошало или нещо такова.

— Значи сега тя отново се движи по разписание?

— Изглежда, че нещата все пак ще се случат.

Все пак ще се случат? Да не би планът на Джун да се беше объркал? Станах, направих няколко крачки и отново приклекнах.

Нещо в този сценарий не беше наред. Ако продължавахме по план, дали щях да я видя да пристига в същия джип, който очаквахме — и дали това бе станало пряко волята й? Щяха ли патриотите да разберат, че тя се е опитала да осуети плана? Без значение колко силно се опитвах да го игнорирам, лошото предчувствие отказваше да изчезне. Нещо наистина не беше наред.

Изминаха две мъчителни минути. В безпокойството си успях да откъртя голямо парче от боята на дръжката на ножа ми. Палецът ми беше покрит от черни люспи.

Първата граната се взриви няколко улици по-надолу. Земята потрепери, сградата се разклати и облак прах се посипа от тавана. Сигурно джипът на Електора се беше появил.

Напуснах позицията си върху перваза на прозореца и тръгнах нагоре по стълбището към покрива. Вървях приведен и внимавах да остана незабелязан. Оттук имах по-добра гледка към мястото, където се издигаше пушек от първата експлозия и чувах разтревожените викове на войниците близо до събитието. Те бяха на три пресечки разстояние. Прилепих се до счупените керемиди на покрива, когато няколко пазача се спуснаха надолу по улицата. Те крещяха нещо неразбираемо — бях готов да се обзаложа, че викаха подкрепления на мястото на експлозията. Твърде късно. Докато стигнеха дотам, джипът на Електора щеше да е завил зад ъгъла, зад който ние искахме.

Извадих една от гранатите си и внимателно я стиснах в ръка, като си припомних как действаше и че ако я хвърлех навреме, щях да съм пренебрегнал предупреждението на Джун. Това е нападателна граната — беше ми обяснил Паскао. — Взривява се в мига на досег с целта. Отпусни скобата. Издърпай шпилката. Хвърляй и се прикрий. Някъде в далечината още една експлозия разтресе улиците и заедно с нея във въздуха се надигна облак. Този взрив беше поверен на Бакстър — сега той се намираше някъде там, на нивото на улицата, и се криеше в някоя алея.

Две пресечки разстояние. Електорът приближаваше.

Избухна трета експлозия. Тази бе много по-близо — джипът сигурно бе само на една пряка разстояние. Мъчех се да запазя равновесие, докато земята се тресеше от взрива. Идваше моят ред. Джун — помислих си аз. — Къде си? Ако тя предприемеше неочакван ход, какво трябваше да сторя аз? В слушалката ми гласът на Паскао прозвуча настоятелно.

— Приготви се — нареди ми той.

И тогава видях нещо, което ме накара да забравя всичко, което бях обещал да направя за патриотите. Вратата на втория джип рязко се отвори и от нея се изтърколи момиче с дълга черна коса на конска опашка. Тя се преобърна няколко пъти, след което се изправи на крака. Вдигна поглед към покривите и неистово размаха ръце във въздуха.

Това беше Джун. Тя беше тук. И нямаше никакво съмнение, че не искаше да разделя Електора от охраната му.

Гласът на Паскао отново се обади.

— Следвай плана — изсъска той. — Игнорирай Джун — следвай плана, чуваш ли ме?

Не зная какво ми се случваше — по гърба ме побиха тръпки, сякаш бях разтресен от електрически ток. Не, Джун, Вече не можеш да ме спреш — зовеше част от мен. Аз исках Електора да умре. Исках да си върна обратно Идън.

Но там беше Джун, махаше с ръце, застанала по средата на улицата, и рискуваше живота си, за да привлече вниманието ми. Каквато и да бе причината, тя сигурно беше основателна. Трябваше да е такава. Какво можех да направя? Довери й се — подсказа ми нещо дълбоко в мен. Затворих очи и наведох глава.

Всяка изтичаща секунда представляваше мост между живота и смъртта.

Довери й се.

Внезапно скочих и се затичах по покрива. Паскао ми извика нещо разгневено в слушалката. Не му обърнах внимание. Докато превозните средства минаваха покрай сградата, на която се намирах, аз издърпах шпилката на гранатата и я метнах с всичка сила надолу по улицата. Точно към мястото, откъдето патриотите искаха те да минат.

— Дей! — неистово викаше Паскао. — Не… какво…!

Гранатата падна върху улицата. Закрих уши и мигновено бях проснат на пода, когато взривът разклати земята. Спирачките на джиповете изскърцаха и колите спряха точно пред мястото на взрива — джипът на Електора се опита да мине покрай отломките, но една от гумите му се спука и го принуди да спре. Бях блокирал изцяло улицата, по която трябваше да преминат и където патриотите очакваха Електора. А останалите коли на Електора бяха все още там, целият конвой.

Сега Джун тичаше към превозното средство на Електора. Ако се опитваше да го спаси, не трябваше да губя време. Скочих на крака, метнах се към едната страна на покрива и се хванах за улука в края на сградата. След това се спуснах надолу. Улукът се откърти от сградата, загубих равновесие, но успях да се пусна от него и се хванах за близкия перваз на прозореца. Краката ми стъпиха върху корниза на втория етаж. Скочих надолу към първия и се претърколих.

На улицата цареше пълен хаос. През виковете и дима видях войниците на републиката, които тичаха към джиповете, докато войниците по колите се бяха втурнали да измъкнат Електора. Някои от дегизираните патриоти бяха разколебани, объркани от ненавременния ми взрив. Сега вече бе твърде късно джипът на Електора да бъде отделен от останалите — просто имаше прекалено много войници. Тълпи от тях се задаваха по улицата. Чувствах се скован, до известна степен объркан колкото тях, все още не съвсем наясно защо се противопоставих на всичко, което планирах да сторя.

— Тес! — извиках аз. Тя се намираше точно там, където трябваше да бъде, скрита в сенките на сградата. Протегнах се и я хванах за раменете.

— Какво става? — извика тя, но аз просто я завъртях.

— Към входа на тунела, ясно? Без въпроси! — Насочих я в посока към бункера на патриотите. Там, където трябваше да се скрием след атентата. Устата на Тес се отвори от неподправен страх, но тя направи, каквото й казах, шмугвайки се на безопасно място в сянката на сградата и изчезна от поглед.

Още една експлозия разтърси улицата зад мен. Гранатата най-вероятно беше хвърлена от някой от другите паркури. Въпреки че Електорът нямаше да пристигне на планираното място, те се опитваха да блокират джиповете и да направят своя опит за атентат. Патриотите сигурно се стичаха отвсякъде. Те буквално щяха да ме убият за това, което сторих. И двамата с Тес трябваше да стигнем до тунела, преди да ни открият.

Изтичах до Джун, когато тя стигна до джипа на Електора. Вътре в колата имаше мъж с черна къдрава коса, а тя му извика и притисна ръце към прозореца. Някъде избухна още един взрив, който накара Джун да падне на колене. Хвърлих се върху нея, докато отломки и чакъл ни засипваха от всички посоки. Парче цимент ме удари по рамото и аз потреперих от болка. Патриотите определено се опитваха да наваксат изгубеното време, но забавянето им костваше скъпо. Знаех, че ако те станеха безразсъдни, просто щяха да забравят за излъчването на реалното убийство и вместо това да взривят джипа на Електора. Войници от републиката се стичаха по улицата. Бях сигурен, че те също вече ме бяха видели. Надявах се Тес да е в безопасност в скривалището.

— Джун! — Тя изглеждаше замаяна и объркана, но след това ме разпозна. Сега нямахме време за поздрави.

Куршум изсвистя над главите ни. Наведох се и отново предпазих Джун — един от войниците близо до нас беше прострелян в крака. Моля те, в името на… Моля те, нека Тес да е стигнала невредима до входа на тунела. Завъртях се и срещнах ококорените очи на Електора през прозореца. Значи това бе човекът, който целуна Джун — беше висок, хубав и богат и щеше да поддържа всички закони на баща си. Той беше момчето крал, което символизираше всичко, което представлява републиката — войната с колониите, която доведе до болестта на Идън, законите, които ме осъдиха на екзекуция, защото се бях провалил на някакъв глупав скапан тест, когато бях на десет. Този човек беше републиката. Трябваше да го убия на мига.

Но тогава се сетих за Джун. Ако тя знаеше причина да защитим Електора от патриотите и вярваше, че това е достатъчно, за да рискува живота си, както и моя, то щях да й се доверя. Ако откажех, щях да прекъсна връзката си с нея завиди. Щях ли да го преживея? Тази мисъл ме смрази до мозъка на костите. Посочих експлозията надолу по улицата и направих нещо, което никога не бях мислил, че ще направя през живота си. Изкрещях с всичка сила към войниците.

— Подсигурете джиповете! Барикадирайте улицата! Защитете Електора! — След това, когато други войници стигнаха до Електора, аз обезумяло им извиках: — Изкарайте Електора от колата му! Махнете го оттук — те ще взривят джипа!

Джун издърпа и двама ни на земята, когато още един куршум уцели земята близо до нас.

— Хайде — извиках аз.

Тя тръгна след мен. Зад нас дузина войници от републиката бяха пристигнали на местопроизшествието. Зърнахме за миг как извадиха Електора от джипа, след което бързо го скриха зад щит от войници. Полетяха куршуми. Дали не видях куршум да се забива в гърдите на Електора? Не — той беше уцелен в горната част на рамото. След това изчезна, погълнат от море от войници.

Беше спасен. Щеше да оцелее. Едвам си поемах дъх при тази мисъл — не знаех дали трябва да съм щастлив или разгневен. След цялата усилена подготовка атентатът срещу Електора се беше провалил заради мен и Джун.

Какво сторих?

— Това е Дей! — извика някой. — Той е жив! — Но аз не посмях да се обърна отново. Стиснах още по-здраво ръката на Джун, след което се шмугнахме сред отломките и пушека.

Сблъскахме се с първия патриот. Бакстър. Когато ни видя, той се спря за секунда, след което хвана ръката на Джун.

— Ти! — изсъска той.

Тя обаче беше твърде бърза за него. Преди да мога да измъкна пистолета, закачен на кръста ми, Джун успя да се измъкне от хватката му. Той отново се опита да ни сграбчи, но някой друг го повали с лице на земята, преди да реагираме. Срещнах изгарящия поглед на Киеде.

Тя яростно размаха ръце към нас.

— Прикрийте се! — изкрещя тя. — Преди останалите да ви забележат!

По лицето й беше изписано дълбоко смущение — дали беше шокирана, че планът се е провалил? Знаеше ли, че ние имаме нещо общо с това? Без съмнение беше наясно. Защо и тя се обръща срещу патриотите? След това Киеде избяга. Погледът ми я проследи за миг. Със сигурност от Андън вече нямаше и следа, а бойниците на републиката бяха започнали да отвръщат на огъня от покривите.

От Андън вече няма и следа — отново си помислих аз. Дали опитът за атентат официално се беше провалил?

Продължихме да тичаме, докато не се озовахме от другата страна на експлозията. Внезапно имаше патриоти навсякъде — някои се бяха втурнали към войниците и търсеха начин да застрелят Електора, а други бягаха към тунела. Гонеха нас.

Нова експлозия разтърси улицата — някой напразно се беше опитал да спре Електора с още една граната. Може би най-сетне бяха успели да взривят джипа му. Къде беше Рейзър? Дали сега беше тръгнал да ни отмъщава? Представих си спокойното му бащинско лице, пламтящо от гняв.

Най-накрая стигнахме тясната уличка, която водеше към тунела, малко по-рано от патриотите, които бяха по петите ни.

Тес беше тук, свита в сенките до стената. Исках да изкрещя. Защо не беше скочила долу в тунела и не се беше запътила към скривалището?

— Влизай веднага — наредих аз. — Не трябваше да ме чакаш.

Но тя не помръдна. Вместо това стоеше пред нас със стиснати юмруци, а очите й се стрелкаха ту към мен, ту към Джун. Втурнах се към нея, сграбчих ръката й и я дръпнах заедно с нас към една от малките метални решетки, които очертаваха мястото, където стените на алеята се срещаха със земята. Чух първите признаци на приближаващите патриоти. Моля те — безмълвно се молех аз. — Моля те, нека да сме първите, които ще стигнат до скривалището.

— Идват — обади се Джун, фиксирала поглед върху едно място надолу по уличката.

— Нека да се опитат да ни хванат — прокарах обезумяло ръце по металната решетка и я издърпах.

Патриотите бяха съвсем близо. Твърде близо. Изправих се.

— Отдръпнете се — наредих аз на Тес и Джун. Извадих втора граната от колана си, издърпах шпилката й и я метнах към входа на алеята. Хвърлихме се на земята и прикрихме с ръце главите си.

Буум! Оглушителен взрив. Трябваше да забави малко патриотите, но сред отломките вече виждах приближаващи се към нас силуети.

Джун се спусна към отворения тунел заедно с мен. Оставих я да скочи първа, след което се обърнах към Тес и протегнах ръка.

— Хайде, Тес — рекох аз. — Нямаме много време. Тес погледна разперената ми ръка и отстъпи назад. В този миг светът около нас сякаш спря. Тя нямаше да дойде с нас. По малкото й слабичко лице бяха изписани гняв, шок и тъга. Опитах отново. — Хайде! — извиках аз. — Моля те, Тес — не мога да те оставя тук.

Погледът на Тес беше унищожителен.

— Съжалявам, Дей — задъхано произнесе тя. — Но аз мога да се грижа за себе си. Затова не се опитвай да вървиш подире ми.

След това тя откъсна очи от мен и се затича обратно към патриотите. Тя се присъединява пак към тях? Смълчан и слисан, с протегната ръка, гледах как Тес си тръгваше. Патриотите вече бяха толкова близко.

Думите на Бакстър. Той през цялото време бе предупреждавал Тес, че ще ги предам. И аз го направих. Сторих точно това, което Бакстър беше казал, че ще направя, и сега Тес трябваше да понесе случилото си. Разочаровах я толкова много. Джун беше тази, която ме спаси.

— Дей, скачай! — извика тя към мен и ме накара да се опомня. Заставих се да обърна гръб на Тес и да скоча в дупката. Обувките ми цопнаха в плитка, леденостудена вода, веднага след като чух как първият патриот стигна до нас. Джун ме сграбчи за ръката.

— Тръгвай! — изсъска тя.

Затичахме се надолу по тъмния тунел. Зад нас чух как някой друг скочи и ни последва. После още един. Всички те настъпваха към нас.

— Имаш ли още гранати? — извика Джун, докато тичахме.

Опипах колана си.

— Една. — Извадих последната граната и махнах шпилката. Ако използвахме това, нямаше връщане назад. Можехме да останем затиснати тук, долу, завинаги, но нямахме избор и Джун го знаеше.

Извиках предупредително назад и хвърлих гранатата. Патриотът, който бе най-близо до нас, видя какво направих и бързо се спря. След това започна да крещи на другите да се отдръпнат. Ние продължихме да бягаме.

От взрива краката ни се отлепиха от земята и ние полетяхме във въздуха. Стоварих се мощно върху пода и няколко секунди се търкалях през леденостудената вода и киша, преди да успея да се спра. Главата ми кънтеше — силно притиснах длани до слепоочията си, в опит да спра шума. За съжаление нямах късмет. Главоболието сякаш разцепваше главата ми надве, удави всичките ми мисли и аз затворих и стиснах очи от заслепяващата болка. Едно, две, три…

Изминаха няколко дълги секунди. Главата ми пулсираше от ударите на хиляди чукове. Изпитвах затруднения да дишам.

Тогава най-сетне болката прояви милост и започна да заглъхва. Отворих очи в тъмнината — земята отново се беше укротила и макар че все още чувах гласове зад нас, то те бяха приглушени, сякаш идваха от другата страна на дебела врата. Внимателно се изправих и седнах. Джун се беше облегнала от едната страна на тунела и разтриваше ръка. И двама бяхме застанали с лице към мястото, откъдето бяхме дошли.

Само преди секунда там имаше кух тунел, но сега купчина бетон и чакъл напълно беше запечатала входа.

Успяхме. Но всичко, което усещах, беше празнота.

Джун

Когато бях на пет години, Метиъс ме заведе да видя гробовете на родителите ни. Това беше първият път, когато брат ми посещаваше мястото, откакто фактически се беше провело погребението. Не мисля, че можеше да понесе да му се напомня какво се беше случило. Повечето граждани на Лос Анджелис — дори и доста голям брой от висшата класа — имаха определено място от един квадратен метър в своите местни гробища небостъргачи и единична непрозрачна кутия, в която да бъде поставена прахта на някой любим човек. Но Метиъс плати на длъжностните лица в гробището и получи място от четири квадратни метра за мама и татко, заедно с гравирани надгробни кристални камъни.

Ние седяхме там, пред надгробните плочи с нашите бели дрехи и бели цветя. Прекарах цялото време, вперила поглед в Метиъс. Все още си спомнях стиснатите зъби, елегантно сресаната коса и бузите му — лъскави и навлажнени. Най-добре от всичко си спомнях очите му, потънали в мъка, твърде зрели за едно седемнадесетгодишно момче. Дей изглеждаше по този начин, когато научи за смъртта на брат си, Джон. И сега, когато си проправяхме път през подземния тунел, който ни водеше извън Пиера, имаше същия поглед.

Прекарахме петдесет и две минути (или петдесет и една — не бях сигурна, усещах главата си гореща и замаяна), тичайки през тъмния и мокър тунел. Известно време чувахме гневни викове, които идваха откъм другата страна на планината от натрошен бетон, която ни разделяше от патриотите и войниците на републиката. Но накрая, когато навлизахме все по-навътре и навътре в тунела, тези звукове заглъхнаха. Патриотите вероятно трябваше да избягат от приближаващата войска. Може би войниците се опитваха да изкопаят отломките в тунела. Нямахме представа, затова продължихме напред.

Сега беше тихо. Единствените звуци идваха от неравномерното ни дишане, от обувките, които шляпаха в плитките, кишави локви, както и звука кап, кап, кап от леденостудената вода, стичаща се по вратовете ни. Дей стискаше силно ръката ми, докато тичахме. Пръстите му бяха студени и като каучук от мокрото, но все пак ги държах здраво. Тук, долу, беше толкова тъмно, че едва различавах фигурата на Дей пред мен.

Дали Андън е оцелял след нападението? — питах се аз. — Или патриотите са успели да го убият? Тази мисъл накара кръвта да нахлуе в ушите ми. Последния път, когато играх ролята на двоен агент, това костваше живота на някого. Андън ми се беше доверил и заради това днес той можеше да умре — а може би беше умрял. Цената, която хората плащаха за това, че се изпречваха на пътя ми.

Тази мисъл отключи още една. Защо Тес не дойде с нас? — исках да попитам аз, но колкото и да беше странно Дей не бе казал и дума за нея, откакто влязохме в тунела. Бяха водили някакъв спор, в това поне бях сигурна. Надявам се тя да е добре. Дали бе избрала да остане с патриотите?

Най-сетне Дей спря пред една стена. Замалко не паднах върху него и внезапна вълна на спокойствие ме заля. Трябваше да мога да тичам по-дълго, но бях изтощена. Дали това бе задънен край? Да не би част от тунела да се беше срутила от само себе си и сега да бяхме затиснати в капан и от двете страни?

Но Дей сложи ръце върху повърхността в мрака.

— Можем да отдъхнем тук — прошепна той. Това бяха първите думи, които бе промълвил, откакто се бяхме озовали тук, долу. — Пребивавах известно време в един от тези в Ламар.

Рейзър беше споменал веднъж за тунелите за бягство на патриотите. Дей прокара ръка по ръба на вратата, където металът се сливаше със стената. Най-накрая той откри това, което търсеше — малка плъзгаща се дръжка, която се подаваше от тънка тридесетсантиметрова пролука. Той я издърпа от единия до другия край. Вратата се отвори с цъкане.

Първоначално пристъпихме в черна дупка. Макар че не виждах нищо, се ослушах внимателно за това как стъпките ни отекваха из стаята и предположих, че имаше нисък таван, вероятно само няколко метра по-висок от самия тунел, два или може би три метра висок, и когато прокарах ръка по едната стена, осъзнах, че беше права, а не извита. Правоъгълно помещение.

— Ето го — измърмори Дей. Чух го как натиска и освобождава нещо, след което изкуствена светлина заля мястото. — Да се надяваме, че е празно.

Помещението не беше просторно, но щеше да е достатъчно голямо да побере двадесет или тридесет души съвсем спокойно, дори и стотина, ако се наблъскаха вътре. На задната стена имаше две врати, които водеха към тъмни коридори. По всички стени имаше монитори, сбити и струпани по ъглите, с по-недодялан дизайн от онези, използвани в повечето резиденции на републиката. Зачудих се дали те бяха монтирани от патриотите, или бяха стара технология, останала от времето, когато тези тунели са били първоначално построени.

Докато Дей обикаляше из първия коридор в задната част на главното помещение с изваден пистолет, аз проверих втория. Тук имаше две по-малки стаи с пет комплекта легла едно под друго във всяка една, а в края на коридора тясна врата водеше обратно към тъмнината на безкраен тунел. Бях готова да се обзаложа, че коридорът, в който беше Дей, също разполагаше с вход към тунел. Докато обикалях от легло на легло, прокарах ръка по стената, където хора бяха издраскали имената и инициалите си. Това е пътят към спасението. Дж. Д Едуард — казваше един надпис. Единственият изход е смъртта. Мария Маркез — гласеше друг.

— Чисто ли е всичко? — обади се зад мен Дей.

Кимнах му.

— Чисто е. Мисля, че засега сме в безопасност.

Той въздъхна, раменете му се прегърбиха, след което прокара изморено ръка през сплетената си коса. Бяха минали само няколко дни, откакто го видях за последно, но ми се струваше много по-дълго. Отидох до него. Очите му блуждаеха по лицето ми, сякаш ме виждаха за първи път. Той сигурно имаше милиони въпроси към мен, но просто вдигна ръка, отметна няколко кичура и ги остави на мястото им. Не бях сигурна дали усещането за замаяност се дължеше на болестта или на емоцията. Почти бях забравила как докосването му ме караше да се чувствам. Исках да се хвърля в непорочността, която беше Дей, да се потопя в неговата естествена прямота, в сърцето му, което стоеше разтворено и туптящо, без да прикривам емоциите си.

— Хей — прошепна той.

Прегърнах го и останахме плътно прилепени един до друг. Затворих очи и потънах в тялото на Дей и топлината на дъха му във врата ми. Ръцете му милваха косите ми и се спуснаха по гърба ми, притискаха ме, сякаш се страхуваше да ме пусне. Дей леко се отдръпна, колкото да срещне очите ми. Наведе се напред, сякаш за да ме целуне… но тогава, поради някаква причина, се спря и отново ме притисна в обятията си. Да го прегръщам беше успокоително и все пак…

Нещо се беше променило.

Отидохме в кухнята (двадесет квадратни метра, съдейки по броя на плочките върху квадратния под), измъкнахме две консерви с храна и бутилки с вода, покатерихме се върху тезгяхите и седнахме да си починем. Дей мълчеше. Аз чаках напрегнато, докато си поделихме консервата със спагети в доматен сос, но той все така не изричаше нито дума. Изглежда размишляваше. За осуетения план ли? За Тес? Или може би въобще не мислеше, а все още беше парализиран от мълчание. Аз също останах безмълвна. Предпочитах да не му подсказвам какво да говори.

— Видях предупредителния ти сигнал по един от клиповете от охранителните камери — най-сетне се обади той, след като бяха изминали седемнадесет минути. — Не знаех какво точно искаш да направя, но схванах основната идея.

Забелязах, че той не спомена целувката между мен и Андън, макар да бях сигурна, че я е видял.

— Благодаря. — За миг ми притъмня пред очите и аз започнах да мигам бързо в опит да се съсредоточа. Може би се нуждаех от още лекарство. — Аз… съжалявам, че те поставих в затруднено положение. Опитах се да накарам джиповете да тръгнат по различен маршрут в Пиера, но не се получи.

— Това е била целта на припадъка, нали? Притеснявах се, че може да са те наранили.

Замислих се за момент, продължавайки да дъвча. Сега храната трябваше да има страхотен вкус, но аз въобще не бях гладна. Изпитвах нужда да му споделя за освобождаването на Идън веднага, но тонът на Дей като задаваща се буря на хоризонта ме спря. Бяха ли успели патриотите да чуят всичките ми разговори с Андън? Ако беше така, то Дей вече можеше и да знае.

— Рейзър ни лъже за причината, поради която иска смъртта на Електора. Все още не зная защо, но нещата, които той ни разказа, просто не се връзват. — Направих пауза и се запитах дали Рейзър вече бе задържан от служители на републиката. Ако не още, щеше да е скоро. До края на деня от републиката трябваше да са разбрали, че Рейзър недвусмислено бе инструктирал шофьорите на джиповете да не се отклоняват от маршрута, което отведе Андън право в клопката.

Дей сви рамене и се концентрира върху храната.

— Кой знае какво правят той и патриотите в момента?

Почудих се дали каза това, защото си мислеше за Тес. Начинът, по който тя го беше погледнала, преди да избягаме в тунела… реших да не питам какво се беше случило между тях. И все пак във въображението ми се появиха двамата, седнали заедно на дивана, толкова удобно и спокойно, също както първия път, когато срещнахме патриотите във Вегас — представих си как Дей опира глава в скута на Тес. Тя се навежда и допира устни в неговите. Стомахът ми се сви от безпокойство. Но тя не дойде — напомних си аз. Какво се беше случило между тях? Представих си как Тес се кара с Дей заради мен.

— И така — монотонно изрече той. — Разкажи ми какво откри за Електора, което те накара да решиш, че ще е по-добре да предадем патриотите.

Все пак той не знаеше за Идън. Оставих водата си и присвих устни.

— Електорът е освободил брат ти.

Вилицата на Дей се спря във въздуха.

— Какво?

— Андън го е освободил… в деня, след като ти изпратих сигнала. Идън е под федерална защита в Денвър. Андън е отвратен от това, което републиката стори със семейството ти… и иска да спечели доверието ни — моето и твоето. — Протегнах се да хвана ръката на Дей, но той я отдръпна. Изпуснах разочарована въздишка. Не бях сигурна как ще приеме тези новини, но част от мен се беше надявала, че той просто ще бъде… щастлив.

— Андън е изцяло против политиката на покойния Електор — продължих аз. — Той иска да спре Изпитанията и експериментите със заразата. — Поколебах се. Дей все така беше втренчил поглед в консервата със спагети, с вилица в ръка, но вече не се хранеше. — Той иска да направи всички тези радикални промени, но първо трябва да спечели благоразположението на хората. Буквално ме молеше за помощта ни.

Лицето на Дей трепна.

— Това ли е всичко? Това ли е причината да решиш да хвърлиш целия план на патриотите на вятъра? — отговори ядосано той. — Значи Електорът може да ме подкупи в замяна на подкрепата ми? Ако ме питаш, това ми звучи като проклета шега. Откъде знаеш, че казва истината? Получи ли доказателство, че наистина е освободил Идън?

Сложих ръка на рамото му. Точно от тази реакция на Дей се опасявах, но той имаше пълно право да храни подозрения. Как можех да обясня това шесто чувство, което изпитвах към личността на Андън или факта, че съм видяла почтеността в погледа му? Знаех, че Андън е освободил брата на Дей. Знаех го. Но Дей не беше присъствал в стаята. Той не познаваше Андън. Нямаше причина да му вярва.

— Андън е различен. Трябва да ми повярваш, Дей. Той е освободил Идън не само защото иска от нас да направим нещо за него.

Думите на Дей бяха студени и резервирани.

— Попитах, имаш ли някакво доказателство?

Въздъхнах и отдръпнах ръка от рамото му.

— Не — признах аз. — Нямам.

Внезапно Дей излезе от унеса си и отново зарови вилицата си в консервата. Направи го толкова рязко, че дръжката на прибора се огъна.

— Изиграл те е. Теб, от всички възможни хора. Републиката щяла да се промени. В момента новият Електор е млад, адски глупав, тщеславен и просто иска да накара хората да го взимат насериозно. Готов е да каже всичко. Веднага щом нещата се успокоят, ще видиш истинската му същност. Гарантирал го. Той не е по-различен от баща си — просто още един дяволски богат дрисльо с дълбоки джобове и уста, пълна с лъжи.

Подразних се от това, че Дей ме смяташе за толкова наивна.

— Млад и тщеславен? — Побутнах леко Дей и се опитах да разведря настроението. — Напомня ми на някого.

Преди това щеше да накара Дей да се засмее, но сега той просто ме изгледа свирепо.

— Видях едно момче в Ламар — продължи той. — Беше на възрастта на брат ми. За миг си помислих, че е Идън. Превозваха го в огромна стъклена туба като някакъв вид научен експеримент. Опитах се да го измъкна, но не успях. Използват кръвта на момчето като биооръжие, което се опитват да пуснат в колониите. — Дей хвърли вилицата си в мивката. — Ето това прави твоят прекрасен Електор с брат ми. Сега все още ли смяташ, че го е освободил?

Протегнах се и сложих ръце върху неговите.

— Конгресът е изпратил Идън на фронта, преди Андън да стане Електор. Андън го е пуснал на свобода само преди два дни. Той е…

Дей ме пусна, изражението му беше смесица от разочарование и объркване. Той издърпа ръкавите на ризата си до лактите.

— Защо вярваш толкова много в този човек?

— Какво искаш да кажеш?

С всяка следваща дума той се ядосваше все повече.

— Искам да кажа, че единствената причина — да не разбия прозореца на колата на твоя Електор, след което да забия нож в гърлото му — беше ти. Защото знаех, че сигурно си имала уместна причина. Но сега, изглежда, сякаш просто си се доверила на думите му. Какво се случи с цялата тази твоя логика?

Не ми хареса как Дей наричаше Андън моя Електор, сякаш с него бяхме от противоположните страни.

— Говоря ти истината — спокойно казах аз. — Освен това, доколкото си спомням, ти не си убиец.

Дей ми обърна гръб и измърмори под носа си нещо, което не можах да чуя добре. Скръстих ръце.

— Помниш ли, когато ти се доверих, макар че всичко, което ми беше известно, говореше, че ти си враг? Оправдах те заради липсата на доказателства и пожертвах всичко, в което вярвах. Мога веднага да ти кажа, че убийството на Андън няма да разреши нищо. Той е човекът, от който републиката наистина се нуждае — някой вътре в системата с достатъчно власт да промени нещата. Ще можеш ли да живееш с мисълта, че си убил подобен човек? Андън е добър.

— И какво от това? — студено рече Дей. Беше стиснал най-горния край на тезгяха толкова силно, че кокалчетата на пръстите му бяха побелели. — Добър, лош — какво значение има? Той е Електорът.

Присвих очи.

— Наистина ли вярваш в това?

Дей поклати глава и тъжно се изсмя.

— Патриотите се опитват да започнат революция. От това се нуждае тази страна — не от нов Електор, а от управление без Електор. Републиката е непоправимо покварена. Нека колониите поемат контрол.

— Ти дори не знаеш какво представляват колониите.

— Зная, че трябва да са по-поносими от този ад — отсече Дей.

Виждах, че той е ядосан не само на мен, но започваше да говори толкова наивно, че ме подразни.

— Знаеш ли защо се съгласих да помогна на патриотите? — Сложих ръка върху предмишницата му и усетих смътните очертания на белег под плата. Дей се стегна от допира ми. — Защото исках да ти помогна. Ти смяташ, че за всичко съм виновна аз, нали? Че съм виновна за това, че правят експерименти с брат ти. Че съм виновна, че ти трябваше да напуснеш патриотите. Че съм виновна, че Тес отказа да дойде.

— Не… — Дей замълча, докато извиваше объркано ръце. — Не си виновна за всичко. А Тес… За Тес определено съм виновен аз.

По лицето му бе изписана истинска болка — в този миг не можех да кажа за кого беше тя. Толкова много неща се бяха случили. Усетих пристъп на възмущение, който накара кръвта ми да нахлуе в ушите, макар и да се срамувах от това. Не беше честно от моя страна да ревнувам. В крайна сметка Дей познаваше Тес от години, от много по-дълго, отколкото мен, така че защо да не се чувстваше привързан към нея? Освен това Тес беше мила, саможертвена и грижовна. А аз не бях такава. Естествено, че знаех защо Тес го беше изоставила. Беше го напуснала заради мен.

Огледах лицето му.

— Какво се случи между теб и Тес?

Дей гледаше втренчено към стената срещу нас, изгубен в мисли, и аз трябваше да чукна крака му с моя, за да го извадя от унеса му.

— Тес ме целуна — измърмори той. — И се чувства предадена от мен… заради теб.

Бузите ми се изчервиха. Затворих очи и се насилих да изтласкам от мислите си образа на това как двамата се целуваха. Това е толкова глупаво. Нали? Тес познаваше Дей от години — тя имаше пълното право да го целуне. А нали и Електорът ме беше целунал? Нали ми харесваше? Внезапно почувствах Андън на милиони километри разстояние, сякаш той въобще не бе от значение. Единственото нещо, което виждах, бяха Дей и Тес заедно. Бе като удар в корема. Намираме се в разгара на война. Не въди жалка.

— Защо ми казваш това?

— Нима предпочиташ да го бях скрил? — Той изглеждаше засрамен и присви устни.

Не зная защо, но изглежда Дей никога нямаше проблеми с това да ме накара да се чувствам като глупачка. Опитах да се престоря, че не ми пука.

— Тес ще ти прости. — Исках думите ми да бъдат успокояващи и добре обмислени, но вместо това те прозвучаха фалшиво. Преминах през детектора на лъжата без никаква засечка, докато бях арестувана — защо ми беше толкова трудно да се справя с това?

След известно време той попита с по-спокоен глас:

— Какво мислиш за него? Честно?

— Мисля, че е искрен — отвърнах аз, впечатлена от това колко спокойно прозвуча гласът ми. Радвах се да насоча разговора ни в различна посока. — Амбициозен и състрадателен, макар това да го прави малко непрактичен. Определено не е бруталният диктатор, в който патриотите казват, че ще се превърне. Той е млад и има нужда хората на републиката да са на негова страна. И ще му е необходима помощ, ако възнамерява да промени нещата.

— Джун, ние едва успяхме да се измъкнем от патриотите. Да не би да искаш да кажеш, че трябва да помогнем на Андън с нещо повече от това, което сме направили за него — че трябва да продължим да рискуваме живота си за този проклет богаташ, когото ти почти не познаваш?

Злобата в погледа му, когато изрече думата богаташ, ме стресна и ме накара да изпитам чувството, че обижда и мен.

— Какво общо има с това от каква класа произхожда? — Сега и аз бях изнервена. — Нима наистина казваш, че ще се радваш да го видиш мъртъв?

— Да. Ще се радвам да видя Андън мъртъв — произнесе през стиснати зъби Дей. — И ще се радвам също да видя мъртъв всеки един човек от държавата му, ако това означава, че мога да си върна семейството.

— Ти не си такъв. Смъртта на Андън няма да оправи нещата — настоях аз. — Как да го накарам да разбере? — Не можеш да слагаш всички под общ знаменател, Дей. Не всеки, който работи за републиката, е зъл. Ами аз? Или брат ми и родителите ми? В държавата има добри хора и те са тези, които могат да поведат републиката към дълготрайни промени.

— Как можеш да защитаваш държавата след всичко, което тя ти причини? Как е възможно да не искаш да видиш рухването на републиката?

— Е, не искам — ядосано отговорих аз. — Искам да видя как се променя към по-добро. В началото републиката е имала своите причини, за да контролира хората…

— Така ли! Я почакай. — Дей вдигна ръце. Сега очите му блестяха от гняв, който никога не бях виждала. — Повтори ми това отново. Предизвиквам те. В началото републиката е имала своите причини? Действията на републиката са основателни?

— Ти не знаеш цялата история за това как републиката е била създадена. Андън ми разказа как в страната всичко е започнало с анархия и хората са били тези, които…

— Значи сега вярваш на всичко, което той казва? Нима се опитваш да ме убедиш, че хората са виновни за това републиката да е такава, каквато е? — Гласът на Дей се повиши. — Че ние сами сме си навлекли всички тези дяволски неприятности? Това е оправданието му защо неговото правителство измъчва бедните?

— Не, не се опитвам да оправдая… — По някакъв начин историята звучеше доста по-нереална, отколкото когато Андън я разказваше.

— И сега смяташ, че Андън може да ни оправи с идиотските си идеи? Това богаташче ли ще спаси всички нас?

— Престани да го наричаш така! Ще го сторят идеите му, а не парите му. Парите не значат нищо, когато…

Дей вдигна пръста си право към мен.

— Никога повече не говори такива неща пред мен. Парите са всичко.

Бузите ми се изчервиха.

— Не, не са.

— Защото никога не си била лишена от тях.

Трепнах. Отчаяно желаех да отвърна, да обясня, че не това имах предвид. Парите не са определящи за мен, нито за Андън или за когото и да е било от нас. Защо не можех да го кажа? Защо Дей бе единственият човек, с когото имах проблеми, когато трябваше да привеждам смислени аргументи?

— Дей, моля те… — започнах аз.

Той скочи от тезгяха.

— Знаеш ли, може би Тес наистина беше права за теб.

— Моля? — сопнах му се аз. — За какво е била права Тес?

— Може и да си се променила малко през последните седмици, но дълбоко в себе си ти все още си войник от републиката. До мозъка на костите си. Ти все още си предана на тези убийци. Забрави ли как майка ми и брат ми загинаха? Забрави ли кой уби семейството ти?

Пламнах от гняв. Нарочно ли отказваш да видиш нещата от моята гледна точка? Скочих от тезгяха и застанах срещу него.

— Нищо не съм забравила. Аз съм тук заради теб, отказах се от всичко заради теб. Как смееш да забъркваш семейството ми в тази история?

— Ти забърка моето семейство в това! — извика той. — Във всичко това! Ти и твоята любима република! — Дей разпери ръце. — Как смееш да ги защитаваш, как смееш да си доказваш сама на себе си защо те са това, което са? Толкова е лесно за теб да кажеш така, нали, когато си живяла през целия си живот в един от техните небостъргачи палати? Обзалагам се, че нямаше да бързаш да намериш логика във всичко това, ако беше прекарала живота си, ровейки в боклука, за да намериш храна в бедняшките сектори. Нали така?

Бях толкова бясна и наранена, че се затруднявах да си поемам въздух.

— Това не е честно, Дей. Не съм избрала да съм родена там. Никога не съм искала да нараня семейството ти…

— Е, направи го. — Усетих как се разтрепервам и рухвам под свирепия му поглед. — Ти доведе войниците право пред вратата на семейството ми. Ти си причината те да са мъртви. — Дей ми обърна гръб и гневно напусна стаята.

Аз останах сама там сред внезапната тишина за пръв път, без да зная какво да правя. Буцата в гърлото ми заплашваше да ме задуши. Очите ми се напълниха със сълзи.

Дей смяташе, че съм сляпо предана на Електора, вместо да следвам логиката. Че не беше възможно да съм на негова страна и да остана предана на държавата. Но дали още бях предана? Нима не бях отговорила на този въпрос правилно в залата, където се провеждаше изследване с детектора на лъжата? Ревнувах ли от Тес? Ревнувах ли, защото тя беше по-добър човек от мен?

А след това ме прониза една мисъл, толкова болезнена, че едва можех да я понеса, независимо от това колко ме бяха разгневили думите му: Той беше прав. Не можех да го отрека. Аз бях причината Дей да загуби всичко, което значеше нещо за него.

Дей

Не биваше да й крещя. Съзнавах, че беше ужасно.

Но вместо да се извиня, аз отново обиколих убежището и проверих стаите. Ръцете ми още трепереха — умът ми продължаваше да се бори да потисне прилива на адреналин. Бях ги произнесъл — думите, които от седмици ме тормозеха. Те вече бяха изречени и нямаше връщане назад. Е, и какво от това? Радвах се, че тя знаеше. Тя трябваше да знае. И твърдеше, че парите не означават нищо — този израз се изля от устата й така естествено като вода. Спомените изпълват главата ми с всички онези мигове, когато ни трябваше малко повече — за всичко, което щеше да бъде по-добро, стига да имаше нещо повече.

Един следобед в една изключително лоша седмица, когато се прибрах вкъщи по-рано от основното училище, заварих четиригодишния Идън да тършува из хладилника. Той подскочи, когато ме видя да пристъпвам в къщата. В ръцете си държеше празна консерва с говежда яхния. На сутринта тя беше наполовина пълна, ценни остатъци от предната нощ, които мама внимателно беше увила във фолио и запазила за вечерята на следващата нощ. Когато Идън видя, че гледах втренчено празната консерва в ръката му, той я изпусна на кухненския под и се разплака.

— Моля те, не казвай на мама — умоляваше ме той.

Изтичах до него и го прегърнах. Той стисна ризата ми с бебешките си ръце и зарови лице в гърдите ми.

— Няма да й кажа — прошепнах му аз. — Обещавам.

Все още си спомням колко слабички бяха ръцете му. По-късно същата вечер, когато мама и Джон най-сетне се прибраха вкъщи, аз си признах пред нея, че съм се изкушил и съм изял останалата от снощи храна. Тя ме зашлеви с всичка сила и ми каза, че съм достатъчно голям, за да знам, че не е трябвало да го правя. Джон ми дръпна конско. Но какво от това?

В яда си затръшнах вратата в коридора. Дали Джун някога се е притеснявала, че е откраднала половин консерва с говежда яхния? Ако беше бедна, щеше ли толкова бързо да прости на републиката?

Усетих пистолета, който патриотите ми дадоха, да натежава на колана ми. Убийството на Електора щеше да предостави на патриотите възможност да разрушат републиката. Ние щяхме да бъдем искрата, която да запали бурето с барут, но заради нас, заради Джун планът се провали. И за какво? За да видим как този Електор се превръща в копие на баща си? Искаше ми се да се изсмея на мисълта, че щял да освободи Идън. Каква републиканска лъжа. А сега не бях по-близо до това да го спася, изгубих Тес и отново бях в изходна позиция. Отново бях беглец.

Това е историята на моя живот, нали?

Когато се върнах в кухнята половин час по-късно, Джун вече не беше там. Вероятно беше отишла в някои от коридорите и запаметяваше всяка проклета пукнатина по стената.

Отворих шкафовете на кухнята, изпразних един от платнените чували и започнах да подреждам купчини от всеки вид храна в него. Ориз. Царевица. Картофени и гъбени супи. Три кутии с бисквити. Просто чудесно — всичко отиваше по дяволите, но поне можех да си напълня стомаха. Грабнах няколко бутилки вода за двамата и завързах чувала. Засега това беше достатъчно. Скоро отново трябваше да потеглим на път и кой знае колко дълъг беше остатъкът от този тунел или кога щяхме да попаднем на друго убежище. Трябваше да се придвижим напред към колониите. Може би те щяха да пожелаят да ни помогнат, когато стигнем от другата страна. И все пак можеше да ни се наложи да останем незабелязани. Ние провалихме атентата, който колониите бяха организирали. Въздъхнах дълбоко и ми се прииска да имах повече време да си поговоря с Киеде, да я придумам да сподели всичките си истории за отсрещната страна на бойния фронт.

Как така плановете ни се объркаха толкова много?

Някой леко почука на отворената кухненска врата. Обърнах се и видях Джун, застанала със скръстени ръце. Беше разкопчала републиканската си куртка и ризата, и жилетката отдолу бяха намачкани. Бузите й пламтяха повече от обикновено, а очите й бяха зачервени, сякаш бе плакала.

— Електрическите вериги тук не се захранват от републиката — заяви тя. Ако беше ронила сълзи, то беше дяволски сигурно, че не се усещаха в гласа й. — Кабелите се спускат надолу през другия край на тунела, в частта, в която все още не сме били.

Отново започнах да нареждам консерви.

— И? — измърморих аз.

— Това означава, че те трябва да получават електричество от колониите, нали?

— Предполагам, че е така. Звучи логично, нали? — изпънах гръб и вдигнах двата чувала, които предварително бях завързал здраво. — Е, поне значи, че тунелът ще ни отведе някъде на повърхността, да се надяваме, че ще е в колониите. Когато сме готови да тръгнем, можем просто да следваме кабелите. Вероятно първо трябва да си починем.

Тъкмо щях да изляза от кухнята, минавайки покрай Джун, когато тя прочисти гърло и проговори.

— Хей, докато беше с патриотите, те показаха ли ти как да се биеш?

Поклатих глава.

— Не. Защо?

Джун се обърна и застана срещу мен. Входът на кухнята беше толкова тесен, че рамото й докосна леко моето и ръцете ми настръхнаха. Ядосах се, въпреки всичко тя продължаваше да ми действа така.

— Докато влизахме в тунела, забелязах, че замахна към патриотите, като използваш силата от раменете… но това не е много ефективно. Трябва да замахваш и да използваш силата от краката и бедрата си.

Критиката й ме подравни, макар че я отправяше необичайно колебливо.

— Не искам да се занимавам с това в момента.

— Кога ще имаме по-добра възможност да го направим, ако не сега? — Джун се облегна на рамката на вратата и посочи към входа на убежището. — Ами ако се натъкнем на войници?

Въздъхнах и за миг вдигнах ръце.

— Ако това е начинът ти да се извиниш след разправията, то наистина не те бива. Слушай. Съжалявам, че се ядосах. — Поколебах се, когато си спомних думите си. Не съжалявах. Но казвайки й това сега, нямаше да оправи нищо. — Просто ми дай няколко минути и ще се почувствам по-добре.

— Хайде, Дей. Какво ще стане, когато откриеш Идън и трябва да го защитиш? — Тя наистина се опитваше да се извини по свой начин. Е, поне се опитва, колкото и непохватна да е в това.

Изгледах я свирепо в продължение на няколко секунди.

— Добре — най-сетне се съгласих. — Покажи ми някои движения, войнико. Какво си наумила?

Джун леко ми се усмихна, заведе ме до центъра на главната зала на убежището и застана до мен.

— Чел ли си някога „Изкуството на ръкопашния бой“ на Дюкейн?

— Приличам ли ти на човек, който някога е имал свободно време за четене през живота си?

Тя не ми обърна внимание и веднага се почувствах зле заради това, което казах.

— Е, ти вече стъпваш доста леко и имаш безупречно равновесие — продължи тя. — Но не използваш тези силни страни, когато атакуваш. Сякаш се паникьосваш. Забравяш напълно за предимството си в бързината и центъра на тежестта.

— Центъра на какво? — понечих да попитам аз, но тя почука по външната част на крака ми с обувката си.

— Стой върху възглавничките на ходилата си и дръж краката си разкрачени на нивото на раменете — продължи тя. — Представи си, че стоиш на влакови релси с единия крак напред.

Бях леко изненадан. Джун беше следила атаките ми внимателно, макар това обикновено да се случваше, когато всякакъв възможен хаос цареше около нас. И беше права. Дори не бях осъзнал, че инстинктът за баланс отиваше на вятъра, когато се опитвах да се бия. Направих каквото ми каза тя.

— Добре. И сега?

— Ами като за начало дръж брадичката си наведена надолу. — Тя докосна ръцете ми, след което ги вдигна, така че единият юмрук остана близо до бузата ми, а другият кръжеше около лицето ми. Джун прокара ръце по предмишниците ми, за да провери стойката ми. Кожата ми настръхна. — Повечето хора се навеждат назад и държат брадичката си вдигната нагоре и издадена напред — обясняваше тя, а лицето й беше близо до моето. Чукна ме веднъж по брадичката. — И ти правиш същото. А това просто си проси за нокаут.

Опитах се да се концентрирам върху собствената си позиция, като вдигнах двата си юмрука.

— Как замахваш за удар?

Джун нежно докосна върха на брадичката ми, след това ръба на челото ми.

— Запомни, че най-важното е колко точно можеш да удариш някого, а не колко силно. Ще успееш да повалиш някой много по-едър, ако го улучиш на правилните места.

Преди да се усетя, беше изминал половин час. Джун ме учеше на тактика след тактика — да държа рамената си повдигнати, за да предпазя брадичката си, да хващам неподготвени опонентите си със залъгващи движения, удари отгоре, удари отдолу, отдръпване назад, последвано от ритници, бързо отскачане встрани. Прицелване в уязвимите точки — очи, врат и така нататък. Хвърлих се напред с всичка сила. Когато се опитах да я хвана неподготвена, тя се измъкна от хватката ми като вода между скалите, гъвкава и непреставаща да се движи, а ако мигнех, се озоваваше зад мен и ми извиваше ръката зад гърба.

Най-накрая Джун ме спъна и притисна на пода. Ръцете й натиснаха китките ми.

— Видя ли? — каза тя. — Излъгах те. Винаги гледаш опонентите си в очите, но това пречи на периферното ти зрение. Ако искаш да проследиш движението на ръцете и краката ми, трябва да се фокусираш върху гърдите ми.

Повдигнах вежди, когато чух това.

— Недей да ми казваш нищо повече. — Погледът ми се смъкна по-надолу.

Джун се изсмя, след това леко се изчерви. Останахме смълчани за миг, ръцете й все още бяха притиснали моите, краката й бяха прекрачили корема ми и двамата дишахме тежко. Сега разбрах защо беше предложила импровизирания спаринг — бях изморен, тренировката беше туширала гнева ми. Макар да не го изричаше, аз ясно виждах извинението, изписано по лицето й, тъжната извивка на веждите й и лекото потрепване от неизказани думи по устните й. Тази гледка най-накрая ме накара да омекна, макар и съвсем малко. Наистина продължавах да не съжалявам за думите, които й казах по-рано, но аз също не бях напълно справедлив. Колкото бях изгубил аз, толкова бе изгубила и Джун. Преди тя беше богата, но се бе отказала от богатството си, за да спаси живота ми. Беше изиграла своята роля в смъртта на хората от семейството ми, но… прокарах ръка през косата си, като вече се почувствах гузен. Не можех да я виня за всичко. А и не можех да остана сам в подобен момент, без съюзници, без някой, към когото да мога да се обърна.

Тя се олюля.

Повдигнах се на лакътя си.

— Добре ли си?

Тя поклати глава, намръщи се и се опита да омаловажи състоянието си.

— Добре съм. Мисля, че съм хванала някакъв вирус или нещо подобно. Нищо сериозно.

Огледах я на изкуствената светлина. Сега, когато обърнах повече внимание на цвета на лицето й, видях, че беше по-бледа от обикновено и затова бузите й изглеждаха толкова зачервени. Понадигнах се и я принудих да се отдръпне. След това притиснах ръка към челото й. Веднага я отдръпнах.

— Миличка, ти цялата гориш.

Джун се опита да протестира, но сякаш нашата тренировка я беше направила по-слаба, тя се олюля и се облегна на една ръка.

— Ще се оправя — измънка тя. — Така или иначе трябва да тръгваме.

А аз й бях ядосан, забравяйки всичко, което тя беше преживяла. Дрисльо на годината. Прокарах едната си ръка около гърба й, другата под коленете и я вдигнах. Тя се отпусна на гърдите ми, а топлината от челото й беше плашеща на фона на хладната ми кожа.

— Трябва да си починеш.

Занесох я в една от стаите бункери, свалих обувките й, внимателно я сложих на леглото и я покрих с одеяла. Тя примигна към мен.

— Нямах предвид това, което казах по-рано. — Очите й бяха замаяни, но чувството все още беше там. — За парите. И… Аз не…

— Престани да говориш. — Отметнах няколко оплетени косъма от челото й. Ами ако беше прихванала някаква сериозна болест, докато е била арестувана? Вирус на заразата?… Но тя беше от висшата класа. Трябваше да е ваксинирана. Надявам се.

— Ще отида да ти намеря някакво лекарство, разбра ли? Просто затвори очи.

Джун поклати притеснено глава, но не се опита да спори.

След като преобърнах цялото убежище, най-накрая успях да изровя неотварян флакон с аспирин и се върнах с него до леглото на Джун. Тя изпи няколко хапчета. Като започна да трепери, грабнах още две одеяла от останалите легла в стаята и я покрих с тях, но това не помогна.

— Всичко е наред. Ще се оправя — прошепна тя, точно когато щях да отида да търся още одеяла. — Няма голямо значение колко още ще струпаш: аз просто трябва да пресека треската. — Тя се поколеба, след което се протегна към ръката ми. — Можеш ли да останеш при мен?

Слабостта в гласа й ме притесняваше повече от всичко. Качих се на леглото, легнах до нея върху купа от одеяла и я придърпах към себе си. Джун леко се усмихна, след което затвори очи. Усещането от извивките на тялото й, които се опираха до мен, предизвикаха прилив на топлина по цялото ми тяло. Не ми е идвало наум да опиша красотата й като нежна, защото нежна просто не беше дума, която отиваше на Джун… но тук, сега, когато беше болна, аз осъзнах колко крехка може да бъде тя. Розови бузи. Малки, меки устни под големи, затворени очи, украсени с извити тъмни мигли. Не ми харесваше да я виждам толкова крехка. Разгорещеният ни спор отново се върна в ума ми, но засега трябваше да го забравя. Кавгите само щяха да ни забавят. Трябваше да разрешим проблемите помежду ни по-късно.

Постепенно и двамата задрямахме. Нещо рязко ме извади от съня ми. Пиукащ звук. Известно време останах заслушан в него, все още замаян, и се опитвах да определя откъде идваше, след което се измъкнах от леглото, без да будя Джун. Преди да изляза, се наведох, за да пипна отново челото й. Нямаше подобрение. Пот беше избила по челото й, което означаваше, че треската й се беше пресякла поне веднъж, но тя продължаваше да бъде топла.

Когато проследих пиукащия звук до кухнята, видях миниатюрен светлинен сигнал, който мигаше над вратата, през която бяхме влезли в убежището. Под него проблясваше дума в ярко заплашително червено.

РАЗСТОЯНИЕ — 120 м.

Обля ме студен страх. Някой сигурно вървеше по тунела към убежището — може би патриоти или войници на републиката. Не можех да реша кое бе по-лошото. Завъртях се на пети и бързо отидох до мястото, където бях сложил платнените чували с храна и вода, след което извадих няколко консерви от тях. Когато чувалът стана достатъчно лек, прекарах ръце и през двете му връзки, сякаш беше раница, и се втурнах към леглото на Джун. Тя се размърда и тихо изпъшка.

— Хей — прошепнах аз и се опитах гласът ми да звучи спокойно и уверено. Наведох се и помилвах косата й. — Време е да тръгваме. Хайде. — Отметнах одеялата настрана, като й оставих едно, с което да се увие, обух й обувките и я вдигнах на ръце. За миг тя се възпротиви, сякаш си помисли, че пада, но аз просто я притиснах по-здраво.

— Спокойно — промълвих и опрях устни до косата й. — Държа те.

Тя се отпусна в прегръдката ми в полусъзнание.

Напуснахме убежището и отново тръгнахме сред тъмнината на тунела, обувките ми цопаха в локвите и калта. Дишането на Джун беше късо и учестено, тя гореше от треската. Зад нас алармата утихна, докато не направихме няколко завоя и тя не заглъхна до тихо бръмчене. Отчасти очаквах да чуя стъпки, които ни следват, но скоро бръмченето на алармата също изчезна и ние продължихме сред тишина. На мен ми се струваше, че са изминали часове, макар че Джун промълви:

— Изминаха четиридесет и две минути и тридесет и три секунди.

Упорито продължавахме напред. Тази отсечка от тунела беше много по-дълга от първата и слабо осветена, като на интервали имаше по някоя мъждукаща лампа. В един момент аз най-сетне спрях и се свлякох в една суха секция, за да пийна вода и консервирана супа (поне смятах, че е супа — не виждах добре в тази тъмнина, затова просто отворих капака на първата тенекиена кутия, която сграбчих). Джун отново трепереше, което не беше изненадващо. Тук, долу, беше студено, толкова студено, че можех да видя бледите облаци от диханието ми. Увих по-плътно одеялото около Джун, проверих още веднъж челото й и се опитах да й дам малко супа. Тя отказа.

— Не съм гладна — промълви Джун. Когато премести главата си върху гърдите ми, усетих парещото й чело през ризата си.

Стиснах ръката й. Моите ръце бяха толкова вкочанени, че дори това ми се стори трудно.

— Добре. Но ще пийнеш малко вода, става ли?

— Добре. — Джун се сви още по-близо до мен и опря глава в скута ми. Щеше ми се да измисля нещо, с което да я стопля. — Още ли ни преследват?

Присвих очи към тъмните дълбини, от които бяхме дошли.

— Не — излъгах аз. — Отдавна ги изгубихме. Просто се отпусни и не се притеснявай, но се опитай да останеш будна.

Джун кимна. Тя си играеше с нещо на ръката си и когато погледнах по-внимателно, осъзнах, че това беше пръстенът от кламери. Тя го търкаше, сякаш щеше да й даде сили.

— Помогни ми. Разкажи ми някоя история. — Очите й вече бяха полузатворени, макар че виждах, че се бори да ги държи отворени. Говореше толкова тихо, че трябваше да се наведа до устните й, за да я чуя.

— Каква история по-точно? — отвърнах, решен да не й позволя да изпадне в безсъзнание.

— Не знам. — Джун леко наклони глава, за да застане с лице към мен. След малко промълви сънено: — Разкажи ми за първата си целувка. Какво беше усещането?

Първоначално въпросът й ме обърка — никое от момичетата, които познавах, не обичаше да му говоря за други момичета пред нея. Но тогава осъзнах, че това е Джун и че тя сигурно използваше ревността, за да не задреме. Не можех да се сдържа да не се усмихна. Това момиче винаги беше толкова дяволски умно.

— Бях на дванадесет — започнах аз. — Момичето беше на шестнадесет.

Очите на Джун се оживиха.

— Трябва да си бил доста сладкодумен.

Свих рамене.

— Може би. Тогава бях по-непохватен — на няколко пъти за малко не загинах. Както и да е, тя работеше на един кей в Езерния заедно с баща си и ме хвана, докато се опитвах да открадна храна от контейнерите им. Успях да я убедя да не ме издава и като част от сделката тя ме заведе в една задна уличка близо до водата.

Джун се опита да се засмее, но вместо това от устата и се разнесе пристъп на кашлица.

— И те е целунала там?

Ухилих се.

— Може да се каже.

Тя успя да повдигне любопитно вежди на краткия ми отговор, което счетох за добър знак. Поне сега беше будна. Наведох се по-близо до нея и опрях устни до ухото й. Дъхът ми нежно разбърка кичури от косата й.

— Зърнах те за първи път, когато пристъпи на ринга по скизбокс и се изправи срещу Киеде, а аз си помислих, че си най-красивото момиче, което някога съм виждал. Можех да продължа да те гледам до безкрай. Първия път, когато те целунах… — Сега този спомен ме завладя изненадващо. Спомних си всичко до последния детайл, почти достатъчно добре, за да изместя непресекващите образи с Електора, който бе придърпал Джун към себе си. — Е, това може да се счита за първата ми целувка.

Дори в мрака видях лек намек за усмивка да се прокрадва по лицето й.

— Да. Ти си наистина сладкодумен.

Смръщих обидено лице.

— Захарче, мислиш ли, че някога бих те излъгал?

— Не се опитвай. Веднага ще те усетя.

Тихо се засмях.

— Съгласен съм.

Думите ни звучаха весело и почти безгрижно, но и двамата усещахме напрежението зад тях. Усилието да се опитаме да забравим последиците от неща, които нито един от двама ни не можеше да върне назад.

Останахме там още няколко минути. След това опаковах багажа ни, внимателно вдигнах Джун и продължих надолу по тунела. Ръцете ми вече трепереха и всеки път, когато си поемах дъх, в него имаше дрезгавина. Нямаше каквито и да е признаци, че някъде по-напред има други убежища. Въпреки влагата и студа в тунела аз се потях, сякаш бе разгарът на лятото в Лос Анджелис — почивките ми ставаха все по-чести и почести, докато накрая не спрях насред още един сух сектор и рухнах до стената.

— Само да си поема малко дъх — уверявах Джун, докато й давах вода. — Мисля, че почти стигнахме.

Точно както ми беше казала по-рано, тя веднага успя да усети лъжата ми.

— Не можем да продължим — немощно рече Джун. — Нека да си починем. Няма да успееш да изкараш още час в подобно темпо.

Отхвърлих довода й.

— Този тунел все трябва да свършва някъде. Досега вероятно сме минали точно под бойния фронт, което означава, че вече сме на територията на колониите. — Направих пауза — прозрението ме озари в мига, в който думите ми излязоха от устата и ме побиха тръпки. Територията на колониите.

Тъкмо в този момент чухме звук някъде извън тунела, някъде над нас. Притихнах. Известно време се ослушвахме и скоро звукът отново се чу — от бръмчене и бучене, приглушен от земните пластове и идващ от някакъв огромен обект.

— Това там горе не е ли въздушен кораб? — попита Джун.

Звукът заглъхна, но не и преди да изтласка леденостуден бриз в тунела. Вдигнах поглед. Бях твърде изтощен, за да забележа по-рано, но сега съзрях мъничък правоъгълен сноп светлина. Изход към повърхността. Всъщност имаше няколко такива, които очертаваха тавана на спорадични интервали — сигурно ги бяхме подминавали от доста време. Насилих се да стана на крака и се протегнах, за да прокарам пръст по ръба на цепнатината. Гладък замръзнал метал. Внимателно го побутнах.

Той се премести. Бутнах по-силно метала и започнах да го плъзгам настрана. Макар да виждах, че навън е нощ, светлината, влизаща в тунела, беше по-силна от тази, с която разполагахме през последните няколко часа, и установих, че съм присвил очи. Отне ми около секунда, за да осъзная, че нещо студено и леко падаше кротко върху лицето ми. Размахах ръце към него, объркан за секунда, преди да установя, че това бяха — или поне така си мислех — снежинки. Сърцето ми затуптя по-бързо. Когато избутах метала колкото можех по настрана, смъкнах републиканското си яке. Нямаше да е забавно да ме застрелят войници, точно когато бяхме стигнали до обетованата земя.

Когато останах облечен само по риза и жилетка, скочих нагоре и се хванах за страните на отвора с треперещи ръце, след което се издърпах наполовина нагоре, за да видя къде се намирахме. Някакъв тъмен коридор. Наоколо нямаше никого. Скочих отново долу и хванах ръцете на Джун, но тя отново се унасяше в сън.

— Остани с мен — промълвих аз и събрах ръцете й. — Виж дали няма да можеш да се покатериш.

Джун разгърна одеялото. Коленичих и й помогнах да стъпи на раменете ми. Тя се клатушкаше, дишаше тежко, но успя да се издърпа на повърхността. Последвах я с одеялото, пъхнато под мишницата ми, и се озовах на горното ниво с едно изтласкване.

Оказахме се в тъмна тясна уличка, която доста приличаше на мястото, откъдето бяхме дошли, и за миг се зачудих дали по някакъв начин отново не се бяхме върнали в републиката. Щеше да е направо идеално. Но видях, че това въобще не беше републиката. Земята беше равна и добре павирана под разпокъсан слой от сняг, а стената беше изцяло покрита с ярко оцветени афиши на ухилени войници и усмихнати деца. В ъгъла на всеки постер имаше символ, който след няколко секунди разпознах. Златиста, подобна на сокол, птица. С тръпка на вълнение осъзнах колко много приличаше на птицата, щампована върху медальона ми.

Джун също забеляза афишите. Очите й бяха широко отворени и замъглени от треската, дъхът й се издигаше на бледи облачета пара. Сградите наоколо явно бяха военни казарми, покрити от горе до долу със същите ярки постери. Улични лампи бяха наредени от двете страни на пътя в добре оформени и подредени декоративни схеми. Тунелите и онези подземни убежища сигурно получаваха електричеството си оттук. Студен вятър навя още сняг по лицата ни.

Джун внезапно сграбчи ръката ми. Пое си дълбоко въздух в мига, в който същото сторих и аз.

— Дей… ето там. — Тя неукротимо трепереше, опряна в мен, но не можех да кажа дали е от студа, или от това, което виждахме.

Пред нас се простираше град, надничащ през празните пространства между военните постройки: високи, блестящи небостъргачи се издигаха през ниските облаци и нежния сняг, а всеки от тях беше осветен от красива синя светлина, която бликаше от почти всеки прозорец и всеки етаж. Изтребители бяха наредени по покривите на небостъргачите. Целият пейзаж пламтеше. Стиснах още по-силно ръцете на Джун. Ние просто стояхме там, без да можем да сторим каквото и да е. Гледката беше точно такава, каквато баща ми ми я беше описвал.

Бяхме стигнали до един от искрящите от светлини градове в колониите на Америка.

Джун

Метиъс винаги ми казваше, че всеки път, когато се разболея, трябва да използвам всичките си съпротивителни сили.

Знаех, че е студено, но не можех да отгатна каква е температурата. Знаех, че е нощ, но не можех да позная колко е часът. Бях наясно, че с Дей по някакъв начин бяхме успели да прекосим границата и се бяхме озовали в колониите, но бях твърде изморена да отгатна в кой от техните щати се намирахме. Ръката на Дей беше плътно обгърнала кръста ми и ме подкрепяше, въпреки че усещах как трепереше от усилието да ме носи толкова дълго. Той ми шепнеше окуражително, увещаваше ме да продължавам. Само още малко — казваше той. — Сигурно има болници, щом сме толкова близо до фронта. Краката ми трепереха от усилието да стоя изправена, но аз отказвах да изгубя съзнание. Вървяхме през скърцащия сняг и не откъсвахме очи от искрящия пред нас град.

Сградите варираха във височина от пет до сто етажа, някои от които изчезваха в облаците. От една страна — гледката беше позната, но и напълно нова, от друга — по стените имаше наредени чуждестранни флагове във формата на лястовичи опашки, обагрени в морскосиньо и златисто, сградите имаха арки, врязани в стените им, на всеки покрив бяха наредени изтребители. Моделите им се различаваха значително от тези в републиката, със странна, обратно стреловидна структура на крилете, което им придаваше подобна на тризъбец форма. Крилата на изтребителите бяха изцяло изрисувани със свирепи златни птици, както и със символ, който не можах да разпозная. Нищо чудно, че винаги бях слушала как колониите имат по-добри въздушни сили от републиката — тези изтребители бяха по-нови от онези, с които бях свикнала, а като се вземеха предвид позициите, които бяха заели върху покривите, сигурно всички можеха да извършват вертикално излитане и приземяване без никакъв проблем. Този град, разположен на бойния фронт, изглеждаше повече от добре подготвен, за да се защитава.

Хората. Те бяха навсякъде — войници и граждани се тълпяха по улиците, свити под палта с качулки, за да се предпазят от снега. Когато минаваха под отблясъка на неоновите светлини, лицата им приемаха нюанси на зелено, оранжево и лилаво. Бях твърде изтощена, за да мога да им направя точен анализ, но това, което забелязах, бе, че дрехите им — обувки, панталони, ризи, палта — имаха най-различни емблеми и изписани по тях думи. Бях шокирана от огромния брой реклами по стените — разпростираха се, докъдето ти стигат очите, понякога скупчени толкова близко една до друга, че напълно скриваха стените зад тях. Рекламираха абсолютно всичко, което можеше да се срещне под слънцето; неща, за които никога преди не бях чувала или виждала. Корпоративно спонсорирани училища? Коледа?

Минахме покрай една витрина, където бяха изложени няколко миниатюрни екрана, като всеки излъчваше новини и видео клипове. „РАЗПРОДАЖБА!“, пишеше на витрината. „30% НАМАЛЕНИЕ ДО ПОНЕДЕЛНИК!“ Предаванията по някои канали бяха познати — новини от бойния фронт, политически конференции.

„Корпорация ДесКон постигна още една победа за Колониите на границата между Дакота и Минесота.

Републиканска баластра в наличност — продава се за сувенир!“

Други прожектираха филми, нещо, което републиката правеше само в кината из богаташките сектори. По повечето екрани вървяха реклами. За разлика от рекламите с републиканска пропаганда тези сякаш се опитваха да убедят населението да си купува някакви неща. Зачудих се какво правителство управляваше подобно място. Може би въобще нямаха правителство.

— Веднъж баща ми ми каза, че от разстояние градовете на колониите изглеждат изпълнени с блясък — рече Дей. Погледът му се местеше от едната реклама в ярки цветове към следващата, докато ми помагаше да се придвижвам покрай бавно тътрещите се хора. — Всичко е точно както ми го описваше, но не мога да разбера всичките тези реклами. Не са ли странни?

Кимнах в отговор. В републиката рекламите имаха добре подредени екрани с последователен и отличителен държавен стил, който оставаше непроменен, независимо в коя част на страната се намираш. Тук рекламите не следваха каквато и да е теория на цветовете. Те бяха разбъркани, безпорядък от неонови и проблясващи светлини. Сякаш не бяха създадени от някакъв вид държавна власт, а от голям брой по-малки независими групи.

Една реклама показваше видео с усмихнат полицейски служител в униформа. Гласът зад кадър обясняваше: Полицейски участък на Трибюн. Искате да докладвате за извършено престъпление? Необходим е депозит от само 500 банкноти! Под полицая със ситни букви стояха думите:

Полицейският участък на Трюбон е субсидиран от корпорация ДесКон.

Друга реклама гласеше:

Следващата национална проверка на НУС, спонсорирана от Клауд: 27 януари. Имате ли нужда от помощ, за да се справите? Вече можете да намерите новите хапчета МЕДИТЕК ДЖОЙЪНС във всички магазини!

Трета реклама ме накара да се вгледам по-внимателно. Тя показваше видео с наредени едно до друго малки деца, всички облечени в еднакви дрехи, ухилени с най-широките усмивки, които някога бях виждала. Когато се показа текстът, той гласеше следното:

Открийте вашия перфектен син, дащеря или служител. Франчайз магазините СУАПШОП са филиал на Евъргрийн Ентърпрайз.

Намръщих се озадачено. Може би така колониите стопанисваха приютите за деца или други подобни заведения. Дали беше така?

Докато продължавахме напред, забелязах, че в долния десен ъгъл на всяка реклама имаше един несменяем образ. Гигантски символ, представляващ кръг, разделен на четири квадранта. Под него с получерни букви бе изписано следното:

Колониите на Америка

Клауд. Медитек. ДесКон. Евъргрийн

Свободната държава е държавата на корпорациите.

Изведнъж усетих топлия дъх на Дей до ухото си.

— Джун — прошепна той.

— Какво има?

— Някой ни следи.

Още една подробност, която трябваше да забележа първа. Загубих броя на нещата, които не успях да доловя.

— Виждаш ли лицето му?

— Не. Но съдейки по фигурата, трябва да е момиче — отвърна той.

Изчаках още няколко секунди, след което хвърлих поглед назад. Не видях нищо друго, освен море от граждани на колониите. Който и да ни следеше, вече бе изчезнал сред тълпата.

— Вероятно е фалшива тревога — промърморих аз. — Някакво си момиче от колониите.

Очите на Дей се плъзнаха объркано по улицата, след което и той изгуби интерес. Не бих се изненадала, ако някакви неща бяха започнали да ни се привиждат, особено сред тези странни, непознати, бляскави светлини и флуоресцентни реклами.

Някаква фигура се приближи до нас, точно когато отново вниманието ни се насочи върху улицата. Метър и седемдесет висока, с провиснали бузи, розова кожа с лек загар, няколко кичура черна коса се показваха изпод голяма зимна шапка, в ръката си държеше плосък таблет. Бе увила шал плътно около врата си (изкуствена вълна, съдейки по еднородната текстура на влакното), а малки ледени кристалчета от замръзналия й дъх бяха прилепнали по материята под брадичката. На ръкава й бяха изписани думите „Уличен надзирател“, пришити точно над друг странен символ.

— Не мога да ви видя. Корпорация? — измърмори на нас тя.

Очите й останаха вперени в таблета, на който имаше подобно на карта изображение и движещи се мехурчета по него. Изглежда, че всяко мехурче съответстваше на човек от улицата. Тя сигурно имаше предвид, че не може да ни види на екрана. Тогава осъзнах, че имаше много хора като нея, които се бяха пръснали по улицата и всички те бяха облечени в същите тъмносини палта.

— Корпорация? — повтори нетърпеливо тя.

Дей тъкмо щеше да отговори, когато го спрях.

— „Медитек“ — издърдорих аз, спомняйки си четирите имена от рекламите, които видяхме.

Жената се спря, за да огледа неодобрително облеклата ни — мръсни ризи, черни панталони и обувки.

— Трябва да сте нови — добави тя, говорейки на себе си, и чукна нещо върху таблета. — Значи се намирате доста далеч оттам, където би трябвало да сте. Не зная дали вече сте изкарали ориентировъчното обучение, но „Медитек“ ще ви глобят здравата, ако закъснеете. — След това тя ни се усмихна фалшиво и се впусна в странно безочливи, рутинни обяснения. — Аз съм спонсорирана от корпорация „Клауд“. Минете през централния площад в Трибюн и си купете най-новия ни вид хляб! — Устните й отново приеха навъсения вид от преди това и тя бързо се отдалечи. Видях как спря друг човек по-надолу.

— Има нещо странно в този град — прошепнах на Дей, докато продължихме напред с усилие.

Хватката, в която Дей ме държеше, бе здрава и сковаваща.

— Ето защо не я попитах къде се намира най-близката болница — отвърна той. Вълна от замаяност отново ме заля. — Дръж се. Ще измислим нещо.

Опитах се да отвърна, но едва виждах накъде вървя. Дей ми каза нещо, но не можех да разбера нито дума — звучеше, сякаш ми говори под вода.

— Какво каза? — Вече ми се виеше свят. Коленете ми се огъваха.

— Казах, че може би ние… спираме в една… болница…

Усетих как падам, ръцете и крака ми се свиха около тялото ми в защитна топка, а някъде горе красивите сини очи на Дей бяха вперени в мен. Той сложи ръце върху раменете ми, но имах усещането, че се намира на милиони километри разстояние. Опитах се да проговоря, но устата ми сякаш беше пълна с пясък. Потънах в тъмнината.

Златистосив проблясък. Допир на хладна ръка по челото ми. Протегнах се, за да я докосна, но в мига, в който пръстите ми се допряха до кожата, ръката изчезна. Не можех да спра да треперя — тук беше невъобразимо студено.

Когато най-сетне успях да отворя очи, видях, че лежа на обикновено бяло болнично легло, главата ми беше опряна в скута на Дей, а той беше обгърнал кръста ми с едната си ръка. Миг по-късно осъзнах, че Дей гледаше към друг човек — други трима души, — които стояха в стаята с нас. Бяха облечени в отличителните униформи на войници от бойния фронт на колониите: военноморски бушлати, осеяни със златни копчета и пагони, кантове в златисто и бяло се спускаха от долния ръб, а знаковият златен сокол беше избродиран на всеки ръкав. Разтърсих глава. Доста обща класификация. В този миг се чувствах наистина мудна.

— През тунелите — каза Дей. Светлините на тавана ме заслепяваха. По-рано не ги бях забелязал.

— От колко време сте в колониите? — попита един от мъжете. Акцентът му звучеше странно. Имаше светъл мустак и тънка мазна коса, а осветлението придаваше болнав цвят на лицето му. — По-добре бъди честен, момче. „ДесКон“ не търпи лъжците.

— Пристигнахме тази нощ — отвърна Дей.

— И откъде дойдохте? За патриотите ли работите?

Дори в замъгленото състояние, в което се намираше главата ми, знаех, че това беше опасен въпрос. Те нямаше да се зарадват, ако откриеха, че ние сме тези, които бяха оплескали плановете им за Електора. Може би дори не знаеха какво се беше случило.

Рейзър беше споменал, че изпращат последни данни на колониите спорадично.

Ден също осъзнаваше, че този въпрос е опасен, затова го избягна.

— Дойдохме тук сами. — Той направи пауза, след което чух как заговори с нетърпелива нотка. — Моля ви, тя цялата гори от треска. Отведете ни в болницата и ще ви кажа всичко, което поискате. Не съм изминал целия този път, за да видя как тя умира в полицейския участък.

— Болницата ще ти струва пари, момче — отговори мъжът.

Дей потупа един от джобовете ми и извади малката ни пачка с банкноти. Забелязах, че пистолетът му вече го нямаше, вероятно го бяха конфискували.

— Имаме четири хиляди републикански…

Войникът го прекъсна с кикот.

— Момче, четири хиляди републикански банкноти няма да могат да ти купят и една купичка супа — рече един от тях. — Освен това и двамата ще изчакате тук, докато не се появи командирът ни. След това ще бъдете изпратени в нашия лагер за военнопленници за провеждане на стандартен разпит.

Лагер за военнопленници. Поради някаква причина това отключи спомена ми за времето, когато Метиъс ме взе със себе си на мисия преди повече от година, за да проследим онзи военнопленник от колониите дълбоко в щатите на републиката и да го убием в Йелоустоун сити. Спомних си кръвта по земята, която се беше просмукала във военноморската униформа на войника. За миг ме обзе паника и се протегнах, за да хвана яката на Дей. Останалите мъже в стаята се сепнаха. Чух няколко металически цъкания.

Ръката на Дей се притисна покровителствено около мен.

— По-кротко — прошепна той.

— Как се казва момичето?

Дей отново се обърна към мъжете.

— Сара — излъга той. — Тя не е опасна — просто е много болна.

Мъжете казаха нещо, което разгневи Дей, но моят свят отново се превръщаше в необуздан цветови хаос и аз пак потънах в делириума на полусъня. Чувах гръмки гласове, след това клатушкането на тежка врата, а после дълго не долавях нищо. Понякога си мислех, че виждам как Метиъс седи в ъгъла на казармата и ме наблюдава. Друг път той се превръщаше в Томас и аз не можех да реша дали трябва да изпитвам гняв или тъга при вида му. Понякога разпознавах ръцете на Дей, допрени до моите. Той ми казваше да се успокоя, че всичко ще бъде наред. Виденията изчезваха.

Стори ми се, че са изминали цели часове, когато започнах отново да чувам неясни откъслечни отрязъци от разговор.

— … от републиката?

— Да.

— Ти си Дей?

— Да, аз съм.

Следваха звуци, сякаш някой тътреше крака, а после чух как друг изрази недоверчивост.

— Не, разпознах го — продължаваше да повтаря нечий глас. — Разпознах го, разпознах го. Това е той.

Пак тътрене на крака. Тогава усетих Дей да става и аз рухнах, останала сама, върху студените чаршафи на леглото под мен. Отведоха го някъде. Отведоха го.

Не исках да се откъсна от тази мисъл, но трескавият ми делириум надделя и аз отново потънах в мрака.

Намирах се в апартамента си в Рубинения сектор, главата ми лежеше върху влажна от пот възглавница, тялото ми бе покрито с тънко одеяло, което бе окъпано в златистата светлина на следобедното слънце, процеждащо се през прозорците ни. Оли спеше наблизо, огромните му лапички мързеливо бяха опрени върху хладните мраморни плочки. Осъзнах, че това не беше логично, защото бях почти на шестнадесет, а Оли трябваше да е на девет. Сигурно сънувах.

Мокра кърпа докосна челото ми — вдигнах очи и видях Метиъс, който внимателно поставяше кърпата, така че да не капе вода в очите ми.

— Хей, Джун, майско бръмбарче — рече той с усмивка.

— Няма ли да закъснееш? — прошепнах аз. Със стомаха си усещах, че Метиъс не трябваше да е тук. Той сякаш закъсняваше за някъде.

Но брат ми просто поклати глава, от което няколко тъмни кичура паднаха пред лицето му. Слънцето осветяваше златистите отблясъци в очите му.

— Ами не мога просто да те оставя сама, нали? — Той се засмя, а този звук ме изпълни с такова щастие, че си помислих, че ще се пръсна. — Приеми го — налага се да си с мен. Сега си изяж супата. Не ме интересува колко гадна смяташ, че е.

Сръбнах си. Кълна се, че почти усетих вкуса й.

— Наистина ли ще останеш при мен?

Метиъс се наведе и ме целуна по челото.

— Ще остане с теб завинаги, хлапе, докато не ти омръзне да ме виждаш.

Усмихнах се.

— Ти винаги се грижиш за мен. Кога ще ти остава време за Томас?

Метиъс се поколеба при думите ми, след което тихичко се засмя.

— Не мога да скрия нищо от теб, нали?

— Можеше да ми кажеш за вас, двамата, нали знаеш. — Беше болезнено да произнеса тези думи, но не бях напълно сигурна защо. Чувствах се, сякаш съм забравила нещо важно. — Нямаше да кажа на никого. Да не би просто да си се притеснявал, че командир Джеймсън ще разбере и ще ви раздели в различни патрули?

Метиъс наведе глава, а раменете му се отпуснаха.

— Никога не съм имал причина да повдигна въпроса.

— Обичаш ли го?

Осъзнах, че сънувам, и каквото и да кажеше Метиъс, това щяха да бъдат моите мисли, проектирани върху неговия образ. Все пак ме заболя, когато той сведе поглед и отговори с леко кимване на главата.

— Мислех, че го обичам — отвърна той. Едва чух гласа му.

— Толкова съжалявам — прошепнах аз.

Той срещна погледа ми с изпълнени със сълзи очи. Опитах се да се протегна и да обгърна с ръце врата му. Но тогава сцената се промени, светлината изчезна и внезапно лежах в слабо осветена варосана стая върху нечие чуждо легло. Метиъс се стопи на тънки струйки пара. На негово място, поел грижата за мен, беше застанал Дей; лицето му се очертаваше от косата с цвят на светлина, ръцете му наместваха кърпата върху челото ми, очите му изучаваха напрегнато моите.

— Хей, Сара — рече той. Използваше фалшивото име, което ми беше измислил. — Не се притеснявай, в безопасност си.

Примигнах заради внезапната промяна в обстановката.

— В безопасност ли?

— Колониалната полиция ни прибра. Заведоха ни в малка болница, след като разбраха кой съм аз. Предполагам, че тук всички са чували за мен и това работи в наша полза. — Дей ми хвърли смутена усмивка.

Но този път бях толкова разочарована да видя Дей, толкова горестно опечалена, че бях изгубила отново Метиъс сред неспокойните си сънища, че трябваше да си прехапя устната, за да се възпра да не заплача. Усещах ръцете си толкова немощни. Така или иначе едва ли щях да успея да обгърна с тях врата на брат си и защото не го направих, не можах да спра Метиъс да не изчезне.

Усмивката на Дей посърна — той усети скръбта ми. Протегна се и докосна бузата ми. Лицето му беше толкова близо, лъчезарно на фона на меката нощна светлина. Надигнах се с цялата си останала сила и го оставих да ме придърпа близо до себе си.

— О, Дей — прошепнах аз в косата му, а гласът ми пресекваше от хлипанията, които бях потискала. — Той наистина ми липсва. Липсва ми толкова много. И толкова съжалявам, толкова съжалявам за всичко. — Повтарях ги отново и отново думите, които казах на Метиъс в съня си, думите, които щях да казвам на Дей, докато съм жива.

Дей ме притисна по-силно в прегръдката си. Ръката му помилва косата ми и той леко ме полюшна като дете. Притисках го силно до себе си, сякаш от това зависеше животът ми, не можех да си поема въздух, давех се в треската, тъгата и пустотата си.

Метиъс отново го нямаше. Беше си отишъл завинаги.

Дей

На Джун й трябваше половин час, за да може най-сетне пак да заспи, натъпкана с всякакви лекарства, които медицинската сестра инжектира в ръката й. Тя отново плака за брат си, сякаш беше паднала върху самата себе си в някаква дупка, а разкъсваното й от мъка сърце беше разтворено, за да го видят всички. Нейните силни тъмни очи — сега изражението им беше просто… пречупено. Потреперих. Разбира се, знаех точно какво е чувството да изгубиш по-голям брат. Гледах как очите й танцуваха зад затворените клепачи, вероятно потънала в още един кошмар, от който не можех да я измъкна. Затова правех това, което тя винаги правеше за мен — милвах косата й и целувах влажното й чело, бузи и устни. Не изглеждаше да има голяма полза, но аз го правех, така или иначе.

Болницата беше относително тиха, като изключим няколкото звука, които оформяха всеобхващащ бял шум в главата ми: леко бръмчене, идващо от лампите на тавана, и някаква приглушена глъчка от улиците навън. Както и в републиката, имаше закачен екран на стената, който предаваше поток от новини за бойния фронт. За разлика от републиката, новините бяха изпъстрени с реклами по същия начин, по който бяха и улиците навън, за неща, които не разбирах. След известно време спрях да ги гледам. Продължавах да си мисля за начина, по който майка ми успокояваше Идън, когато първоначално се беше разболял от заразата, как шепнеше утешителни думи и докосваше лицето му със сиромашките си, превързани с бинтове, ръце, как Джон ходеше до леглото му с купичка супа.

Толкова съжалявам за всичко — беше казала Джун.

Няколко минути по-късно една жена войник отвори вратата на болничната ни стая и пристъпи към мен. Тя беше същата, която осъзна кой съм аз и ни отведе до тази двадесететажна болница. Жената войник се спря пред мен и бързо ми се поклони. Все едно бях офицер или нещо подобно. Точно толкова изненадващ беше и фактът, че тя беше единственият войник в стаята. Тези хора очевидно не ни считаха за заплаха. Нямахме белезници, нямаше дори пазач, който да бди пред вратата ни. Дали знаеха, че ние бяхме провалили атентата срещу Електора? Ако това са хората, които спонсорираха патриотите, те щяха да разберат рано или късно. Може би въобще не знаеха, че сме работили за патриотите. Рейзър ни беше присъединил към играта доста късно.

— Предполагам, че приятелката ти е добре? — Очите й се спряха върху Джун. Аз просто кимнах. Щеше да е най-добре, ако никой тук не разбереше, че Джун е любимият феномен на републиката. — Като се има предвид състоянието й — добави жената войник, — тя ще трябва да остане тук, докато не се почувства достатъчно добре, за да може да се придвижва сама. Трябва да знаеш, че можеш да останеш при нея, или ако искаш, корпорация ДесКон, ще се радва да ти осигури допълнителна стая.

Корпорация „ДесКон“ — пак колониална терминология, която не разбирах. Но аз съвсем не исках да започна да поставям под въпрос източника на тяхното великодушие. Щом бях толкова известен, че да мога да получа звездно лечение в болница, то щях да се възползвам максимално от това.

— Благодаря — отвърнах аз. — Тук ми е добре.

— Ще ти донесем допълнително легло — каза тя и посочи празното място в стаята. — Ще дойдем да ви видим отново на сутринта.

Продължих бдението си над Джун. Когато жената не си тръгна, погледнах нагоре и повдигнах вежди. Тя се изчерви.

— Нещо друго, което мога да направя за теб?

Тя сви рамене и се опита да си придаде безгрижен вид.

— Не. Аз просто… значи ти си Даниел Алтън Уинг, а? — Тя произнесе името ми, сякаш го правеше, за да изпробва дължината му. — „Евъргрийн Ентърпрайз“ непрекъснато пише истории за теб в таблоидите. Републиканският бунтовник, фантомът, скритият коз — те вероятно ти измислят ново име и снимка всеки ден. Казват, че сам си успял да избягаш от затвора в Лос Анджелис. Хей, ти наистина ли си ходил с онази певица Линкълн?

Идеята беше толкова налудничава, че не можех да не се засмея. Не знаех, че хората от колониите следят толкова отблизо новините за назначените от републиката изпълнители на пропагандни песни.

— Не мислиш ли, че Линкълн е малко старичка за мен?

Смехът ми свали напрежението и жената се засмя заедно с мен.

— Е, тази седмица нещата стоят така. Миналата седмица „Евъргрийн Ентърпрайз“ съобщиха, че си избягнал всичките куршуми на републиканския взвод за разстрел и си се измъкнал от екзекуцията си. — Тя отново започна да се смее, но аз се умълчах.

Не, не съм избягнал никакви куршуми. Оставих по-големия ми брат да ги поеме вместо мен.

Смехът на жената войник стихна неловко, когато видя изражението ми. Тя прочисти гърло.

— Що се касае до тунела, от който сте дошли — запечатахме го. Третият, който затваряме за този месец. От време на време бегълци от републиката се промъкват точно като вас, нали знаеш, а на хората, които живеят в Трибюн, им е писнало да се занимават с тях. Никой не харесва граждани от вражеската територия внезапно да се настанят в нечий роден град. Обикновено ги изритваме обратно през бойния фронт. Ти си късметлия. — Жената въздъхна. — В миналото всичко това са били Съединените американски щати. Знаеш това, нали?

Усетих как медальонът от четвърт долар натежава силно около врата ми.

— Зная.

— А знаеш ли за наводненията? Заприиждаха бързо за по-малко от две години и унищожиха половината от разположените долу на юг територии. Места, за които републиканци като теб вероятно никога не са чували. Луизиана я няма. Флорида, Джорджия, Алабама, Мисисипи, Северна и Южна Каролина изчезнаха. Толкова бързо, че би могъл да се закълнеш, че никога не са съществували, поне ако не можеш все още да видиш някои от сградите им да стърчат далече в океана.

— И затова сте дошли тук?

— На запад имаше повече суша. Даваш ли си сметка колко много бяха бежанците? Тогава западът построи стена, за да спре хората от изтока да пренаселят щатите им, от най-горната граница на двете Дакоти чак до Тексас. — Жената войник удари с юмрук разтворената длан на другата си ръка. — Затова трябваше да построим тунели, през които да можем да се промъкваме. Навремето, когато миграцията беше достигнала връхната си точка, имаше хиляди от тях. Тогава избухна войната. Когато републиката започна да използва тунелите, за да предприема изненадващи нападения срещу нас, ние ги запушихме. Войната продължава от толкова много време, че повечето хора дори не си спомнят, че битката е заради земя. Но когато водата от стихията най-после се уталожи, нещата тук се стабилизираха. И ние се превърнахме в колониите на Америка. — Тя изрече това с издути от гордост гърди. — Тази война няма да продължи още дълго — от известно време вече имаме успехи.

Спомних си, че Киеде ми разказа как колониите печелят войната, когато първоначално се бяхме приземили в Ламар. Тогава не се бях замислил по въпроса — в крайна сметка, какво представляваше предположението на един човек? Слух? Но сега тази жена войник го казваше, сякаш беше истина.

И двамата се смълчахме, когато врявата отвън пред сградата стана по-силна. Наклоних глава. Имаше тълпи от хора, които идваха и си отиваха от болницата още от мига, в който пристигнахме, но не се бях замислял за това. Сега ми се стори, че чувах името си.

— Знаеш ли какво се случва навън? — попитах аз. — Ще можем да преместим приятелката ми в някоя по-тиха стая?

Жената скръсти ръце.

— Искаш ли сам да видиш цялата суматоха? — Тя ми даде знак да стана и да я последвам.

Виковете отвън достигнаха оглушително ниво. Когато жената войник отвори вратите на балкона и ни изведе сред нощния въздух, аз бях посрещнат от порив на леденостуден вятър и мощни групови одобрителни викове. Бях заслепен от примигващи светлини — за секунда единственото, което можех да направя, бе да стоя там до металния парапет и да се любувам на гледката. Беше налудничаво късен нощен час, но сигурно имаше стотици хора под прозореца ни, напълно забравили за отрупаната със сняг земя. Всички погледи бяха обърнати към мен. Много от хората бяха вдигнали домашно изработени плакати.

„Добре дошъл в нашата страна!“ — пишеше на един.

„Фантомът е жив“ — казваше друг.

„Помети републиката“ — гласеше трети. Имаше десетки послания.

„Дей: нашият почетен гражданин на колониите!“

„Добре дошъл в Трибюн, Дей! Нашият дом е и твой дом!“

Те знаеха кой съм аз.

Сега жената войник ме посочи и се усмихна на тълпата.

— Това е Дей — извика тя.

Избухнаха нови одобрителни викове. Стоях замръзнал на мястото си. Какво трябваше да направиш, когато група хора крещят името ти, сякаш са напълно откачени? Нямах абсолютно никаква идея. Затова вдигнах ръка и им помахах, което ги накара да закрещят още по-силно.

— Тук ти си знаменитост — извика ми жената войник през глъчката. Тя изглеждаше много по-заинтересована от това, отколкото аз. — Единственият бунтовник, до който републиката не може да се докопа. Повярвай ми, утре снимката ти ще бъде из всички таблоиди. „Евъргрийн Ентърпрайз“ ще умира от желание да ти вземе интервю.

Тя продължи да говори, но аз вече не й обръщах внимание. Някой беше вдигнал табела, която прикова вниманието ми. Беше момиче, увило шал около устата си, а качулка покриваше част от лицето й.

Но аз знаех, че това беше Киеде.

Главата ми се замая. Мигновено си спомних за мигащата червена светлина в бункера, която предупреди мен и Джун, че някой приближаваше скривалището. Сетих се за човека, който помислих, че ни следеше из улиците на колониите. Дали това е била Киеде? Означаваше ли това, че останалите патриоти също бяха тук? Тя държеше табела, която почти се губеше сред морето от други послания.

Надписът гласеше: „Трябва да се върнеш. Веднага.“

Джун

Отново сънувах. Бях сигурна, защото Метиъс беше тук, а аз знаех, че би трябвало да е мъртъв. Този път бях готова и контролирах добре емоциите си.

Двамата с Метиъс се разхождахме из улиците на Пиера. Навсякъде около нас войници от републиката тичаха сред отломки и експлозии, но за нас двамата всичко изглеждаше тихо и спокойно, сякаш гледахме филм на забавен каданс. Дъжд от пръст и шрапнели от гранати отскачаха от нас, без да ни навредят. Чувствах се, сякаш бях непобедима или невидима. Едно от двете, а може би и двете.

— Нещо тук просто не е наред — обърнах се към брат си. Погледът ми се качи нагоре към покривите, а после слезе обратно надолу към потъналите в хаос улици. Къде беше Андън?

Метиъс се намръщи замислено. Той вървеше с ръце зад гърба си, елегантен, какъвто трябва да бъде всеки капитан, а златните акселбанти на униформата му леко потракваха, докато се движеше.

— Виждам, че тази гледка те притеснява — отвърна той и се почеса по леко обраслата брадичка. За разлика от Томас, той винаги се е отнасял леко небрежно към военните правила за прилежен вид. — Разкажи ми.

— Тази гледка — рекох аз и посочих наоколо. — Целият този пейзаж. Нещо не е както трябва.

Метиъс стъпи върху купчина от бетонни отломки.

— Какво не е наред?

— Той. — Посочих към покрива. Поради някаква причина Рейзър стоеше там на видно място и наблюдаваше всичко случващо се. Ръцете му бяха скръстени. — Нещо с него не е както трябва.

— Хайде, Джун, майско бръмбарче, аргументирай се — каза Метиъс.

Започнах да броя на пръсти.

— Когато се качих в джипа зад този на Електора, инструкциите на шофьорите бяха ясни. Електорът им беше заповядал да ме отведат в болницата.

— И тогава?

— И тогава Рейзър заповяда на шофьорите, така или иначе, да поемат по маршрута, където трябваше да се случи атентатът. Той напълно пренебрегна заповедта на Електора. Трябва да е казал на Андън, че аз съм настояла за този маршрут, по който трябваше да бъде извършено убийството. Това е единственият начин Андън да се е съгласил с него.

Метиъс сви рамене.

— Какво означава това? Че Рейзър просто е настоявал атентатът да се осъществи на всяка цена?

— Не. Ако атентатът се беше осъществил, всички щяха да знаят кой е пренебрегнал заповедите на Електора. Всички щяха да разберат, че Рейзър е този, който е заповядал джиповете да продължат напред. — Сграбчих ръката на Метиъс. — Републиката ще узнае, че Рейзър се е опитал да убие Андън.

Метиъс присви устни.

— Защо Рейзър би се изложил на такава очевидна опасност? Какво друго беше странно?

Отново се обърнах към движещия се в забавен каданс хаос на улицата.

— Ами още от самото начало той можеше толкова лесно да вкарва патриоти в офицерската си квартира във Вегас. Качи и свали членовете на своята организация на въздушния кораб без никакви затруднения. Сякаш има свръхчовешки способности за прикритие.

— Може би е така — рече Метиъс. — В крайна сметка колониите го спонсорират, нали?

— Това е вярно. — Прокарах разтревожено ръка през косата си. В това сънно състояние пръстите ми бяха безчувствени и не можех да усетя кичурите, които се докосваха до кожата ми. — Няма логика. Те трябваше да отменят атентата. Рейзър въобще не трябваше да продължава с плана, не и след като се опитах да го осуетя. Трябваше да се върнат в щаба си, за да премислят нещата и след това да опитат ново нападение. Може би след месец или два. Защо Рейзър подлага позицията си на риск, ако е имало опасност атентатът да се провали?

Метиъс наблюдаваше как един войник от републиката изтича покрай нас. Войникът вдигна глава към Рейзър, който стоеше на покрива, и козирува.

— Ако колониите стоят зад патриотите — каза брат ми — и те знаят кой е Дей, не трябваше ли и двамата да бъдете отведени да разговаряте с отговорника по този въпрос?

Свих рамене. Върнах се към времето, което прекарах с Андън. Неговите радикални нови закони, новаторският му начин на мислене. Тогава си спомних за обтегнатите му отношения с Конгреса и сенаторите.

И точно в този миг сънят ми секна. Очите ми рязко се отвориха. Разбрах защо Рейзър ме безпокоеше толкова много.

Колониите не спонсорираха Рейзър — всъщност колониите нямаха представа какво вършеха патриотите. Затова Рейзър беше продължил с плана — естествено, че той не се страхуваше, че републиката ще разбере, че той работи за патриотите.

Републиката беше наела Рейзър да убие Андън.

Дей

След като жената войник и аз оставихме зад гърба си балкона и множеството от хора пред болницата, се уверих, че ще бъдат поставени пазачи пред вратата — в случай че някакви фенове се опитат да се вмъкнат — каза жената войник, преди да си тръгне — след което поисках допълнителни одеяла и лекарство за Джун. Не исках да изляза и да видя, че Киеде все още стои под балкона. Постепенно виковете отвън започнаха да затихват. Накрая всичко отново потъна в тишина. Сега бяхме напълно сами, като изключим пазачите пред вратата.

Всичко беше подготвено за заминаване, но аз стоях неподвижно до леглото на Джун. Тук нямаше нищо, което да трансформирам и използвам като оръжие, ако наистина се наложеше да избягаме тази вечер, и можехме само да се надяваме, че повече нямаше да ни се наложи да водим схватки. Че на сутринта никой нямаше да забележи, че сме изчезнали.

Станах и отидох до балкона. Снегът по земята отдолу беше напълно отъпкан и черен от мръсотията на обувките. Киеде, разбира се, вече не беше тук. Известно време съзерцавах пейзажа на колониите и отново се зачудих какво означаваше сигналът на Киеде.

Защо ми казваше да се върна в републиката? Опитваше се да ме подмами или да ме предупреди? И все пак — ако искаше да ни нарани, защо бе ударила Бакстър и ни бе оставила да избягаме в Пиера? Тя дори ни бе подканила да тръгваме, преди някой от патриотите да се докопа до нас. Обърнах се към Джун, която още спеше. Сега дишането й беше по-равномерно, червенината по бузите й не беше толкова отчетлива, колкото преди няколко часа. Все пак не посмях да я обезпокоя.

Изминаха още няколко тягостни минути. Чаках, за да видя дали Киеде ще предприеме нещо. След зашеметяващата скорост, с която ни се беше случило всичко, бях отвикнал да стоя на едно място по подобен начин. Внезапно разполагах с твърде много време.

Чух звук от приглушен удар по вратите на балкона отвън. Скочих на крака. Може би клон се беше отчупил от някое дърво или пък дървена плочка беше паднала от покрива. Зачаках в готовност. Известно време нищо не се случваше. След това последва още едно глухо тупване по стъклото.

Станах от леглото на Джун, отидох до вратите на балкона и внимателно надникнах през стъклото. Нямаше никой. Очите ми се спуснаха към пода на балкона. Там, на съвсем видно място, имаше два малки камъка — върху единия имаше завързана бележка.

Отключих вратата, приплъзнах я, за да се открехне леко и измъкнах бележката от камъка. След това отново заключих и разтворих бележката. Думите бяха бързо надраскани.

Излез отвън. Сама съм. Спешно е.

Тук съм да помогна. Трябва да говорим.

К.

Спешно е. Смачках бележката в ръката си. Какво бе спешен случай за нея? Не беше ли спешен случай всичко в този миг? Тя наистина ни бе помогнала да избягаме, но това не значеше, че бях готов да й се доверя.

Не измина и минута преди трети камък да удари вратата. Този път съобщението гласеше:

Ако не говориш с мен веднага, ще съжаляваш.

К.

При тази заплаха усетих как у мен се надига гняв. Киеде наистина разполагаше с достатъчно власт, за да ни предаде, защото бяхме объркали плановете на патриотите. Останах на място и препрочетох бележката в ръцете си. Може би само за няколко минути — казвах си аз. — Нищо повече. Само колкото да видя какво иска Киеде. След това се връщам обратно вътре.

Сграбчих палтото си, поех си дълбоко въздух и отново пристъпих към вратите на балкона. Пръстите ми тихо откачиха резето. Студен вятър лъхна лицето ми, когато се промъкнах на балкона, приклекнах ниско, нагласих вратите да се заключат и ги затворих. Ако някой се опиташе да влезе с взлом, за да нарани Джун, трябваше да вдигне шум, който щеше да бъде достатъчен, за да привлече вниманието на пазачите отвън. Скочих от едната страна на балкона, извъртях се и се хванах за ръба с ръце. Спуснах се надолу, докато не увиснах на половината разстояние между първия и втория етаж. След това се пуснах.

Обувките ми се приземиха в ситния сняг с тихо изскърцване. Хвърлих последен поглед към перваза на втория етаж, запомних къде на улицата се намираше сградата на болницата, след което подпъхнах косата си под палтото и се прилепих към стената.

В този час улиците бяха пусти и тихи. Изчаках минута, опрян до стената на сградата, преди да пристъпя напред. Хайде, Киеде. Дъхът ми излизаше на бързи и къси облачета пара. Очите ми огледаха внимателно всяко скрито местенце около мен, проверявайки за възможни опасности. Но бях напълно сам. Нали искаше да се срещна с теб отвън? Е, тук съм.

— Кажи ми нещо — прошепнах под носа си аз, докато вървях покрай сградата. Погледът ми оглеждаше за патрули, но тук, навън, нямаше никого.

Внезапно се спрях. Видях едва различима сянка, приклекнала в една от близките алеи. Станах напрегнат.

— Излез — прошепнах достатъчно силно, за да ме чуе скритият. — Зная, че си там.

Киеде се появи от сенките и ми махна да се приближа.

— Ела с мен — отвърна ми шепнешком. — Побързай. — Тя се затича по една тясна уличка, скрита зад редица от покрити със сняг храсти.

Спуснахме се по алеята, докато тя не се пресече с една по-широка улица, по която Киеде рязко зави. Бързо я последвах. Очите ми оглеждаха всеки ъгъл. Измервах всички места, откъдето можех да се оттласна към по-висок етаж, в случай че някой се опиташе изненадващо да ме нападне. Всички косъмчета по врата ми бяха настръхнали, сякаш сковани от напрежението.

Киеде постепенно забави крачка, докато не се изравних с нея, и тръгнахме рамо до рамо. Тя носеше същите панталони и обувки, с които беше по-рано през деня по време на опита за атентат, но беше сменила военната си куртка с вълнен плащ и шал. Лицето й беше почистено от черната ивица.

— Така, казвай бързо — рекох й аз. — Не искам да оставям Джун сама твърде дълго. Какво правиш тук?

Уверих се, че дистанцията между нас е достатъчна, просто в случай че решеше да ме изненада с нож или нещо подобно. Наистина изглеждаше, че сме сами, поне за това можех да й се доверя, но все пак исках да съм сигурен, че ще останем на главната улица, откъдето можех да се измъкна, ако се наложеше. Няколко работници от колониите бързо минаха покрай нас, ярко осветени от светлините на рекламите по сградите. Очите на Киеде блестяха с почти фанатично безпокойство, поглед, който изглеждаше напълно чужд на лицето й.

— Не можех да се покатеря до стаята ви — обясни тя. Шалът около устата заглушаваше думите й и тя раздразнено го избута надолу. — Проклетите пазачи щяха да ме чуят. Затова ти си паркурът, а не аз. Кълна се, че не съм тук за да нараня скъпоценната ти Джун. Ако тя е сама там, горе, ще е в безопасност. Ще бъдем бързи.

— През тунела ли ни проследи?

Киеде кимна.

— Успях да разчистя достатъчно отломки и да се промуша.

— Къде са останалите?

Тя издърпа по-плътно ръкавиците си, духна топъл въздух върху ръцете си и измърмори нещо възмутено за времето.

— Те не са тук. Само аз съм. Трябваше да те предупредя.

Гадно чувство се надигна в стомаха ми.

— За какво? Да не би да е за Тес?

Киеде спря и ме сръга здраво в ребрата.

— Атентатът се провали. — Тя вдигна двете си ръце, преди да успея да я прекъсна. — Да, да. Знам, че ти вече си наясно с това. Много патриоти бяха арестувани. Също така някои успяха и да се измъкнат — поне нашата Тес го направи. Тя избяга с неколцина от нашите пилоти и паркури. Същото се отнася и за Паскао, и Бакстър.

Изругах през стиснати зъби. Тес. Почувствах внезапен импулс да тръгна след нея, да се уверя, че е в безопасност — и тогава си спомних последното, което ми беше казала. Киеде продължи с обясненията, докато вървяхме.

— Не зная къде са те сега. Но ето какво не знаеш ти. Дори и аз не го знаех, до преди вие с Джун да спрете атентата. Джордан — момичето паркур, спомняш си я, нали? Тя откри информацията в диска на един компютър и го предаде на един от хакерите ни. — Киеде си пое дълбоко въздух, спря се и сведе глава към земята. Обичайната мощ в гласа й се изпари. — Дей, Рейзър е изиграл всички ни. Той излъга патриотите и ги предаде на републиката.

Спрях се.

— Какво?

— Рейзър ни каза, че колониите са ни наели да убием Електора и да започнем революция — рече Киеде. — Но това не е вярно. В деня на атентата открих, че републиканският Сенат спонсорира патриотите. — Тя поклати глава. — Можеш ли да повярваш? Републиката е наела патриотите, за да убият Андън.

Стоях безмълвен. Шокиран. Думите на Джун отекнаха в ума ми, разказаното от нея как Конгресът не харесва своя нов Електор, как смята, че Рейзър лъже. Нещата, които той ни говори, не се връзват — беше казала тя.

— Заблудиха всички ни — с изключение на Рейзър — продължи Киеде, когато не отвърнах. Отново започнахме да се движим. — Сенаторите искат Андън мъртъв. Сметнали са, че могат да ни използват, а също така и да ни припишат вината.

Кръвта ми препускаше толкова бързо, че едва можех да чуя собствените си думи.

— Защо Рейзър би предал патриотите по подобен начин? Той не е ли част от тях от десетилетие? А и мислех, че Конгресът се опитва да не започне революция.

Киеде отпусна рамене и въздъхна, при което от устата й излезе пара.

— Хванали са го, че работи за патриотите преди няколко години. Затова сключил сделка с Конгреса: ако убеди патриотите да убият Андън, избухливия млад революционер, Конгресът ще забрави за предателството му. Когато всичко приключи, Рейзър трябва да стане новият Електор, тъй като вие с Джун работите за него, а той се превръща в народен герой или нещо такова. Хората ще смятат, че патриотите са поели управлението, когато всъщност отново зад това ще стои единствено и само републиката. Рейзър не иска Съединените щати да бъдат възстановени — той просто иска да си спаси кожата. И е готов да се присъедини към всяка страна, която е най-подходяща, за да бъде постигнато това.

Затворих очи. Виеше ми се свят. Нима Джун не ме беше предупредила за Рейзър? През цялото това време аз бях работил за републиканските сенатори. Те бяха тези, които искаха Андън мъртъв. Нищо чудно, че колониите нямаха никаква идея какво бяха замислили патриотите. Отворих очи.

— Но те се провалиха — заявих аз. — Андън все още е жив.

— Андън все още е жив — повтори Киеде. — Слава богу.

Трябваше да се доверя на Джун от самото начало. Гневът, който изпитвах към младия Електор, изгуби сила. Дали това означаваше… че той наистина е освободил Идън? В безопасност ли беше брат ми? Огледах Киеде.

— Дошла си чак дотук, за да ми съобщиш това? — прошепнах аз.

— Да. Знаеш ли защо? — Тя се наведе по-близо към мен, докато носът й почти докосна моя. — Андън ще изгуби контрол над страната. Хората са толкова близо до това да въстанат срещу него. — Тя вдигна два пръста близо един до друг. — Ако той се провали, ще ни бъде изключително трудно да спрем Рейзър да вземе властта над републиката. В момента Андън се бори за контрола над военните, докато Рейзър и командир Джеймсън се опитват да му го отнемат. Управлението ще се разцепи надве.

— Чакай — командир Джеймсън ли? — попитах аз.

— На диска на онзи компютър е имало копие от запис на разговор между командир Джеймсън и Рейзър. Спомняш ли си как се натъкнахме на нея на борда на РК Династия? — попита Киеде. — Рейзър се държеше, сякаш нямаше представа, че тя е там. Но аз смятам, че тя категорично те разпозна. Сигурно е искала да те види със собствените си очи. Да се увери, че наистина си част от плановете на Рейзър. — Киеде направи гримаса. — Трябваше да усетя, че има нещо нередно у Рейзър. Оказа се също, че съм сбъркала и за Андън.

— Защо се притесняваш какво ще се случи с републиката? — попитах аз. Вятърът подемаше снежната вихрушка нагоре по улицата и повтаряше хладината в думите ми. — И защо сега?

— Участвах заради парите — признавам си. — Киеде поклати глава и устните й се изпънаха в тънка линия. — Но първо на първо — не ми платиха, защото планът не се осъществи. Второ, не съм се присъединила, за да унищожа страната и да предам всички граждани на републиката право в ръцете на следващия проклет Електор. — След това тя леко се замисли, а очите й се насълзиха. — Не знам… може би се надявах, че патриотите ще ми предложат по-благородна цел от правенето на пари. Повторното обединяване на тези две разцепени нации. Това щеше да е хубаво.

Зимният вятър щипеше лицето ми. Нямаше нужда Киеде да ми казва защо е дошла чак дотук. След чутото знаех причината. Спомних си какво ми каза Тес, когато бяхме в Ламар. Всички се надяват на теб, Дей. Те очакват следващия ти ход. Сега вероятно бях единственият, който можеше да спаси Андън. Аз бях единственият, когото народът щеше да послуша.

Смълчахме се и потънахме по-навътре в сенките, когато двама патрулиращи полицаи от колониите бързо минаха покрай нас. Снегът хвърчеше настрана изпод ботушите им. Наблюдавах как те изчезват надолу към последната уличка, от която бяхме дошли. Къде ли отиваха?

Когато Киеде просто продължи да върви, с увит около устата шал, аз я попитах:

— Ами колониите?

— Какво за тях? — измърмори тя през плата.

— Нали щяхме да оставим републиката да рухне, а колониите да поемат нещата?

— Никога не е ставало дума да оставим колониите да победят. Патриотите искат да пресъздадат Съединените щати. Все пак това може да бъде постигнато. — Киеде замлъкна и направи знак да тръгнем по друга улица. Отминахме още две пресечки, преди да се спрем пред огромна редица разрушени сгради.

— Какво е това? — попитах Киеде, но тя не отговори. Отново се обърнах към сградата пред мен. Тя беше висока около тридесет етажа, но се простираше монолитно на разстояние няколко пресечки. На всеки десетина метра имаше издълбани мънички, тъмни входове в долния етаж на постройката. Вода капеше отвсякъде от прозорците и рушащите се балкони и врязваше грозни линии от плесен по стените. Постройката се простираше надолу по улицата от мястото, където бяхме застанали — откъм небето сигурно изглеждаше като гигантски блок черна шлака.

Зяпнах я изумено. След като бях видял светлините на небостъргачите на колониите, беше шокиращо да разбера, че тук съществува подобна постройка. Бях виждал изоставени републикански комплекси, които изглеждаха по-добре. Прозорците и коридорите бяха наблъскани толкова близо един до друг, че не беше възможно никаква светлина да стигне до дъното. Надникнах в един от черните входове.

Тъмнина, пустота. Звук от капеща вода и тихи стъпки отекваха от вътрешността. От време на време виждах да преминава примигваща светлина, сякаш вътре имаше някой с фенер. Хвърлих поглед към по-горните етажи. Повечето прозорци бяха напукани и потрошени или липсваха въобще. По някои от тях имаше залепено тиксо върху дупките. Стари тенджери на балконите събираха капещата вода, а на няколко от тях имаше опънати въжета с окачени дрипави дрехи, които висяха над первазите. Тук вътре сигурно живееха хора. Но тази мисъл ме накара да потреперя. Хвърлих поглед назад към блестящите небостъргачи, разположени в квартала точно зад нас, след което се обърнах напред към тази разпадаща се циментена структура.

Суматоха в края на улицата прикова вниманието ни. Откъснах поглед от постройката. Една пресечка по-долу жена на средна възраст носеше мъжки обувки и опърпано палто и викаше с пълно гърло към двама мъже в плътна найлонова екипировка. И двамата имаха прозрачни визьори, които покриваха лицата им, и големи шапки с широка периферия на главите.

— Гледай — прошепна Киеде. След което ме издърпа в един от тъмните входове между две врати на приземния етаж на постройката.

Леко наведохме глави, за да чуваме какво се случваше. Макар че бяха доста далеч, гласът на жената се носеше ясно из спокойния леден въздух.

— … пропуснах само едно плащане тази година — обясняваше жената. — Утре сутринта първата ми работа ще е да изтичам до банката и да ви дам всичките банкноти, които имам…

Един от мъжете я прекъсна.

— Политика на „ДесКон“, госпожо. Не можем да разследваме престъпления за клиенти, които са нарушили плащанията към местната полиция.

Жената беше обляна в сълзи и кършеше ръце толкова силно, сякаш щеше да протърка кожата си.

— Трябва да можете да направите нещо — каза тя. — Нещо, което мога да дам на вас или на друг полицейски участък, аз…

Вторият мъж поклати глава.

— Всички полицейски участъци спазват политиката на „ДесКон“. Кой е вашият работодател?

— Корпорация „Клауд“ — рече с надежда жената. Сякаш тази информация можеше да ги убеди да й помогнат.

— Корпорация „Клауд“ не одобрява работниците й да стоят навън след единадесет вечерта. — Мъжът кимна към постройката. — Ако не се върнете в дома си, корпорация „ДесКон“ ще ви докладва на „Клауд“ и може да загубите работата си.

— Но те откраднаха всичко, което имам! — Жената избухна в силни ридания. — Вратата ми е напълно… разбита… всичката ми храна и дрехи ги няма. Хората, които го сториха, живеят на моя етаж — ако бъдете така добри да дойдете с мен, ще ги заловите… Зная в кой апартамент живеят те…

Двамата мъже вече бяха започнали да се отдалечават. Жената се затича след тях, умолявайки ги да й помогнат, въпреки че те продължаваха да я игнорират.

— Но домът ми… ако не направите нещо… как ще мога да… — продължаваше да говори тя.

Мъжете повториха своите предупреждения, че ще я докладват.

След като изчезнаха, се обърнах към Киеде.

— Какво беше това?

— Не беше ли очевидно? — отвърна Киеде саркастично, когато се измъкнахме от тъмнината на сградата и стъпихме обратно на улицата.

Стояхме смълчани. Най-сетне Киеде рече:

— Мамят работническата класа навсякъде, нали? Това, което имам предвид, е следното: колониите са по-добри от републиката в някои отношения. Но вярваш или не, обратното също е истина. Глупавата утопия, за която си фантазираш, не съществува. Нямаше смисъл да ти го казвам преди. Трябваше да го видиш с очите си.

Запътих се към болницата. Още двама войника от колониите бързо минаха покрай нас, но не си направиха труда да ни огледат. Милиони мисли се въртяха в главата ми. Баща ми сигурно никога не беше стъпвал в колониите — или ако го е правил, просто се е плъзнал по повърхността, както ние с Джун, когато пристигнахме за първи път. Една буца се надигна в гърлото ми.

— Имаш ли доверие на Андън? — попитах след малко. — Заслужава ли да бъде спасен? Заслужава ли републиката да бъде спасена?

Киеде направи още няколко завоя. Най-накрая се спря до някакъв магазин с миниатюрни екрани на витрината, като всеки един излъчваше различни програми от колониите. Киеде ни отведе в малката странична уличка на магазина, където тъмнината на нощта ни погълна. Тя се спря и посочи екраните в магазина. Спомних си, че бях минал покрай подобен магазин, когато близах в града.

— Колониите винаги показват новини, взети от републиканските честоти — обясни тя. — Имат си цял канал, предназначен за това. Тази новинарска извадка се повтаря постоянно, откакто атентатът се провали.

Очите ми се насочиха към заглавията на монитора. Първоначално просто се вторачих безучастно, изгубен в мислите си за патриотите, но миг по-късно осъзнах, че излъчването не се отнасяше до престрелки на бойния фронт или новини за колониите, а съобщаваше нещо, свързано с Електора на републиката. Изблик на неприязън ме обля, когато видях Андън върху екрана. Напрегнах се, за да чуя информационния бюлетин, и се запитах колко ли различно щяха да изтълкуват колониите същите събития.

По време на излъчването на записа на словото на Андън върху екрана течаха надписи. Прочетох ги, без да мога да повярвам на очите си.

Електорът освободи по-малкия брат на прословутия бунтовник Дей. Ще направи обръщение към народа утре от Кулата на Конгреса.

— От този ден нататък — обясняваше Електорът в предварително записаното видео — Идън Батаар Уинг официално е освободен от военната си служба и в знак на благодарност за своя принос няма да се явява на Изпитанията. Всички останали, които са транспортирани по бойния фронт, също са освободени и върнати при семействата си.

Трябваше да разтъркам очи и отново да прочета надписите.

Те все още бяха там. Електорът беше освободил Идън.

Вече не усещах студения въздух. Не усещах нищо. Краката ми омекнаха. Дишането ми влезе в такт с блъскащото ми сърце. Това не можеше да е вярно. Вероятно Електорът го обявяваше публично, за да ме подмами да се върна обратно в републиката и да му служа. Той се опитваше да ме излъже и да подобри обществения си образ. Нямаше как да е освободил Идън — и всички останали, момчето, което бях видял във влака — по своя собствена инициатива. Беше невъзможно.

Невъзможно? Дори и след всичко, което Джун ми разказа, дори след това, което току-що ми съобщи Киеде? Дори сега не вярвах на Андън? Какво ми ставаше?

След това, докато продължавах да гледам, записаното слово на Електора беше заменено от видео, което показваше Идън да излиза от съдебната зала с ескорт, без окови и облечен в дрехи, които обикновено принадлежат на дете от елитно семейство.

Русите му къдрици бяха добре сресани. Той оглеждаше улиците с невиждащи очи, но се усмихваше. Пъхнах ръка по-дълбоко в снега, в опит да се успокоя. Идън изглеждаше здрав и добре обгрижен. Кога беше заснето това?

Информационният бюлетин за Андън най-после свърши и сега видеото показваше кадри от проваления опит за убийство, последвани от поредица за битки на бойния фронт. Надписите бяха изключително различни от тези, които бих видял в републиката.

Провален опит за убийство срещу новия Електор Примо на републиката — последният признак за неспокойство в републиката.

Надписът беше заграден с по-тясна линия със съобщение в ъгъла на екрана, което гласеше: Това излъчване достига до вас благодарение на „Евъргрийн Ентърпрайз“. Вече познатият ми символ стоеше до него.

— Сам си направи преценка за Андън — измърмори Киеде. Тя се спря, за да избърше снежинките от миглите си.

Бях сбъркал. Неоспоримостта на това твърдение се беше настанила в стомаха ми като огромна тежест, камък от вина за това, че се нахвърлих толкова злобно срещу Джун, когато тя се беше опитала да ми обясни всичко в подземното убежище. Онези ужасни неща, които й бях казал. Помислих си за странните, объркани реклами, които бях видял тук, за рушащите се жилища на бедните, за разочарованието, което изпитвах, когато научих, че колониите не са бляскавият фар на надеждата, както си беше представял баща ми. Мечтата му за искрящи небостъргачи и по-добър живот си оставаше просто блян.

Спомних си за мечтата какво щях да направя, след като всичко това приключи… как исках да избягам в колониите с Джун, Тес, Идън… да започна нов живот и да оставя републиката зад гърба си. Може би се бях опитвал да избягам на неправилно място и бягах не от това, от което трябваше. Спомних си за всички случаи, когато бях влизал в схватки с войници. Омразата, която изпитвах към Андън и всички, които са израснали богати. След това си представих бедняшките квартали, в които бях израснал. Презирах републиката, нали? Исках да я видя как рухва, нали така? Но чак сега успях да направя разликата — ненавиждах законите на републиката, но обичах самата република. Обичах хората. Нямаше да направя това просто заради Електора — щяха да го направя заради тях.

— Говорителите в Кулата на Конгреса още ли са свързани с джъмботроните? — попитах Киеде.

— Доколкото знам, да — отвърна тя. — При цялата тази суматоха през последните четиридесет и осем часа никой не е забелязал пренастроените кабели.

Очите ми се насочиха към покривите, където изтребителите стояха в очакване.

— Наистина ли си толкова добър пилот, колкото твърдиш? — попитах аз.

Киеде сви рамене и се ухили.

— Даже съм по-добра.

В главата ми бавно започна да се оформя план.

Покрай нас изтича още една двойка войници от колониите. Този път нервно чувство пропълзя по врата ми. Тези войници, както и предишните, завиха по уличката, от която бяхме дошли.

Уверих се, че не пристигат нови, след което бързо се спуснах в тъмнината на уличката. Не, не. Не сега. Киеде вървеше плътно зад мен.

— Какво има? — прошепна тя. — Току-що побеля като проклета снежна буря.

Бях я оставил уязвима и сама на място, което преди считах, че ще е наше убежище. Бях я оставил на вълците. И ако нещо й се случеше заради мен… Затичах се.

— Мисля, че отиват към болницата — обясних аз. — Отиват при Джун.

Джун

Събудих се рязко, вдигнах глава и очите ми огледаха пространството. Халюцинацията е Метиъс изчезна. Намирах се в болнична стая, а от Дей нямаше и следа. Беше посред нощ. Не бяхме ли тук и по-рано? Имах блед спомен как Дей седи до леглото ми и как излиза на балкона, за да приветства екзалтирана тълпа. Сега го нямаше. Къде беше отишъл?

Отне ми още една секунда, тъй като бях замаяна, за да установя какво ме беше събудило. Не бях сама в стаята. Вътре имаше дузина войници от колониите. Една жена войник е дълга червена коса вдигна пистолета си и го насочи към мен.

— Това ли е тя? — попита жената, като продължаваше да ме държи на прицел.

Един по-възрастен войник кимна.

— Да. Не знаехме, че Дей укрива войник от републиката. Момичето е самата Джун Ипарис. Най-прочутият феномен на републиката. От корпорация „ДесКон“ ще са доволни. Такъв пленник ще струва много пари. — Той ми хвърли студена усмивка. — А сега, мила моя, ни кажи къде е Дей.

Изминаха шестнадесет минути. Войниците вързаха ръцете ми зад гърба с чифт белезници. Устата ми беше запушена. Трима от тях стояха близо до отворената врата на стаята, докато останалите бяха до балкона. Изстенах. Макар че треската ми беше преминала и ставите не ме боляха, главата ми все още бе замаяна. Къде беше отишъл Дей?

Един от войниците говореше в слушалката.

— Да — изрече той. Направи пауза, а след това: — Ще я преместим в килия. От „ДесКон“ ще измъкнат полезна информация от нея. Ще изпратим Дей за разпит, веднага след като го заловим. — Друг войник държеше вратата отворена с крака си. Осъзнах, че очакваха да пристигне медицинска носилка, за да могат да ме отведат. Това означаваше, че вероятно разполагах с по-малко от две или три минути, за да се измъкна.

Стиснах със зъби кърпата, която запушваше устата ми, потиснах гаденето и преглътнах. Мислите и спомените ми започваха да се объркват. Примигнах и се зачудих дали не халюцинирам. Патриотите бяха спонсорирани от републиката. Защо не успях да видя това по-рано? Беше толкова очевидно още от самото начало — натруфената мебелировка в апартамента, колко лесно Рейзър ни местеше от място на място, без да бъдем заловени.

Сега наблюдавах как войникът продължаваше да говори в слушалката. Как можех да предупредя Дей? Той сигурно беше излязъл през вратите на балкона — когато се върнеше, мен нямаше да ме има, а те щяха да са тук, готови да го разпитат. Възможно бе дори да смятат, че сме шпиони на републиката. Многократно прокарах пръст по пръстена от кламери.

Пръстенът от кламери.

Пръстът ми спря да се движи. След това постепенно започнах да измъквам пръстена от безименния си пръст зад гърба си и се опитах да развия спираловидните метални телчета. Един войник погледна към мен, но аз затворих очи и тихо изстенах от болка през кърпата, с която бе запушена устата ми. Той отново се върна към разговора си. Пуснах пръстите си надолу към спираловидните телчета на пръстена и го издърпах. Кламерите бяха завити шест пъти. Развих първите два. След това изпънах кламера и го огънах, като се надявах, че съм успяла да го свия във формата на буквата Z. От това движение получих болезнено схващане и на двете ръце.

Внезапно един от войниците на балкона спря да говори и започна да проверява улиците отдолу. Остана така известно време, а очите му шареха. Ако беше чул Дей, той със сигурност беше изчезнал. Войникът внимателно огледа покривите, после изгуби интерес и отново се върна на мястото си. Откъм далечния край на коридора на болницата чух някакви хора да говорят, както и трудния да бъде сгрешен с друго звук на колелца, движещи се по керамичния под. Медицинската носилка идваше насам.

Трябваше да побързам. Вмъкнах един, а после и втори от огънатите кламери в ключалката на белезниците. Ръцете ми бяха ужасно уморени, но нямах време за почивка. Внимателно избутах едно от телчетата навътре в ключалката и усетих как то се отърка във вътрешността, преди най-сетне да се допре до запънката на ключалката. Завъртях кламера и отместих запънката.

— „ДесКон“ идват насам с подкрепление — тихо се обади един от войниците.

Докато казваше това, аз избутах втория кламер и чух как щифтчето на ключалката изцъка тихичко, почти недоловимо. Двама войници и една медицинска сестра докараха носилката в стаята ми, спряха се за момент на прага, след което я избутаха към мен. Ключалката на белезниците ми се отвори — усетих как белезниците се изплъзнаха от ръцете ми с леко дрънчене. Един от войниците ме фиксира с блудкаво сините си очи и присви плътните си устни с намръщено изражение. Той забеляза едва доловимата промяна в изражението ми и чу цъкащия звук. Погледът му бързо се спусна към ръцете ми.

Ако исках да се измъкна, това беше единствената ми възможност.

Рязко се извъртях към единия край на леглото и подскочих. Белезниците паднаха върху леглото, а краката ми тупнаха на пода. Почувствах се зашеметена, сякаш бях блъсната от приливна вълна, но успях да се овладея. Войникът с насочен към мен пистолет извика предупредително, но реагира твърде бавно. Изритах с всички сили носилката — тя се преобърна, повличайки със себе си единия войник. Друг от охраната ме сграбчи, но аз се наведох и успях да се изплъзна от хватката му. Очите ми се спряха върху балкона.

Но там все още имаше трима войника. Те се втурнаха към мен. Успях да се изплъзна от двамата, но третият ме хвана през раменете и уви ръката си около врата ми. Хвърли ме на земята и ми изкара въздуха. Обезумяло се борех да се освободя.

— Не мърдай! — извика единият, докато другият се опитваше да ми нахлузи нов чифт белезници на китките. Той изрева, когато се обърнах и забих зъби дълбоко в ръката му.

Нямаше полза. Бях заловена.

Внезапно стъклото на вратата на балкона се разби на милион парчета. Войниците слисани се обърнаха. Всичко се въртеше. Сред виковете и тропота от стъпки видях двама души да нахлуват в стаята през балкона. Единият беше момиче, което разпознах. Киеде? — невярващо си помислих аз.

Другият беше Дей.

Киеде изрита единия войник във врата, а Дей се хвърли върху войника, който ме притискаше надолу, и го свали на пода. Преди някой да успее да реагира, Дей отново се беше изправил. Той ме сграбчи за ръката и ме издърпа на крака.

Киеде вече беше на перваза на балкона.

— Не стреляйте по тях! — чух как извика войник зад нас. — Те струват цяло състояние!

Дей бързо ме избута на балкона, след което се озова върху ръба на парапета с един скок. Двамата с Киеде се опитаха да ме задържат на крака, докато двама други пазачи се затичаха към нас.

Но аз започнах да се отпускам върху коленете си. Внезапният прилив на енергия не бе достатъчен да превъзмогна измъчващата ме от дълго време болест — бях твърде слаба. Дей скочи от перваза обратно на земята и коленичи до мен. Киеде изкрещя и блъсна един от войниците на земята.

— Ще се видим там! — извика тя към нас. След това се втурна в стаята сред цялата суматоха там и разблъска пазачите. Видях я как им се изплъзна и изчезна надолу по коридора.

Дей хвана ръцете ми и ги сложи около врата си.

— Не ме изпускай.

Когато се изправи, аз сплетох крака около кръста му и се притиснах до гърба му с всичка сила. Той се покатери на перваза на балкона, счупеното стъкло скърцаше под обувките му, след което скочи на издатината, която опасваше целия втори етаж. Веднага разбрах накъде бяхме тръгнали. Отправихме се към покрива, където ни очакваха изтребителите. Киеде беше тръгнала по стълбите. Ние бяхме поели по по-пряк маршрут.

Промъкнахме се до перваза на втория етаж. Бях отчаяно вкопчена в Дей. Кичурите на косата му се докоснаха до лицето ми, когато той издърпа и двама ни до издатината на третия етаж. Усещах учестеното му дишане, мускулите, които силно се притискаха до кожата ми. Оставаха още два етажа. Един войник се опита да ни последва, но се отказа и се втурна обратно навътре, за да тръгне по стълбите.

Дей изпитваше затруднения да намери опора за краката си, когато се изкатери на следващия етаж. Почти бяхме стигнали покрива. Войниците започнаха да се изсипват на поляната под нас. Виждах как насочват оръжията си нагоре. Дей стисна зъби и ме остави на перваза.

— Мини първа — прошепна той, след което ме повдигна.

Хванах се за най-горния перваз, събрах всички сили и се изтеглих горе. Когато най-сетне достигнах ръба, се извъртях и сграбчих ръката на Дей. Той също скочи на покрива. Погледът ми се спря върху тъмночервената ивица, обагрила ръката му. Сигурно я беше наранил при изкачването.

Чувствах се толкова замаяна.

— Ръката ти — започнах аз, но той само поклати глава, обгърна ме през кръста и ме поведе към най-близкия от наредените на покрива изтребители.

Войниците започнаха да прииждат откъм изхода на покрива — успях да огледам добре фигурата, която тичаше към нас. Киеде.

Дей

Киеде не изгуби никакво време. Посочи ни най-близкия до нас изтребител и се затича нагоре по рампата към пилотската кабина. Прокънтяха изстрели. Джун се беше облегнала здраво върху мен. Усещах как силата й изчезваше, затова я взех в ръце и я понесох близо до гърдите си. Войниците, които бяха стигнали покрива, започнаха да се движат по-бързо, щом видяха какво беше намислила Киеде. Но тя беше далеч пред тях. Втурнах се към рампата.

Двигателят на изтребителя се събуди с рев, когато достигнахме първото стъпало на рампата и точно под самолета два огромни ауспуха бавно се наклониха надолу към земята.

— Побързайте, по дяволите! — изкрещя Киеде от пилотската кабина. След това отново изчезна от поглед и започна да сипе поредица от ругатни.

— Пусни ме — рече Джун.

Тя скочи обратно на крака, препъна се, но след това се изправи и се качи по първите две стъпала. Останах зад нея, погледът ми не се откъсваше от войниците. Те почти ни бяха настигнали. Джун успя да се качи до върха на рампата и да се пъхне в пилотската кабина. Бързо се покачих до средата на рампата, когато един войник ме сграбчи за панталона и ме издърпа обратно надолу. Не забравяй да пазиш равновесие. Стой върху възглавничките на ходилата си. Търси слабите места. Урокът по ръкопашен бой на Джун изведнъж нахлу в главата ми. Когато войникът замахна към мен, аз бързо се наведох, отместих се встрани и го ударих с всичка сила точно под гръдния кош. Той рухна на едно коляно. Удар в черния дроб.

Още двама войника стигнаха до мен и аз се подготвих за бой. Но тогава един от тях изпищя и се отдръпна назад с прострелна рана в рамото. Погледнах пилотската кабина. Джун беше взела пистолета на Киеде и се целеше във войниците. Обърнах се към стъпалата и се покатерих до върха, където Джун вече беше затегнала колана си на средната седалка, точно зад Киеде.

— Качвай се вече! — отсече Киеде.

Двигателите изреваха пронизително още веднъж. Зад мен няколко пазачи бяха започнали да изкачват първите стъпала.

Скочих върху металния парапет, който ограждаше края на рампата, улових се отстрани на пилотската кабина и я блъснах с всички сили. Рампата се олюля за секунда, след което се прекатури. Войниците нададоха предупредителни възгласи и се отдръпнаха настрана. Още преди рампата да се разбие върху покрива, вече бях в самолета и затягах колана си на последната седалка. Киеде спусна капака на пилотската кабина. Усетих как стомахът ми се преобърна, когато се изстреляхме от покрива над сградите. През стъклото на пилотската кабина виждах пилоти, които се бяха втурнали към изтребителите по близките сгради, както и към втория самолет, който беше разположен върху покрива на болницата.

— По дяволите — процеди през зъби Киеде от предната седалка. — Ще ги убия — уцелиха ме в хълбока. — Усетих как ауспусите на изтребителя се преместиха. — Дръжте се. Полетът ще е доста напрегнат.

Спряхме да се издигаме. Двигателите изреваха оглушително. След това се изстреляхме напред. Светът се движеше стремително покрай нас, а налягането в главата ми се увеличаваше, докато Киеде ускоряваше все повече и повече самолета. Тя нададе силен вик. Почти веднага чух да се разнася пукащ глас в пилотската кабина.

— До пилота, нареждаме ви да приземите незабавно самолета. — Гласът на говорителя прозвуча нервно. Вероятно някакъв друг самолет ни преследваше. — Ще открием огън. Повтарям: приземете се незабавно или ще открием огън.

— Само един изтребител лети след нас. Хайде да оправим тази работа. Хора, поемете си въздух. — Киеде зави рязко и аз почти изгубих съзнание от смяната на налягането.

— Всичко наред ли е? — извиках към Джун.

Тя ми отвърна нещо, но не можех да я чуя от рева на двигателите.

Внезапно Киеде дръпна назад една обла дръжка и бутна един лост докрай напред. Главата ми се удари отстрани в пилотската кабина. Завъртяхме се на пълни сто и осемдесет градуса за по-малко от секунда. Видях как към нас летеше изтребител с ужасяваща скорост. Инстинктивно вдигнах ръце.

Дори и Джун извика.

— Киеде, това…

Киеде откри огън. Дъжд от яркосветещи трасиращи куршуми се изсипа от нашия изтребител към този отпред. Двигателите ни изтеглиха напред и нагоре. Зад нас се чу експлозия — другият изтребител сигурно беше уцелен в резервоара за гориво или изстрелът беше минал право през пилотската кабина.

— Сега ще им е трудно да ни преследват — извика Киеде. — Твърде напред сме и няма да искат да пресекат бойния фронт. Ще изстискам от това бебче максимума — влизаме в републиката след няколко минути.

Не я попитах как възнамеряваше да премине през фронта, без да я свалят. Когато погледнах през пилотската кабина към извисяващите се сгради на колониите, въздъхнах и се отпуснах в седалката си. Искрящи светлини, бляскави небостъргачи, всичко, което баща ми ми беше описвал по време на няколкото вечери в годината, когато можехме да го видим. От разстояние беше толкова прекрасно.

— И така — рече Киеде. — Няма просто да хабя гориво за нищо, нали? Дей, все още ли отиваме към Денвър?

— Да — отвърнах аз.

— Какъв е планът? — Гласът на Джун все още звучеше отслабнало, но във въпроса й имаше пламенен устрем, усещане, че ще направим нещо наистина важно. Тя съзнаваше, че нещо вътре в мен се беше променило.

Чувствах се странно спокоен.

— Отиваме към Кулата на Конгреса — отвърнах аз. — Ще обявя подкрепата си за Андън пред републиката.

Джун

Оставаха няколко минути, за да преминем границата на републиката. Това означаваше, че със скоростта, с която се движехме (съвсем сигурно с повече от хиляда и двеста километра в час; усетихме внезапна промяна в налягането, когато преминахме звуковата бариера, все едно бяхме измъкнати от дълбока кал), се намирахме само на около четиридесет километра разстояние от бойния фронт и на няколкостотин от Денвър. Дей ми разказа всичко, което Киеде беше споделила с него — за патриотите и истинските намерения на Рейзър, за Идън, за решимостта на Конгреса да изземе властта от Електора. Всичко, което самата аз бях разкрила, че и повече. Главата ми беше като в мъгла, когато избягахме от стаята и се отправихме към покрива на болницата. Сега, след студения въздух отвън и скоростта на въздушните маневри на Киеде, можех да пресмятам детайлите малко по-ясно.

— Приближаваме бойния фронт — каза Киеде.

В мига, в който тези думи излязоха от устата й, чух далечния тътен от експлозии. Тя бяха приглушени, но ние сигурно бяхме на хиляди метри във въздуха, а аз все пак усещах разтърсването всеки път, когато избухваха. Изведнъж се издигнахме и аз се притиснах към седалката си. Киеде се опитваше да изтласка изтребителя колкото може по-нависоко, за да не бъдем свалени от небето от наземни ракетни снаряди. Заставих се да си поемам дълбоко и спокойно дъх, докато продължавахме да се издигаме. Ушите ми не спираха да пукат. Наблюдавах как Киеде влиза в бойния ред на ескадрила от изтребители на колониите.

— Скоро ще ни се наложи да се отделим от тях — измънка тя. В гласа й се четеше болка, вероятно от огнестрелна рана. — Дръжте се здраво.

— Дей? — успях да извикам аз.

Не чувах нищо и за секунда си помислих, че е припаднал. Тогава той се обади:

— Все още съм тук. — Гласът му прозвуча глухо, сякаш се бореше да остане в съзнание.

— Денвър е на няколко минути — заяви Киеде.

Отново се стабилизирахме. Когато надникнах през пилотската кабина надолу към разпокъсаните облаци далече под нас, дъхът ми секна. Въздушни кораби, несъмнено повече от сто и петдесет, стигаха, докъдето ти видят очите, бяха осеяли небето като миниатюрни кинжали, реещи се във въздуха, и се разпростираха в редици чак до хоризонта. Всички цепелини на колониите имаха отличителна златна лента, спускаща се надолу по средата на техните рампи, която можехме да видим дори оттук. Недалече пред тях имаше широка ивица от празно въздушно пространство, където искри и пушек се носеха насам-натам, а от другата й страна имаше редици от въздушни кораби, които можех да разпозная: републикански цепелини, обозначени с кървавочервена звезда отстрани на всеки корпус. Изтребители яростно се впускаха във въздушни битки из цялото пространство. Сигурно се намирахме на поне сто и петдесет метра над тях, но не бях сигурна дали това беше достатъчно безопасна дистанция.

Върху контролното табло на Киеде изпиука аларма. Нечий глас прокънтя в пилотската кабина.

— До пилота: нямате разрешение за тази зона — изрече той. Мъж с акцент от колониите. — Това не е вашата ескадрила. Имате заповед незабавно да се приземите на „ДесКон Девет“.

— Отказвам да изпълня заповедта — отвърна Киеде. Тя вдигна нагоре нашия изтребител и продължи да се издига.

— До пилота: нареждам незабавно да се приземите на „ДесКон Девет“.

Киеде изключи микрофона си за миг и погледна назад към нас. Изглеждаше някак прекалено щастлива.

— Проклетият бърборко лети след нас — каза тя с подигравателно повелителен тон. — Двама са по петите ни. — След това включи отново микрофона и весело отвърна: — Отказвам, „ДесКон“. Ще ви сваля.

Този път гласът на пилота в другия самолет прозвуча изненадано и ядосано.

— Променете курса и прихванете този…

Киеде изкрещя оглушително:

— Хайде да разцепим небето, момчета!

Тя ни изстреля напред и нагоре със заслепяваща скорост, след което влезе в свредел. Ивици светлина прелетяха покрай стъклото на пилотската кабина — двата изтребителя, които ни преследваха, сигурно се бяха доближили достатъчно, за да открият огън. Усетих как стомахът ми се преобърна, когато Киеде изненадващо направи пикираща маневра, в хода на която двигателят ни изгасна. Падахме със скорост, от която получих цветна слепота. Усетих как ми прималява. Миг по-късно изненадано се свестих. Сигурно бях изгубила съзнание.

Пропадахме. Падахме право към земята. Размерите на въздушните кораби под нас се увеличиха — изглежда, че се бяхме насочили към палубата на един от тях. Не, движехме се прекалено бързо — щяхме да се разбием на парчета. Покрай нас пак прелетяха светещи трасиращи куршуми. Изтребителите, които ни преследваха, се бяха гмурнали след нас.

Тогава, без никакво предупреждение, Киеде отново запали двигателите. Те се събудиха с рев. Киеде силно дръпна лоста назад и целият самолет се завъртя в полукръг, така че носът му отново да бъде насочен нагоре. Почти бях засмукана в седалката си от внезапната промяна. Зрението ми отново се премрежи и този път нямах представа за колко време бях изпаднала в безсъзнание. Няколко секунди? Минути? Осъзнах, че отново се бяхме изстреляли нагоре в небето с пълна скорост.

Другите изтребители рязко останаха под нас. Опитваха се да се издигнат нагоре, но беше твърде късно. Зад нас огромна експлозия ни разтърси здраво в седалките ни — изтребителите сигурно се бяха разбили в палубата на въздушния кораб с мощта на дузина бомби. Жълто-оранжев огън изригна от един от цепелините на колониите. Сега се издигахме над празното въздушно пространство между двете държави и Киеде отново ни завъртя, за да ни спаси от масивен артилерийски огън. Прекосихме въз душното пространство и се врязахме в небето над републиканските въздушни кораби. Един самотен изтребител от колониите, изгубен сред хаоса. Зяпах сцената отвън и се чудех дали от републиката са объркани, че колониите атакуват един от своите изтребители. Ако не друго, то поне това ни даде достатъчно време, за да прекосим въздушното пространство на бойния фронт.

— Обзалагам се, че това бяха най-добрите половин лупинг и тоно, които сте виждали — засмяно рече Киеде. Смехът й звучеше по-напрегнато от обикновено.

Недалече от нас вече се извисяваха кулите на Денвър и неговата внушителна броня, покрити от перманентно море от смог и мъгла. Зад нас чух първите звуци от огнестрелен огън, идващи от републикански изтребители, които бяха започнали да ни преследват в опит да ни свалят.

— Как ще влезем? — извика Дей, докато Киеде завъртя самолета, изстреля една ракета назад и ускори още повече.

— Мисля, че ще успея да ни вмъкна — извика в отговор тя.

— Няма да успеем, ако минем отгоре — възразих аз. — Бронята разполага с ракети, които обграждат всяка страна на тази стена. Ще ни свалят, преди дори да сме влезли в града.

— Няма град, който да е непробиваем. — Киеде свали по-надолу самолета, въпреки че републиканските изтребители продължаваха да ни преследват. — Зная какво върша.

Приближавахме Денвър бързо. Виждах неясните очертания на сивите стени на Бронята да се издигат пред нас, барикада, несравнима с нищо друго в републиката, както и тежките сиви колони, всяка от които на разстояние тридесет метра от следващата, които обгръщаха страните й. Затворих очи. Нямаше начин — нямаше начин — Киеде да ни прекара над това. Може би ескадрила от изтребители можеше да премине, но дори и тогава това щеше да бъде начинание със слаби изгледи за успех. Представих си как една ракета ни уцелва и седалките ни катапултират над градското небе, куршумите, които ще се изстрелят по парашутите ни, телата ни, които рязко падаха на земята. Бронята вече беше близо. Сигурно от известно време бяха забелязали, че приближаваме, и оръжията им щяха да са готови. Обзалагах се, че никога преди не бяха виждали самотен изтребител на колониите.

В този миг Киеде се гмурна. Не направи просто каквото и да е гмуркане — тя се насочи надолу под почти деветдесет градуса наклон, готова да ни разбие в земята. Зад мен Дей рязко си пое въздух. Тя е изгубила контрол над самолета. Сигурна съм. Улучиха ни.

В последната секунда Киеде ни издигна нагоре. Понесохме се над сградите със свръхзвукова скорост, толкова близо до покривите, че те сякаш щяха да разпорят долната част на нашия изтребител. Веднага Киеде започна да забавя самолета, докато накрая вече летяхме със скорост, която беше достатъчна едва да се задържим във въздуха. Изведнъж осъзнах какво възнамеряваше да направи. Беше изключително глупаво. Тя въобще нямаше да ни прекара над Бронята — щеше да се опита да ни промуши през отворите, които влаковете използваха, за да влизат и излизат от Денвър. Същите тунели, които видях, когато се бях качила на влака заедно с Електора. Разбира се. Ракетните установки земя-въздух, поставени по стената на Бронята, не бяха проектирани да могат да стрелят под толкова нисък ъгъл. А картечниците по стената не бяха достатъчно мощни. Но ако Киеде не се прицелеше абсолютно точно, щяхме да се взривим в стената и да избухнем в пламъци. Намирахме се достатъчно близо, за да видя как войниците тичаха напред-назад по най-горната част на стената на Бронята. Връзката между тях явно се осъществяваше доста бързо.

При това темпо обаче нямаше голямо значение. В един миг Бронята се намираше на стотина метра пред нас, а в следващия прелитахме към тъмния вход на отворен железопътен тунел.

— Дръжте се! — извика Киеде. Тя сниши самолета още малко, ако такова нещо беше възможно. Входът зейна пред нас с широко отворена паст.

Нямаше да успеем. Тунелът беше прекалено тесен.

След това се оказахме вътре и за миг в тунела настъпи пълен мрак. Ярки искри полетяха от двата края на изтребителя, когато крилата раздраха стените на входа. Някъде над нас се разнесе тътен. Разбрах, че войниците се бяха втурнали да затворят изхода, но бяха закъснели.

Измина още една секунда. Излетяхме вертикално нагоре от изхода и се озовахме в Денвър. Киеде рязко издърпа лоста за управление на самолета назад, в опит допълнително да забави скоростта.

— Нагоре, нагоре! — извика Дей.

Покрай нас профучаха сгради. Бяхме твърде ниско до земята… и се бяхме насочили право към стената на една висока казарма.

Киеде рязко зави на една страна. Разминахме се на косъм със сградата. След това започнахме да падаме, наистина да падаме. Изтребителят се заби в земята и занесе, при което телата ни изхвърчаха напред, опъвайки здраво коланите. Имах усещането, че крайниците ми ще се откъснат. И граждани, и войници изтичаха, отдръпвайки се от двете страни на улицата. Разхвърчаха се искри и стъклото на пилотската кабина се напука — изпадналите в ужас войници стреляха напосоки. На няколко пресечки разстояние от нас тълпите бяха застанали от двете страни на улицата — те с изумление гледаха как изтребителят се носи, килнат на една страна по паважа.

Най-сетне се спряхме, когато едното крило се закачи в стената на някаква сграда и странично се забихме в задна уличка. Бях рязко метната назад в седалката. Стъклото на кабината се разцепи надве, преди да успея да си поема дъх. Успях да разкопчая колана си и замаяно скочих на ръба на кабината.

— Киеде. — С присвити очи се взирах сред пушека, за да видя къде се намираха тя и Дей. — Сега трябва…

Думите застинаха на езика ми. Киеде се беше отпуснала върху пилотската седалка, а коланът й все още беше закопчан. Защитните й очила стояха върху главата й — предположих, че дори не си е дала труд да си ги сложи. Очите й безизразно се взираха в бутоните по контролното табло. Мъничко кърваво петно се беше просмукало отпред на ризата й недалече от раната, която получи, още когато се качихме на изтребителя. Заблуден куршум бе проникнал през стъклото и в тялото й, когато се разбихме на земята. Киеде, която само преди няколко минути изглеждаше неуязвима.

За миг замръзнах на място. Звуците от хаоса покрай нас заглъхнаха и димът покри всичко, освен тялото на Киеде, пристегнато към пилотската седалка. Тихичък глас успя да отекне в главата ми, прониквайки през черно-бялата мъгла на вцепенението — една позната пулсираща светлина, която отново ме караше да продължа.

Изчезвай — нареждаше ми тя. — Веднага.

Откъснах очи и обезумяло започнах да се оглеждам за Дей. Той вече не седеше в самолета. Покатерих се върху ръба на крилото и се плъзнах слепешком надолу през пушека и останките, докато не паднах на земята върху ръцете и колената си. Не виждах нищо.

Тогава през пушека Дей изтича към мен. Той ме издърпа на крака. Внезапно си спомних за първия път, когато го видях да се материализира от нищото със своите сини очи и изцапано от прахта лице, протегнал ръката си към мен. Изражението му се раздираше от болка. Той сигурно също е видял Киеде.

— Ето те и теб — помислих, че вече си се измъкнала — прошепна Дей, докато вървяхме, залитайки, през останките от самолета.

— Тръгни към тълпата.

Краката ме боляха. Сигурно от горе до долу бях в синини от катастрофата. Спряхме се под едно от разнебитените крила, точно когато първите войници се втурнаха към самолета. Половината от тях бяха формирали импровизиран кордон, за да не се доближават гражданите, и бяха с гръб към нас. Другите войници светеха с фенери из пушека и изкривения метал, оглеждайки за оцелели. Един от тях навярно беше видял Киеде, защото извика нещо на останалите и им даде знак да се приближат.

— Това е изтребител от колониите — извика невярващо той. — Самолет е успял да мине през Бронята и да влезе в Денвър.

За момента бяхме скрити от поглед под крилото, но те щяха да ни забележат всеки момент. Импровизираният кордон от войници ни разделяше от тълпата. Навсякъде около нас и из целия град се чуваха шумове от трошене на стъкла, огньове, викове и скандиращи хора — само тези, които бяха най-близко до мястото на катастрофата, въобще осъзнаваха, че самолет от колониите се беше разбил. Хвърлих поглед към мястото, където се извисяваше Кулата на Конгреса. Гласът на Андън отекваше от всеки градски квартал и от всеки високоговорител — жива връзка с неговия образ сигурно се излъчваше на всеки джъмботрон в града… и навсякъде из страната. Видях как няколко гневни бунтовника метнаха коктейли „Молотов“ по войниците. Хората нямаха представа, че Конгресът се спотайваше и чакаше гневът на народа да се разрасне достатъчно, за да сложат Рейзър на мястото на Андън. Нямаше как Андън да успее да успокои тази тълпа. Ако патриотите бяха успели да излъчат публично смъртта на Електора от високоговорителите на Кулата на Конгреса, революцията вече щеше да е факт.

— Сега — каза Дей.

Измъкнахме се изпод крилото и се затичахме, хващайки кордона от войници напълно неподготвен. Преди някой от тях да успее да ни сграбчи или да стреля по нас, успяхме да преминем, гмурнахме се сред тълпата и напълно се сляхме с останалите. Мигновено Дей сниши глава и ни приведе през скупчените нагъсто ръце и крака. Стискаше ме здраво за ръката. Дъхът ми излизаше на пресекулки, насила, но аз не си позволих да намаля темпото. Продължих напред. Хората издаваха изненадани викове, докато ние си проправяхме път.

Зад нас войниците вдигнаха тревога.

— Ето там! — изкрещя един от тях. Прокънтяха няколко изстрела. Те бяха по петите ни.

Продължихме да си пробиваме път през тълпата. От време на време чувах хората да възкликват: Това не е ли Дей? С изтребителя от колониите ли се е върнал Дей? Когато хвърлих поглед назад, забелязах, че половината войници са тръгнали в погрешна посока, без да разберат накъде бяхме поели ние. Няколко от тях все още бяха по петите ни. Намирахме се само на една пресечка от Кулата на Конгреса, но разстоянието ми изглеждаше като няколко километра. От време на време зървах Кулата през навалицата от блъскащи се тела. Джъмботроните показваха Андън, който стоеше на балкона — мъничка самотна фигура, облечена в черно и червено, протегнала умоляващо ръце.

Той се нуждае от помощта на Дей.

Зад нас четирима войника постепенно ни настигаха. Преследването изсмука и последните ми сили. Задъхах се, беше ми трудно да дишам. Дей вече забавяше крачка, за да върви наравно с мен, но аз виждах, че нямаше да успеем с такова темпо. Стиснах ръката му и поклатих глава.

— Ти трябва да продължиш — твърдо заявих на Дей.

— Ти си луда. — Той сви устни и ни задърпа да вървим по-бързо. — Почти стигнахме.

— Не. — Наведох се по-близо до него, докато продължавахме да си проправяме път през множеството. — Това е единственият ни шанс. Нито един от двама ни няма да успее, ако продължавам да те бавя.

Дей се поколеба, разкъсван от противоречиви чувства. Бяхме се разделяли и преди — сега той се питаше дали някога пак щеше да ме види, ако ме оставеше сама. Но нямахме време да разсъждава дълго по въпроса.

— Не мога да тичам бързо, но мога да се скрия сред тълпата. Повярвай ми.

Той ме сграбчи през кръста, без да ме предупреди, притисна ме силно в прегръдката си и ме целуна страстно по устните. Устните ми пареха. Отвърнах пламенно на целувката му и го погалих по гърба.

— Съжалявам, че не ти повярвах — на един дъх прошепна той. — Скрий се и се пази. Ще се видим скоро. — След това стисна ръката ми и изчезна.

Поех си глътка леденостуден въздух. Размърдай се, Джун. Нямаш време за губене.

Спрях се на място, обърнах се и приклекнах точно в мига, в който войниците стигнаха до мен. Първият дори не забеляза, че съм застанала на пътя му. В един момент тичаше, а в следващия вече го бях спънала и го бях проснала по гръб. Не посмях да се спра и да погледна — вместо това се върнах сред побеснялата тълпа, олюлявайки се, и се запромъквах през хората с наведена глава, докато войниците не останаха далеч зад мен. Не можех да повярвам колко хора се бяха събрали тук. Навсякъде се разразяваха сблъсъци между гражданите и уличната полиция. Над целия този хаос джъмботроните показваха на живо лицето на Андън, което имаше печално изражение — той отправяше апел иззад защитното стъкло.

Изминаха шест минути. Бях само на десетина метра от подножието на Кулата на Конгреса, когато забелязах, че хората около мен бавно са започнали да притихват. Те вече бяха отклонили вниманието си от Андън.

— Там горе! — извика един човек.

Сочеха момче с пламтяща като факел коса, което се беше покатерило на един балкон на Кулата от отсрещната страна на етажа, на който се намираше Андън. Защитното стъкло на балкона отразяваше част от уличната светлина и оттук долу момчето сякаш пламтеше. Затаих дъх и се спрях. Това беше Дей.

Дей

Докато стигна до Кулата на конгреса, бях плувнал в пот. Тялото ми гореше от болка. Заобиколих и отидох до една от стените, които не бяха с лице към главния площад, след което огледах тълпата, докато хората минаваха и в двете посоки и грубо ме избутваха. Навсякъде около нас имаше ослепителни джъмботрони, които показваха абсолютно едно и също — младия Електор, който напразно отправяше молби към хората да се върнат вкъщи, където ще са в безопасност, да се разпръснат, преди нещата да излязат извън контрол. Той се опитваше да ги утеши, като им описваше плановете си за реформиране на републиката, как щеше да отмени Изпитанията и да промени назначенията за работа. Но аз виждах, че тези проклети политически приказки по никакъв начин нямаше да успокоят тълпата. И макар че Андън беше по-възрастен и по-мъдър от мен и Джун, той пропускаше най-същественото.

Хората не му вярваха и не искаха да повярват в него.

Можех да се обзаложа, че Конгресът наблюдаваше с наслада всичко това. Рейзър също. Дали Андън въобще знаеше, че Рейзър беше фигурата зад този заговор? Присвих очи, след което подскочих и се хванах за перваза на втория етаж на окабелената сграда. Опитах се да си внуша, че Джун е зад мен и ме окуражава.

Наистина изглеждаше, че говорителите са свързани по начина, по който Киеде ми беше описала още докато бяхме в Ламар. Наведох се върху перваза точно под покрива, за да огледам жиците. Да. Пренастроени бяха почти по същия начин, по който аз го бях сторил в нощта, когато за първи път срещнах Джун в онази уличка и я бях помолил за лекарство против заразата през системата от говорители. Като изключим, че този път гласът ми нямаше да се чува из малка уличка, а из цялата столица на републиката. Из цялата страна.

Поривите на вятъра щипеха бузите ми, свиреха в ушите ми и ме принуждаваха постоянно да местя краката си. Можех да умра всеки момент. Не беше възможно да разбера дали войниците по покривите нямаше да ме застрелят, преди да достигна до относително безопасната стъклена стена на балкона, която се намираше на няколко десетки метра над останалите от тълпата. Или пък може би щяха да ме разпознаят и нямаше да стрелят.

Катерих се, докато не стигнах до десетия етаж, същия, на който се намираше балконът на Електора, след което приклекнах за секунда и погледнах надолу. Бях се покатерил достатъчно високо — в мига, в който завиех зад ъгъла на тази сграда, всички щяха да ме видят. Множеството беше съсредоточено най-вече от тази страна, главите им бяха вдигнати към Електора и гневно размахваха юмруци. Дори оттук виждах каква голяма част бяха боядисали аленочервена ивица в косите си. Очевидно опитите на републиката да обявят деянието за незаконно не бяха проработили, тъй като всички искаха да го направят.

По краищата на площада уличната полиция и войниците удряха безмилостно с палките си и блъскаха хората с наредените си в редица прозрачни щитове. Изненадах се, че не стреляха. Ръцете ми започнаха да треперят от гняв. Много малко неща бяха по-ужасни от това да видиш стотици републикански войници, облечени в пълно бойно снаряжение и с маски, застанали в непреклонни мрачни редици срещу масата от невъоръжени протестиращи. Прилепих се до стената и си поех няколко глътки студен нощен въздух, полагайки усилия да запазя спокойствие. Опитвах се да не забравям за Джун, брат й и Електора и това, че зад някои от тези скрити зад маски служебни лица на републиката имаше и добри хора, с родители, братя и сестри, деца. Надявах се, че заради Андън все още не бяха отекнали изстрели. Трябва да вярвам в това. Иначе никога нямаше да убедя хората в това, което възнамерявах да кажа.

— Не се страхувай — прошепнах на себе си със затворени очи. — Не можеш да си го позволиш.

След това излязох от сенките, бързо се придвижих по перваза, докато не завих зад ъгъла на сградата, след което скочих върху най-близкия балкон, който намерих. Озовах се с лице към централния площад. Защитното стъкло на балкона свършваше на около половин метър над главата ми, но аз все още усещах как вятърът се процежда отгоре. Свалих си шапката и я хвърлих през перваза. Вятърът я понесе към земята. Косата ми се вееше около мен. Сниших се, усуках една от жиците на говорителя и го вдигнах, сякаш беше мегафон. След това зачаках.

Първоначално никой не ме забеляза. Но скоро едно лице погледна нагоре към мястото, където се намирах, вероятно привлечено от яркия цвят на косата ми, а после още едно и още едно. Оформи се малка група. Тя се разрасна до няколко десетки души, като всички ме сочеха с пръст. Виковете и гневните скандирания под мен започнаха да стихват. Запитах се дали Джун ме вижда. Войниците, наредени по покривите, насочиха оръжията си към мен, но не стреляха. Нямаше как да се отърват от мен в този неудобен, напрегнат танц. Исках да побягна. Да направя това, което винаги правя и което винаги съм правил през последните пет години от живота си. Да избягам, да се скрия в сенките.

Но този път щях да отстоявам позицията си. Беше ми омръзнало да бягам.

Тълпата се смълча, докато все повече и повече глави се вдигаха, за да ме видят. Първоначално чух подозрително дърдорене. Някой дори се изсмя. Това не може да е Дей — представях си аз как си мълвят един на друг. — Някакъв мошеник. Но колкото по-дълго стоях тук, толкова по-шумни ставаха те. Вече всички се бяха обърнали към мен. Очите ми се стрелнаха към мястото, където Андън стоеше на балкона си — дори и той гледаше към мен. Затаих дъх, като се надявах, че няма да реши да заповяда да ме застрелят. Дали беше на моя страна?

Тогава всички започнаха да скандират името ми. Дей! Дей! Дей! Не можех да повярвам на ушите си. Скандиранията им бяха в моя чест, а гласовете им отекваха надолу по квартала и достигаха всяка улица. Стоях неподвижно на място, все още стиснал импровизирания мегафон, без да мога да откъсна очи от тълпата. Повдигнах високоговорителя до устните си.

— Хора на републиката! — извиках аз. — Чувате ли ме?

Думите ми прокънтяха от всеки говорител на площада — доколкото знаех, вероятно от всеки говорител в страната. Това ме стресна. Хората под мен нададоха одобрителни възгласи, от които земята потрепери. Войниците сигурно бяха получили бърза заповед от Конгреса, защото видях как някои от тях вдигнаха по-високо оръжията си. Един самотен куршум изсвистя във въздуха и се заби в стъклото, хвърляйки искри. Не помръднах.

Електорът направи бърз знак на пазачите, които стояха редом с него, и те притиснаха ръка към ушите си и заговориха по микрофоните си. Може би им нареждаше да не ме наранят. Заставих се да повярвам в това.

— Не бих сторил това — извиках аз към посоката, от която беше дошъл самотният куршум. Запази спокойствие. Възгласите на хората се превърнаха в рев. — Не искате да има въстание, нали така, представители на Конгреса?

Дей! Дей! Дей!

— Днес, представители на Конгреса, аз ви поставям ултиматум. — Очите ми се преместиха към джъмботроните. — Вие арестувахте една група патриоти за престъпление, за което сте отговорни вие. Освободете ги. Всеки един от тях. Ако не го направите, ще призова вашия народ да вземе нещата в свои ръце и вие ще получите необходимата ви революция. Но вероятно не тази, на която сте се надявали.

Гражданите нададоха одобрителни викове. Скандиранията продължиха с пламенен тон.

— Хора на републиката. — Те ме аплодираха, докато продължавах. — Чуйте ме. Днес поставям ултиматум пред всички вас.

Скандиранията долу продължиха, докато хората не осъзнаха, че се бях смълчал и те също започнаха да притихват. Приближих високоговорителя още повече.

— Името ми е Дей. — Гласът ми изпълваше въздуха. — Аз се борих със същите неправди, заради които в момента вие сте тук да протестирате. Като вас и аз видях как приятелите и семейството ми умират от ръцете на войници на републиката. — Примигнах, за да пропъдя спомените, които заплашваха да ме връхлетят. — Продължавай. — Гладувах, биха ме и ме унижаваха. Бях измъчван, обиждан и потискан. Живях в бедняшките квартали заедно с вас. Рискувах живота си заради вас. И вие рискувахте живота си заради мен. Ние рискувахме живота си за нашата страна — не за държавата, в която живеем в момента, а за държавата, която се надяваме да имаме. Всички вие, всеки един от вас е герой.

Отговориха ми радостни възгласи, дори докато пазачите отдолу напразно се опитваха да озаптят и арестуват разпръснатите групи от хора, а други войници безуспешно се мъчеха да извадят от строя пренастроената система от говорители. Осъзнах, че Конгресът се страхуваше. Страхуваха се от мен, както винаги досега. Затова продължих — разказах на хората какво се беше случило с майка ми и братята ми и какво бе сполетяло Джун. Разказах им за патриотите и за опита на Сената да убие Андън. Надявах се Рейзър да слуша и да се разтревожи. През цялото време вниманието на тълпата не се отклони дори за миг.

— Вярвате ли ми? — извиках аз.

Тълпата отговори в един глас. Морето от хора и техните проглушителни викове бяха поразителни. Ако майка ми все още бе жива, ако татко и Джон бяха тук, дали в този миг те щяха да са вдигнали усмихнато глави нагоре? Треперейки, си поех дълбоко въздух. Довърши това, за което дойде тук, фокусирах вниманието си върху хората и върху младия Електор. Събрах сили. След това изрекох думите, които никога не бях мислил, че ще кажа.

— Хора на републиката, разпознайте вашия враг. Вашият враг е начинът на живот в републиката, законите и традициите, които ни потискат, правителството, което ни доведе дотук. Покойният Електор. Конгресът. — Вдигнах ръка и посочих Андън. — Но новият Електор… не е ваш враг! — Хората се смълчаха. Погледите им не се откъсваха нито за миг от мен. — Мислите, че Конгресът иска да спре Изпитанията или да помогне на семействата би? Това е лъжа. — Посочих към Андън, когато казах това, и за първи път исках да му се доверя. — Електорът е млад и амбициозен и не е като баща си. Той иска да се бори за вас, точно както аз го правех, но първо ще е нужно да му дадете тази възможност. И ако вие застанете с вашата сила зад него и го подкрепите, той ще подкрепи нас. Той ще промени нещата за нас — стъпка по стъпка. Способен е да построи онази държава, която всички ние се надяваме да имаме. Тази вечер дойдох тук заради всички вас… и заради него. Вярвате ли ми? — Повиших глас: — Хора на републиката, вярвате ли ми?

Мълчание. Последваха отделни скандирания. Присъединиха се още гласове. Хората вдигнаха погледи и юмруци към мен, виковете им бяха непрестанни като вълна на промяната.

— Тогава подкрепете с пълен глас вашия Електор, както го направих аз, и той ще направи същото за вас!

Виковете бяха оглушителни, погълнаха всичко и всички. Младият Електор не откъсваше очи от мен и аз най-сетне осъзнах, че Джун бе права. Не исках да видя как републиката рухва. Исках да видя как се променя.

Джун

Изминаха два дни. Или по-точно, изминаха петдесети два часа и осем минути, откакто Дей се беше покатерил на върха на Кулата на Конгреса и бе обявил подкрепата си за нашия Електор. Когато и да затворех очи, все още го виждах там горе, косата му блестеше като морски фар, озаряващ нощното небе, думите му отекваха ясно и силно из града и страната. Всеки път, когато сънувах, усещах жарта на последната му целувка по устните си, огъня и страха в очите му. Всеки човек в републиката го беше чул в онази нощ. Той върна властта на Андън, а Андън спечели страната и всичко това само с един замах.

Това беше вторият ми ден в болничното отделение, намиращо се в покрайнините на Денвър. Втория следобед, в който Дей не беше до мен. В една стая няколко врати по-надолу той беше подложен на същите тестове, които едновременно щяха да проверят здравословното му състояние и да установят дали от колониите не бяха имплантирали някакви проследяващи устройства в главата му. Всеки миг Дей отново щеше да се срещне с брат си. Лекарят ми беше пристигнал, за да провери как протича възстановяването ми, но нямаше как да извърши прегледа по-дискретно. Всъщност, когато огледах тавана на стаята си, видях поставени охранителни камери във всеки ъгъл, които излъчваха образа ми на живо пред широката публика. Републиката се страхуваше да не даде дори и най-малкия повод на хората да си помислят, че за Дей и мен не се оказваха грижи.

Един монитор на стената ми показваше стаята на Дей. Това беше единствената причина, поради която се съгласих да се отделя от него за толкова дълго време. Искаше ми се да мога да си поговоря с него. Веднага щом приключеха с рентгеновия преглед и останалите изследвания, щях да си сложа микрофон.

— Добро утро, госпожице Ипарис — обърна се към мен моят доктор, докато сестрите поставяха шест сензора по кожата ми.

Измърморих някакъв поздрав в отговор, но вниманието ми остана приковано върху кадрите от камерата, където Дей разговаряше със своя лекар. Ръцете му бяха скръстени непокорно, а изражението му оставаше скептично. От време на време вниманието му се концентрираше върху някакво място от стената, което не можех да видя. Запитах се дали и той ме наблюдаваше през камерите.

Лекарят забеляза какво ме разсейва и изморено отговори на въпроса ми, преди да го задам.

— Скоро ще го видите, госпожице Ипарис. Става ли? Обещавам. Сега знаете каква е процедурата. Затворете очи и си поемете дълбоко въздух.

Потиснах раздразнението си и направих, каквото искаше от мен. Зад клепачите ми примигна светлина, а след това студено изтръпващо усещане се спусна от мозъка ми надолу по гръбнака. Сложиха някаква желирана маска върху устата и носа ми. Винаги трябваше да си напомням да не се паникьосвам по време на тази част на изследването, да се преборя с клаустрофобията и усещането, че се давя. Те просто ми правят изследвания — повтарях си наум аз. Те ме преглеждаха за остатъци от опити за промиване на мозъка от страна на колониите, за психическата ми стабилност и за това дали може или не Електорът — републиката — да ми има пълно доверие. Това беше всичко.

Изминаха часове. Най-накрая всичко приключи и лекарят ми каза, че отново мога да отворя очи.

— Отлично, Ипарис — рече той, докато вписваше нещо в бележника си. — Кашлицата ви може и да продължава, но мисля, че сте преживяла най-тежкия период на болестта. Можете да останете по-дълго, ако желаете — той се усмихна на смръщеното ми от раздразнение лице, — но ако предпочитате да бъдете изписана в новия си апартамент, можем да го уредим още днес. Във всеки случай преславният Електор няма търпение да разговаря с вас, преди да си тръгнете оттук.

— Как е Дей? — попитах. Беше ми трудно да прикрия нетърпението в гласа си. — Кога ще мога да го видя?

Докторът се намръщи.

— Нали току-що го обсъдихме? Дей ще бъде изписан скоро след вас. Първо трябва да се види с брат си.

Внимателно огледах лицето му. Имаше някаква причина лекарят да се колебае точно в този миг — нещо свързано с възстановяването на Дей. Видях едва доловимото помръдване на лицевите мускули на доктора. Той знаеше нещо, за което аз нямах информация.

Лекарят рязко ме върна в реалността. Той остави бележника си настрана, поизправи се и на лицето му разцъфна изкуствена усмивка.

— Ами това е всичко за днес. Утре ще започнем официалното ви интегриране в републиката с новото ви кариерно назначение. Електорът ще пристигне след няколко минути, така че ще имате известно време, за да възвърнете ориентацията си. — След това заедно със сестрите прибра сензорите и машините си и ме оставиха сама.

Седнах на леглото и втренчих поглед във вратата. Раменете ми бяха загърнати с тъмночервено наметало, но на мен все още ми беше студено. Когато Андън влезе, за да ме види, аз вече треперех.

Той пристъпи с характерната си елегантност, краката му бяха обути в меки тъмни ботуши, носеше черен шал и униформа, къдриците на косата му бяха перфектно подравнени, очила с тънки рамки бяха спретнато закрепени върху носа му. Когато ме видя, Андън се усмихна и ми отдаде чест. Този жест болезнено ми напомни за Метиъс и ми се наложи да се концентрирам върху краката си за няколко секунди, за да мога да се съвзема. За щастие той си помисли, че се покланям.

— Електор — приветствах го аз.

Той се усмихна — зелените му очи ме огледаха.

— Как се чувстваш, Джун?

Отвърнах на усмивката му.

— Прилично.

Андън леко се засмя и наведе глава. Приближи се, но не се опита да седне до мен на леглото. Виждах увлечението му към мен в погледа му: начина, по който се наслаждаваше на всяка дума, която изричах, на всяко движение, което правех. Със сигурност трябваше да е чул слуховете за връзката ми с Дей. Ако обаче беше узнал това, с нищо не го показваше.

— Републиката — продължи той засрамен, че го бях изненадала да се вторачва в мен, — тоест правителството реши, че си годна да се завърнеш обратно при военните, като предишният ти чин ще остане непроменен. Ще бъдеш агент тук, в Денвър.

Значи нямаше да се връщам обратно в Лос Анджелис. Последно бях чула, че карантината в Ел Ей е вдигната, след като Андън беше започнал разследване срещу предателите в Сената, а Рейзър и командир Джеймсън бяха арестувани за измяна. Само можех да си представям колко много Джеймсън мразеше Дей и мен в този миг… дори само при мисълта за това как можеше да изглежда яростта върху лицето й ме побиха тръпки.

— Благодаря ви — казах аз след кратко мълчание. — Много съм ви благодарна.

Андън махна с ръка.

— Няма нужда. Ти и Дей ми направихте огромна услуга.

Бързо и непринудено му отдадох чест. Влиянието на Дей вече се беше почувствало — след импровизираната му реч Конгресът и военните се подчиниха на Андън, като позволиха на протестиращите да се завърнат безнаказано по домовете си и освободиха патриотите, които бяха арестувани по време на опита за убийство под ограничено наблюдение. Ако Сенатът не се беше страхувал от Дей по-рано, то сега вече това беше факт. Към този момент той разполагаше с властта да разпали мащабна революция само с няколко внимателно подбрани думи.

— Но… — Гласът на Андън притихна и той извади ръце от джобовете си, за да ги скръсти пред гърдите си. — Имам друго предложение за теб. Мисля, че заслужаваш по-значима длъжност от тази на агент.

Един спомен за мига, когато бяха в онзи влак с него, за неизказаните думи на върха на устните му, изплува.

— Какъв тип длъжност?

За първи път той реши да седне до мен на ръба на леглото ми. Беше толкова близо, че усещах лекия полъх на дъха му по кожата си и видях наболата брада, която потъмняваше брадичката му.

— Джун — започна той, — републиката никога не е била по-нестабилна от сега. Дей успя да я спаси на ръба на разрухата, но аз все още управлявам в опасни времена. Голяма част от сенаторите се борят за надмощие помежду си, а немалко хора в страната се надяват да направя грешен ход. — Андън се смълча за секунда. — Един миг няма да задържи благосклонността на народа към мен завинаги, а аз не мога да упражнявам властта върху държавата сам.

Знаех, че казва истината. Виждах изтощението по лицето му и обезсърчението, което произтичаше от отговорността за страната му.

— Когато баща ми е бил млад Електор, двамата с майка ми са управлявали заедно. Електорът и неговата принцепс. Той никога не е бил толкова могъщ, колкото по онова време. Аз също бих искал да имам съюзник, някой умен и силен, на когото мога да поверя повече власт, отколкото на всички останали в Конгреса. — Дишането ми стана учестено, когато осъзнах в каква посока се движеше предложението му. — Искам партньор, който може да усети пулса на хората, някой изключителен във всичко, което върши; някой, който споделя идеите ми за това как да създадем нацията. Разбира се, човек не може в един миг да се превърне от агент в принцепс. Ще има нужда от интензивно обучение и образование. От възможност в течение на много години, десетилетия, да израсне, за да поеме позицията, като първо добие опит като сенатор, а после като лидер на Сената. Това не е обучение, което се провежда лесно, особено върху някой без опит в Сената. Естествено ще има и други кандидати за принцепс, които също ще изучават опита ми. — Тук той направи пауза и тонът му се промени. — Какво мислиш по въпроса?

Поклатих глава, все още не напълно сигурна какво точно ми предлагаше Андън. Имаше възможност да стана принцепс — позиция, която беше втора по власт след тази на Електора. Щях да прекарам почти всеки съзнателен миг от живота си в компанията на Андън, следейки всяка негова стъпка най-малко през следващите десет години. Никога нямаше да видя Дей. Това предложение разклащаше силно представата ми за живота с него. Дали Андън ми предлагаше това повишение изцяло на базата на способностите, които смяташе, че притежавам, или оставяше емоциите си да му повлияят, като ме повишаваше с надеждата, че ще получи възможност да прекара повече време с мен? И как щеше да е възможно да си съпернича с останалите потенциални кандидати за принцепс, някои от които щяха да са с десет години по-възрастни от мен, вероятно дори сенатори?

Поех си дълбоко въздух, след което се опитах да го помоля по дипломатичен начин.

— Електор — започнах, — аз не мисля…

— Няма да те притискам — прекъсна ме той, след което преглътна и колебливо ми се усмихна. — Чувствай се напълно свободна да откажеш предложението. Ти можеш да бъдеш принцепс и без… — Андън се беше изчервил. — Не е нужно — промени думите си той. — Аз… републиката… ще ти бъде признателна, ако го направиш.

— Не зная дали имам такава дарба — отвърнах. — Нужен ви е някой много по-добър, отколкото някога бих могла да стана аз.

Андън ме хвана за ръцете.

— Ти си родена да промениш републиката. Джун, няма по-добър кандидат от теб.

Дей

В началото лекарите не ме харесаха. Чувството, естествено, беше до голяма степен взаимно — и аз не бях имал най-приятните преживявания в болници.

Преди два дни, когато най-накрая бяха успели да ме свалят от балкона на Кулата на Конгреса и успокоиха огромното множество от хора, които ме аплодираха, те ме завързаха в една линейка и ме отведоха в болницата. Там счупих очилата на един лекар и изритах металните табли, когато се опитаха да проверят дали имам контузии.

— Ако ме докоснете и с пръст — отсякох им аз, — ще ви счупя проклетите вратове. — Наложи се персоналът на болницата да ме завърже. Крещях до пресипване името на Идън, настоявах да го видя, заплашвах да изгоря цялата болница, ако не го доведат. Виках името на Джун. Крещях, че искам доказателство, че патриотите са освободени. Поисках да видя тялото на Киеде, умолявах ги да й осигурят подходящо погребение.

Те излъчваха на живо реакциите ми пред публиката, защото тълпите, които се бяха събрали пред болницата, искаха да се уверят, че ме лекуват пълноценно. Но постепенно се успокоих и след като ме видяха жив, тълпите в Денвър също започнаха да се усмиряват.

— Това не означава, че няма да бъдете внимателно наблюдаван — обясни ми лекарят, докато ми даваха чифт републикански ризи и военни панталони. Той мърмореше, за да не могат охранителните камери да уловят какво казва. Едва можех да различа очите му през свирепия поглед зад миниатюрните му кръгли очила. — Но вие сте безусловно помилван от Електора, а брат ви Идън ще пристигне в болницата всеки момент.

Останах безмълвен. След всичко, което се беше случило, откакто първоначално Идън беше поразен от заразата, едва можех да проумея факта, че републиката щеше да ми го върне. Всичко, което можех да направя, бе да се усмихна на лекаря през стиснати зъби. Той отвърна на усмивката ми с изпълнено с неприязън изражение, докато продължаваше да ми обяснява резултатите от изследванията и къде щях да живея, след като всичко това приключеше. Знаех, че той не иска да бъде тук, но не го казваше на глас, не и пред всичките тези включени камери. С периферното си зрение видях един монитор на стената, който ми показваше какво правеха с Джун. Тя, изглежда, бе в безопасност и бе подложена на същите изследвания като мен. Но безпокойството, заседнало в гърлото ми, отказваше да отмине.

— Има едно последно нещо, което бих искал да ви споделя насаме — продължи лекарят. Слушах го с половин ухо. — Доста важно. Нещо, което открихме на рентгеновата ви снимка, за което трябва да знаете.

Наведох се напред, за да го чувам по-добре. Но точно в този миг интеркомът в стаята се включи и силно закънтя.

— Идън Батаар Уинг е тук, докторе — съобщи гласът. — Моля, информирайте Дей.

Идън. Идън е тук.

Изведнъж престана изобщо да ми пука за това какви бяха проклетите резултати от рентгеновата снимка. Идън беше отвън, точно от другата страна на вратата на стаята ми. Лекарят се опита да ми каже нещо, но аз само го избутах, отворих вратата и излязох навън със залитане.

Първоначално не го видях. Имаше твърде много сестри, които обикаляха коридорите. След това забелязах дребна фигура, която полюшваше крака, седнала на една от пейките — кожата на момчето имаше здрав вид, главата му бе покрита с непокорни светлоруси къдрици, а то самото беше облечено в прекалено голяма ученическа униформа и детски обувчици. Изглеждаше по-висок, но може би това се дължеше на факта, че имаше възможност да е по-изправен. Когато се обърна към мен, осъзнах, че носи чифт очила с дебели черни рамки. Очите му бяха светли, млечнолилави, напомнящи ми за малкото момче, което бях видял във влака в онази студена нощ, когато неспирно бе валяла суграшица.

— Идън — извиках пресипнало аз.

Очите му останаха разконцентрирани, но една удивителна усмивка разцъфна на лицето му. Той се изправи и се опита да тръгне към мен, но спря, когато осъзна, че не може да прецени къде точно се намирах.

— Даниел, това ти ли си? — попита той с неуверено заекване.

Изтичах до него, сграбчих го в обятията си и го притиснах силно.

— Да — прошепнах аз. — Аз съм, Даниел.

Идън просто се разплака. Хлипания разтресоха цялото му тяло. Той притисна ръце около врата ми толкова силно, че реших, че никога няма да ме пусне. Поех си дълбоко дъх, за да сдържа собствените си сълзи. Заразата го беше лишила от по-голямата част от зрението му, но той беше тук, жив и здрав, достатъчно силен, за да ходи и да говори. Това ми стигаше.

— Радвам се отново да те видя, хлапе — сподавено рекох аз и разроших косата му с една ръка. — Липсваше ми.

Не зная колко дълго останахме там. Минути? Часове? Но нямаше значение. Времето отминаваше бавно секунда след секунда и аз направих така, че моментът да се удължи колкото може повече. Имах чувството, че прегръщах цялото си семейство. Той беше всичко, което имаше значение за мен. Имах поне него.

Зад себе си чух някой да се изкашля.

— Дей — обади се лекарят. Той се бе облегнал на отворената врата на стаята, лицето му беше мрачно и неясно на флуоресцентната светлина. Нежно пуснах Идън на земята и поставих ръка върху рамото му. — Елате с мен. Ще приключим бързо, обещавам. Аз, ъъъ… — Той се смълча при вида на Идън. — Препоръчвам да оставите брат си тук. Само засега. Уверявам ви, че ще се върнете след няколко минути, след което и двамата ще бъдете откарани в новия ви апартамент.

Останах на място, изпитвайки нежелание да му се доверя.

— Обещавам — отново каза той. — Ако лъжа, ами… вие разполагате с достатъчно власт, за да помолите Електора да ме арестува.

Е, това наистина беше вярно. Изчаках още малко, като дъвчех бузата си от вътрешната страна, след което потупах главата на Идън.

— Ще се върна веднага, става ли? Остани на пейката. Недей да ходиш никъде. Ако някой се опита да те накара да се преместиш, викай. Разбра ли?

Идън избърса носа си с ръка и кимна.

Отведох го до пейката, след което последвах лекаря в стаята. Той затвори вратата с тихо щракване.

— Какво има? — нетърпеливо попитах аз. Погледът ми не можеше да спре да се обръща към вратата, сякаш тя щеше да изчезне, ако не останех нащрек. На стената в ъгъла мониторът на Джун я показваше сама в стаята й.

Но този път лекарят не изглеждаше ядосан. Той натисна един бутон на стената и промълви нещо за изключване на звука на камерите.

— Както казвах, преди да излезете… Като част от тестовете, които ви направихме, ние изследвахме мозъка ви, за да видим дали не е бил обработван от колониите. Не открихме нищо притеснително… но се натъкнахме на нещо друго. — Лекарят се обърна, включи едно малко устройство и посочи към осветения екран на стената. На него имаше показано изображение на мозъка ми. Погледнах смръщено снимката, защото не можех да проумея какво виждам. Лекарят посочи тъмно петно близо до долния край на снимката. — Видяхме това до левия ви хипокамп. Смятаме, че е нещо старо, вероятно от години, и с течение на времето бавно се е влошавало.

Гледах озадачено петното известно време, след което отново се обърнах към лекаря. Струваше ми се незначително, особено когато Идън ме чакаше отвън. Особено когато отново щях да мога да видя Джун.

— И? Какво друго?

— Имал ли сте тежки главоболия? Напоследък или през последните няколко години?

Да. Разбира се, че имах. Имах главоболия още от нощта, в която ми бяха правили тестове в централната болница на Лос Анджелис; в нощта, в която трябваше да умра; в нощта, когато избягах. Кимнах.

Той скръсти ръце.

— Нашите данни показват, че върху вас са били провеждани… експерименти, след като сте се провалил на Изпитанието. Били са осъществени няколко теста на мозъка ви. Очаквало се е… ъъъм. — Той се изкашля, изпитвайки затруднение да намери точните думи. — Да загинете доста бързо, но сте оцелял. Е, изглежда, че последиците най-накрая са започнали да се проявяват. — Той рязко започна да шепне. — Никой не знае за това — дори и Електорът. Не искаме страната отново да изпадне в състояние на революция. Първоначално смятахме, че ще можем да го излекуваме чрез комбинация от операция и медикаментозно лечение, но когато проучихме проблемните зони по-обстойно, осъзнахме, че е толкова преплетено със здравата материя на мозъка ви, че ще бъде невъзможно да стабилизираме ситуацията, без сериозно да повредим когнитивния ви капацитет.

Преглътнах тежко.

— И? Какво означава това?

Лекарят свали очилата си и въздъхна.

— Означава, че ти умираш, Дей.

Джун

20:07 часа

Два дни след изписването ми

Небостъргачът „Оксфорд“, сектор „Лодо“, Денвър

22ºС на закрито

Дей беше изписан вчера в седем сутринта. Оттогава му се бях обаждала три пъти, но нямаше отговор. Едва преди няколко часа най-сетне чух гласа му в слушалката.

— Свободна ли си днес, Джун? — Потреперих от нежността в гласа му. — Имаш ли нещо против да се отбия? Искам да говоря с теб.

— Заповядай — отвърнах аз. И това беше горе-долу всичко, което си казахме.

Щеше да пристигне скоро. Засрамено трябваше да си призная, че макар да се бях опитала да си намеря някакво занимание, като подреждах апартамента и четках козината на Оли, единственото, за което си мислех, бе какво искаше да обсъди Дей с мен.

Беше странно отново да имам свое собствено жилищно пространство, обзаведено с огромен брой нови и непознати вещи. Лъскави дивани, натруфени полилеи, стъклени маси, дървени подове. Луксозни предмети, към които вече изпитвах известно неудобство, че притежавам. Навън, от другата страна на прозореца, се сипеше лек пролетен сняг. Оли спеше до мен на един от двата дивана. След като ме изписаха от болницата, войниците ме ескортираха с джип дотук, до небостъргача „Оксфорд“, и първото нещо, което видях, когато пристъпих вътре, беше Оли, който въртеше опашка като луд и пъхаше нетърпеливо носа си в ръцете ми. Казаха ми, че Електорът отдавна помолил кучето ми да бъде доведено в Денвър, където да се погрижат за него. Веднага след като Томас ме беше арестувал. Сега кучето, тази малка частица от Метиъс, ми беше върнато. Запитах се какво ли си мислеше Томас за всичко това. Дали просто щеше да следва устава, както винаги, и щеше да ми се поклони следващия път, когато ме видеше, вричайки се във вечна преданост? Може би Андън беше заповядал да го арестуват заедно с командир Джеймсън и Рейзър. Не можех да преценя как щях да се почувствам от това.

Вчера погребаха Киеде. Щяха да я кремират и да я отбележат с мъничка табела върху стената на една погребална кула, но аз настоях за нещо по-хубаво. За истинско парче земя. Един квадратен метър нейно собствено пространство. Андън, естествено, се съгласи. Ако Киеде беше все още жива, къде ли щеше да бъде? Щеше ли републиката официално да я назначи в своите въздушни сили? Дали Дей вече бе посетил гроба й? Дали обвиняваше себе си за смъртта й, както аз се обвинявах? Това ли беше причината да чака толкова дълго, след като го бяха изписали от болницата, за да се свърже с мен?

Какво щеше да се случи сега? Накъде щяхме да поемем оттук нататък?

20:12 часа. Дей закъсняваше. Не спирах да гледам вторачено вратата, не можех да правя нищо друго, страхувах се, че ще го изпусна, дори и само да премигна.

20:15 часа. Тихо позвъняване отекна в апартамента. Оли се размърда, наостри уши и изскимтя. Той е тук. Направо скочих от дивана. Дей стъпваше толкова леко, че дори кучето ми не можеше да чуе как той се приближава надолу по коридора отвън.

Отворих вратата — след това замръзнах на място. Поздравът, който си бях подготвила, заседна в гърлото ми. Дей стоеше пред мен с ръце в джобовете, изглеждаше зашеметяващо в чисто нова републиканска униформа, черна, с дълги сиви кантове, спускащи се от двете страни на панталоните и около краищата на ръкавите, военната му куртка имаше плътна скосена яка, която беше скроена по модела на столичната войска в Денвър, чифт елегантни бели неопренови ръкавици, които виждах да се подават от джобовете на панталоните, като и двете бяха декорирани с тънка златна верижка. Косата му падаше под раменете на лъскави пластове и беше покрита с нежния пролетен сняг, който се сипеше отвън. Очите му бяха изумително светлосини и прекрасни — а върху дългите мигли, които ги ограждаха, искряха няколко снежинки. Трудно можех да устоя на тази гледка. Едва сега осъзнах, че всъщност никога не го бях виждала облечен официално, а камо ли във войнишко облекло. Не бях си и помислила как ще изглежда при обстоятелства, които щяха да изтъкнат красотата му.

Дей забеляза изражението ми и ми хвърли иронична усмивка.

— Това е заради една бърза снимка — обясни той, показвайки униформата си, — в която ние с Електора си стискаме ръцете. Изборът не беше мой. Очевидно. Дано да не съжалявам, че дадох подкрепата си за този тип.

— Успя ли да се изплъзнеш на тълпите, събрани пред жилището ти? — най-сетне се обадих аз. Бях се съвзела достатъчно, за да извия устните си в усмивка и да отвърна на неговата. — Слуховете твърдят, че хората те призовават да станеш новият Електор.

Той раздразнено се намръщи и сърдито изсумтя.

— Дей — Електор? Да, бе. Аз дори все още не харесвам републиката. Ще ми отнеме известно време, за да свикна. Виж, с изплъзването мога да се справя. Точно сега не ми се иска да се срещам с хора. — Усетих в думите му лека тъга, нещо, което ми подсказа, че наистина беше посетил гроба на Киеде. Дей прочисти гърло, когато забеляза, че го оглеждам, след което ми подаде малка кадифена кутийка. В движението му имаше учтива дистанцираност, която ме озадачи. — Купих го, докато идвах насам. За теб е, скъпа.

Тих изненадан шепот се изплъзна от устата ми.

— Благодаря. — Взех предпазливо кутийката, полюбувах й се за миг и вдигнах глава към него. — Какъв е поводът?

Дей прибра косата си зад едното ухо и се опита да си придаде небрежен вид.

— Просто реших, че изглежда красиво.

Отворих внимателно кутийката, след което рязко поех дъх, когато видях какво имаше вътре — малък медальон с още по-мъничък рубин във формата на сълза, ограден с инкрустирани диаманти и окачен на сребърна верижка. Три сребърни нишки увиваха самия рубин.

— Той е… разкошен — казах аз. Бузите ми пламнаха. — Сигурно е бил много скъп. — Откога бях започнала да използвам сърдечни светски любезности, когато разговарях с Дей?

Той поклати глава.

— Очевидно републиката пръска доста пари, за да ме кара да се чувствам щастлив. Рубинът е твоят зодиакален камък, нали? Е, реших, че трябва да имаш нещо по-хубаво за спомен от мен, отколкото онзи пръстен, направен от проклети кламери. — Той потупа Оли по главата, след което демонстративно огледа и се възхити на апартамента ми. — Хубаво местенце. Прилича доста на моето.

Бяха дали на Дей подобен, строго охраняван, апартамент няколко пресечки по-надолу по същата улица.

— Благодаря ти — отново казах аз и засега оставих кутийката предпазливо върху кухненския плот. След това му намигнах. — Аз обаче все още най-много си харесвам пръстена от кламери.

За част от секундата щастие озари лицето му. Исках да го обгърна с ръце и да притисна устни към неговите — в позата му имаше някаква тежест, което създаваше у мен усещането, че трябва да стоя настрана.

Осмелих се да направя колебливо предположение, за това какво го притесняваше.

— Как е Идън?

— Засега се справя. — Дей отново огледа стаята, след което спря погледа си върху мен. — Като се вземат предвид всички обстоятелства, разбира се.

Сведох глава.

— Аз… съжалявам, че така се е случило със зрението му. Той е…

— Той е жив — прекъсна ме учтиво Дей. — Това е достатъчно, за да се чувствам щастлив.

Кимнах в неловко съгласие и двамата изпаднахме в дълго мълчание. Най-накрая аз рекох:

— Искаше да говорим за нещо.

— Да. — Ден погледна надолу, поигра си с ръкавиците, след което пъхна ръце в джобовете си. — Чух за повишението, което ти е предложил Андън.

Обърнах се и седнах на дивана. Не бяха изминали и четиридесет и осем часа, а вече можех да видя новината да се появява два пъти по градските джъмботрони:

Джун Ипарис избрана за обучение за позицията на Принцепс.

Трябваше да бъда щастлива, че Дей бе този, който повдигна въпроса. Бях се опитала да намеря добър начин, по който да подходя към темата, а сега не ми се налагаше. И все пак пулсът ми се ускори и аз открих, че се чувствах точно толкова нервна, колкото се опасявах, че ще бъда. Може би той се бе разтревожил, че не споменах за проблема веднага.

— Какво точно вече си дочул? — попитах, когато той дойде и седна до мен. Коляното му нежно се опря до бедрото ми. Дори само от това леко докосване усетих как в стомаха ми започват да пърхат пеперуди. Хвърлих поглед към лицето му, за да видя дали го беше направил нарочно, но устните на Дей бяха опънати в сериозна неловка гримаса, сякаш знаеше накъде щеше да се насочи разговорът, но не искаше да го прави.

— Слуховете говорят, че ще трябва да следиш всяка стъпка на Андън, нали така? Ще се обучаваш, за да станеш принцепс. Вярно ли е всичко това?

Въздъхнах, прегърбих рамене и отпуснах глава в ръцете си. Когато чух Дей да казва тези неща, усетих тежестта на ангажимента, който трябваше да поема. Естествено, че разбирах практичните причини, поради които Андън ме беше избрал за тази позиция — надявах се, че наистина съм човек, който може да помогне при трансформирането на републиката. Цялото ми военно обучение, всичко, което Метиъс някога ми беше казвал — знаех, че ще се справя добре в управлението на републиката. Но…

— Да, всичко е вярно — отвърнах аз, след което бързо добавих: — Това не е предложение за брак — нищо подобно. Това е професионален пост и аз ще бъде една от няколкото кандидати, които ще се борят за позицията. Но това ще означава седмици… месеци, през които няма да ме има. Когато ще бъда далеч… — Далеч от теб — исках да кажа. Но звучеше твърде сантиментално и реших да не довърша изречението си. Вместо това му споделих всички детайли, които минаваха през ума ми. Разказах му за изтощителния график на кандидат-принцепса, как трябваше да планирам всичко, за да мога да имам време да си отдъхна, ако се съгласях да приема предложението, как не бях сигурна каква част от себе си съм готова да отдам на републиката. След известно време осъзнах, че бях започнала да говоря несвързано, но се почувствах добре от това, че свалих тази тежест от гърдите си, че изложих проблемите си пред момчето, което харесвах, че не се опитах да се възпра. Ако някой в моя живот заслужаваше да чуе всичко, то това беше Дей.

— Не зная какво да кажа на Андън — завърших аз. — Той не ме е притискал, но трябва скоро да му дам отговор.

Дей не отвърна. Потокът ми от думи увисна в мълчанието между нас. Не можех да опиша емоцията по лицето му — нещо объркано, нещо изтръгнато от погледа му и разпръснато по пода. Дълбока, тиха тъга, която ме разкъсваше надве. Какво се случваше в главата на Дей? Мислеше ли по същия начин, по който и аз, когато чух предложението за първи път, че Андън ми предлага това, защото се интересува по интимен начин от мен? Дали се чувстваше тъжен, защото това щеше да означава, че ще прекараме десет години, без почти да се виждаме? Гледах го и чаках, опитвах се да предположа какво щеше да каже. Естествено, че идеята нямаше да му хареса, естествено, че щеше да протестира. Аз самата не се чувствах доволна от…

Внезапно Дей проговори.

— Приеми предложението — прошепна той.

Наведох се към него, защото си помислих, че не съм го чула правилно.

— Какво?

Дей внимателно ме огледа. Ръката му леко трепна, сякаш искаше да я вдигне и да докосне бузата ми. Вместо това, тя остана на мястото си.

— Дойдох, за да ти кажа, че трябва да приемеш предложението — тихо повтори той.

Примигнах. Гърлото ме болеше — зрението ми плуваше в мъгла от светлина. Не беше възможно това да е реакцията — очаквах дузина различни отговори от Дей, с изключение на този. Или може би не бях шокирана толкова много от отговора, колкото от начина, по който го беше изрекъл. Сякаш се отказваше. Изгледах го втренчено за миг и се запитах дали не си въобразявам. Но изражението му — тъжно и резервирано — остана непроменено. Извърнах се, преместих се на ръба на дивана и през сковаността, която беше обзела ума ми, успях единствено да се сетя да прошепна:

— Защо?

— А защо не? — попита Дей. Гласът му беше хладен, смачкан като мъртво цвете.

Не разбирах. Може би се изразяваше саркастично. Или може би се готвеше да заяви, че все пак иска да намери начин да бъдем заедно. Но той не добави нищо към отговора си. Защо ме моли да приема това предложение? Мислех, че ще бъде толкова щастлив, когато всичко най-накрая приключеше, че ние можехме да се опитаме отново да водим някакво подобие на нормален живот, каквото и да значеше това. Щеше да е толкова лесно за мен да измисля някакъв компромисен вариант за предложението на Андън или дори напълно да го отхвърля. Защо не ми предложи това? Смятах, че Дей е по-емоционалният от нас двамата.

Той се усмихна горчиво, когато аз не отговорих веднага. Седяхме, без да се държим за ръце, оставили света да виси тежко помежду ни, слушайки как тихо отминават секундите. След няколко минути той си пое дълбоко дъх и рече:

— Аз, ъъъм… трябва да ти кажа и нещо друго.

Кимнах мълчаливо и зачаках да продължи. Страхувах се от това, което щеше да каже. Страхувах се, че щеше да обясни защо.

Той се колеба доста дълго, но когато проговори, поклати глава и тъжно се засмя. Виждах, че беше променил решението си — първоначално беше пожелал да ми сподели някаква тайна, но след това обратно я беше прибрал дълбоко в сърцето си.

— Знаеш ли, понякога се питам как ли щяха да се развият нещата, ако аз просто… те бях срещнал един ден. Както се срещат нормалните хора. Ако просто бях минал покрай теб на някаква улица в една слънчева утрин и си бях помислил, че си сладка, след което да се спра, да се ръкувам с теб и да кажа: „Здрасти, аз съм Даниел“.

Затворих очи при тази толкова мила мисъл. Колко непринудено би било това. Колко просто.

— Само ако можеше да се случи — прошепнах аз.

Дей хвана златната верижка на ръкавицата си.

— Андън е Електор Примо на цялата република. Има вероятност да няма друга подобна възможност.

Знаех какво се опитваше да каже.

— Не се притеснявай, не че не мога да оказвам влияние върху републиката, дори и ако откажа това предложение или пък успея да намеря някакъв междинен вариант. Това не е единственият начин…

— Чуй ме, Джун — тихо рече той и вдигна ръце, за да ме прекъсне. — Не знам дали ще имам смелостта да кажа това отново. — Потреперих от начина, по който устните му произнесоха името ми. Той ми хвърли усмивка, от която нещо вътре в мен се разби на парчета. Не зная защо, но изражението му беше такова, сякаш ме виждаше за последен път. — О, хайде де, и двамата знаем какво трябва да се случи. Ние се познаваме само от няколко месеца. Но аз съм прекарал целия си живот, борейки се със системата, която сега Електорът иска да промени. А ти… ами семейството ти е пострадало не по-малко от моето. — Той направи пауза и погледът му стана замислен. — Може и да се справям добре с бръщолевенето на речи от върха на някоя сграда и да въздействам на тълпата. Но аз не зная нищо за политиката. Бих могъл да бъда единствено една пионка. Докато ти… ти винаги си била всичко, от което се нуждаят хората. Имаш възможността да промениш нещата. — Той ме хвана за ръката и докосна мястото на пръста ми, където преди стоеше пръстенът му. Усетих мазолите по дланите му, лекия копнеж в жеста му. — Изборът е твой, разбира се, но ти знаеш какво трябва да се направи. Недей да си променяш решението, защото се чувстваш виновна или нещо подобно. Не се притеснявай за мен. Зная, че това е причината, която те спира — виждам го изписано на лицето ти.

Продължавах да не казвам нищо. За какво говореше той? Какво виждаше изписано на лицето ми? Как изглеждах в този миг?

Дей въздъхна, когато продължих да мълча. Изражението му беше непоносимо.

— Джун — бавно изрече той. Зад думите гласът му звучеше така, сякаш всеки миг щеше да секне. — Нещата между нас абсолютно никога няма да се получат.

И ето това беше истинската причина — защо. Поклатих глава, не желаейки да чуя останалото. Не и това. Моля те, не го изричай, Дей, моля те, не го изричай.

— Ще измислим някакво решение — започнах аз. Детайлите започнаха да се стичат. — Мога известно време да работя в столичните патрули. Това така или иначе би било по-приемлива опция. Ще изучавам цялата дейност на някой сенатор, ако наистина искам да вляза в политиката. Дванадесет от сенаторите…

Дей дори не можеше да ме погледне.

— Не ни е било писано да сме заедно. Просто има… твърде много неща, които се случиха. — Той притихна. — Твърде много неща.

Тежестта в думите му ме порази. Това нямаше нищо общо с позицията на принцепс, а беше свързано с нещо друго. Дей щеше да каже всичко това, дори и ако Андън никога не ми беше предложил нищо. Спорът, който имахме, когато бяхме в подземния тунел. Исках да му възразя, че жестоко бърка, но дори не можех да оспоря аргумента му. Защото беше прав. Как беше възможно да смятам, че ние никога няма да понесем последствията на това, което му бях причинила? Как можех да съм толкова арогантна, за да допускам, че накрая всичко ще се нареди, че извършването на няколко добри дела щеше да компенсира цялата болка, която му бях причинила? Истината никога нямаше да се промени. Без значение колко силно се опитваше той; всеки път, когато ме погледнеше, щеше да вижда какво се бе случило със семейството му. Щеше да вижда какво бях сторила. Това винаги щеше да го преследва — то завинаги щеше да стои помежду ни.

Трябва да го оставя.

Усещах сълзите, които заплашваха да се излеят от очите ми, но не посмях да им позволя да паднат.

— И така — прошепнах аз с треперещ от положеното усилие глас. — Това е краят? След всичко случило се? — И докато произнасях думите, знаех, че няма смисъл. Нещата бяха необратими. Нямаше връщане назад.

Дей се прегърби и притисна ръка към очите си.

— Толкова съжалявам — прошепна той.

Изминаха няколко дълги секунди.

След цяла вечност аз тежко преглътнах. Нямаше да си позволя да плача. Любовта е нелогична, любовта има последици — бях си причинила това сама и трябваше да мога да го преглътна. Ами преглътни го, Джун. Аз бях тази, която трябваше да съжалява. Най-накрая, вместо да кажа това, което исках, успях да се преборя с тремора в гласа си и да отвърна малко по-подобаващо. Това, което трябваше да изрека.

— Ще уведомя Андън.

Дей прокара ръка през косата си, отвори уста, за да каже нещо и отново я затвори. Виждах, че има и друга част от целия този сценарий, която той не ми споделяше, но аз не го притиснах. Това нямаше да промени нещата, така или иначе — вече имаше достатъчно причини, които обясняваха защо не ни беше писано да бъдем заедно. Очите му отразяваха лунната светлина, която се разливаше през прозореца. Измина още един миг между нас, изпълнен единствено с шепота на дишането ни.

— Ами, аз… — Гласът му секна и той стисна ръцете си в юмруци. Остана така за секунда, опитвайки да се овладее. — Трябва да поспиш. Сигурно си изморена. — Той стана и пооправи куртката си. Разменихме си последни кимвания за сбогуване. След това той учтиво ми се поклони и започна да се отдалечава. — Лека нощ, Джун.

Сърцето ми се късаше, пръснато на парченца, процеждащо кръв. Не можех да го оставя да си тръгне по такъв начин. Бяхме преминали през много неща, за да се превърнем в непознати. Сбогуването между нас трябва да е нещо повече от един учтив поклон. Изведнъж успях да намеря сили в краката си и се втурнах към него, точно когато той стигна вратата.

— Дей, почакай…

Той се завъртя. Преди да успея да изрека още нещо, той хвана лицето ми с ръце. След което ме целуна един последен път, заля ме с топлината си, вдъхна ми живот, любов и болезнена тъга. Обгърнах с ръце врата му, а той ме улови през кръста. Устните ми се разтвориха за него, устата му отчаяно се доближи до моята и ме погълна, поемайки всеки мой дъх. Не ме пускай — безмълвно го умолявах аз. Но усещах как устните му казват сбогом и вече не можех да сдържа сълзите си. Той трепереше. Лицето му беше мокро. Държах се за него, сякаш щеше да изчезне, ако го пуснех, сякаш щях да остана сама в тази тъмна стая насред празното пространство. Дей, момчето от улицата, което не притежаваше нищо друго, освен дрехите на гърба си и искреността в очите си, владееше сърцето ми.

Той бе красота — отвътре и отвън.

Той бе сребристата нишка в един свят на тъмнина.

Той бе моята светлина.

Content

Мари Лу
Феноменът
Легендата #2

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун

Дей

Джун