Луиз Пени

Измамна светлина

Разследванията на инспектор Гамаш #7

На Шарън, Маргарет, Луиз и на всички прекрасни жени, които ми помогнаха да намеря тихо местенце на припек

БЛАГОДАРНОСТИ

Мнозина нашепваха в ухото ми, докато пишех "Измамна светлина". Някои все още присъстват в живота ми, други вече ги няма, но винаги ще са в мислите ми.

Няма да изпадам в многословие, ще кажа само, че съм дълбоко благодарна за възможността да напиша тази книга. Нещо повече. Дълбоко благодарна съм, че след много години на съпротивление от моя страна вече напълно вярвам в това, че удавниците (и удавничките) понякога се спасяват. А когато изкашлят водата от дробовете си, могат дори да открият спокойно местенце в някое селце. На припек.

Благодаря на моя съпруг, партньор и сродна душа Майкъл. Че също вярва в тези неща. Че вярва в мен. Както аз вярвам в него.

Благодаря на великолепната Хоуп Делън от "Минотор Букс" — забележителен редактор и още по-забележителен човек, който напълно си заслужава името[1].

Благодаря на моя блестящ редактор от "Литъл, Браун" Дан Малъри, който има реактивни двигатели на подметките си и ме води на шеметно и вълнуващо пътешествие с едно от ярките светила в книгоиздаването. Държа го в смъртна хватка.

Благодаря и на моята удивителна агентка Тереза Крие, която е прекосила онази граница и вече е приятелка. За това, че направлява с уверена и благосклонна ръка както настоящата книга, така и кариерата ми.

Онова, което ме изненада в писателската кариера, е планината от подробности, които я съпътстват. Разрешения, кореспонденция, счетоводство, поръчване на консумативи и организиране на всякакви други важни детайли, така че графикът на турнето за нова книга да не се изгуби. Признавам, че съм безпомощна в този род неща — липсват ми организационни умения и дисциплина. За щастие, разкошната Лиз Дерозие е пълната ми противоположност в това отношение. Грижи се за тази част от живота ми и така ми освобождава време за писане. Двете сме страхотен екип и аз искам да изразя дълбоката си благодарност към Лиз — не само за усърдната работа, но и за неизчерпаемия оптимизъм и свежото й чувство за хумор.

Надявам се, че четенето на "Измамна светлина" ви е харесало. Отне ми няколко живота да я напиша.

ДЕЙСТВАЩИ ЛИЦА

Полицаите от Sûretè du Quèbec

Арман Гамаш — главен инспектор от отдел "Убийства"

Жан Ги Бовоар — инспектор, заместник на Гамаш

Изабел Лакост — полицай от екипа на Гамаш

Доктор Шарън Харис — съдебен лекар

Терез Брюнел — комисар

Местните и гостите на Трите бора

Клара Мороу — художник

Питър Мороу — художник, съпруг на Клара

Мирна Ландерс — собственик на книжарницата в Трите бора, бивш психолог

Рут Зардо — възрастна поетеса

Габриел Дюбо — готвач и хотелиер; държи местното бистро и пансиона на селото с партньора си Оливие

Оливие Брюле — търговец на антикварни стоки; държи местното бистро и пансиона на селото с партньора си

Габри

Доминик Жилбер — собственичка на новия СПА хотел в селото заедно със съпруга си

Франсоа Мароа — изтъкнат търговец на произведения на изкуството

Норман и Полет — художници, двойка в работата и в живота

Андре Кастонге — изтъкнат галерист от старото поколение

Дени Фортен — известен млад галерист

Лилиан Дайсън — художник и арт критик

Тиери Пино — председател на Върховния съд на Квебек

Сюзан Коутс — бивш художник, член на Организацията на анонимните алкохолици

Брайън — член на Организацията на анонимните алкохолици

Речник на някои френски думи и изрази в романа

Á votre santé — за ваше здраве

Absolument — абсолютно

Avec le temps — с течение на времето

Bien sûr — разбира се

Bon — добре

Bonjour — добър ден

C'est intéressant — това е интересно

Café au lait — кафе с мляко

C' est çа — това е

Coup de grâce — съкрушителен удар

Désolé — съжалявам

Exactement — точно

Excusez-moi — извинете (ме)

Faux pas — гаф, препъване

Formidable — великолепен

Je vous en prie — моля (ви)

Mais, non, monsieur — о, не, господине

Merci. C'est parfait — Благодаря. Идеално.

Merde — лайна, боклук; по дяволите

Mon ami — приятелю (мой)

Mon Dieu — боже мой

Oui, âllo — да, ало

Oui, patron — да, шефе

Pardon — моля

Quartier- квартал, район

Rendez-vous — среща

S'il vous plaît — моля

Salut — привет

Santé — наздраве

Sûreté du Québec — квебекската полиция

Vraiment? — Наистина ли?

ГЛАВА ПЪРВА

О, не, не, не…" — повтаряше си Клара Мороу, докато вървеше към затворените врати.

Виждаше сенки и силуети, подобни на привидения, които се движеха напред-назад отвъд матовите стъкла. Появяваха се и изчезваха. Очертанията им бяха размити, но все пак приличаха на хора.

"Все тъй стенеше мъртвият тихо."

Думите се въртяха из главата й цял ден, появяваха се и изчезваха. Стихотворение, което си спомняше само донякъде. Откъси изплуваха на повърхността, а после потъваха. Тялото на стиховете бе твърде далеч, не можеше да го достигне.

Как беше останалото?

Струваше й се важно да си спомни.

"О, не, не, не…"

Разкривените силуети в дъното на дългия коридор й изглеждаха почти течни или от дим. Безплътни, неуловими, леки.

Искаше й се и на нея да й е леко.

Това беше. Краят на пътуването. И не само на днешното пътуване от малкото квебекско село, където живееха със съпруга й Питър, до Музея на съвременното изкуство в Монреал, който познаваха много добре. Отблизо. Често идваха тук да се любуват на нова изложба, да подкрепят свой приятел или колега художник, или просто да поседят мълчаливо насред лъскавата галерия в обикновен ден през седмицата, докато останалите жители на града работят.

Изкуството беше тяхната работа. Но беше и много повече — не просто професия. Трябваше да е нещо повече. Иначе как щяха да изтърпят всички онези самотни години, всички провали и мълчанието на обърканите и дори смаяни артистични среди.

С Питър се трудеха ежедневно в малките си ателиета, в малкото си село, и водеха обикновен незначителен живот. Бяха щастливи. Но не спираха да копнеят за повече.

Клара направи още няколко крачки по безкрайно дългия бял мраморен коридор.

Ето го онова "повече". От другата страна на вратите. Най-сетне. Кулминацията на всичко, за което бе работила и към което се бе стремяла цял живот.

Първата й детска мечта и последният сън, от който се бе събудила тази сутрин, почти петдесет години по-късно, щяха да се сбъднат в другия край на хладния бял коридор.

До неотдавна и двамата предполагаха, че Питър пръв ще прекрачи прага на тези врати. Все пак той бе по-успешният художник. Изящните му творби, които представяха близък поглед към нещата от живота, бяха изключително прецизни. Фокусираше се върху предмети от обкръжаващия свят с такива подробности, че изглеждаха нереални и абстрактни. Неузнаваеми. Питър вземаше естественото и го превръщаше в неестествено.

И творбите му се продаваха като топъл хляб. Слава богу. Така имаха храна на трапезата, а вълците, които постоянно кръжаха около дома им в трите бора, стояха настрана. Благодарение на Питър и неговите произведения.

Клара го погледна — вървеше няколко крачки пред нея, а на красивото му лице бе изписана усмивка. Художничката знаеше, че повечето хора не биха я взели за негова съпруга, ако ги видят заедно за първи път. Бяха по-склонни да го свържат с някоя слаба изискана дама с чаша бяло вино в ръка. Пример за естествения подбор и за правилото, че подобните неща се привличат.

Елегантният художник с посивяла коса и благородни черти нямаше как да е избрал за своя партньорка в живота жената, стиснала халба бира в ръце, подобни на боксови ръкавици. Жената с трохи и пастет в рошавата коса. Жената, чието ателие бе пълно със скулптури, сглобени от стари части на трактори, и картини, на които се мъдрят зелки с криле.

Не. Не беше възможно Питър Мороу да е избрал нея. Изглеждаше неестествено.

И все пак бе факт.

А тя беше избрала него.

Щеше да се усмихне, ако не й идеше да повърне.

"О, не, не, не…" — помисли си отново, докато наблюдаваше пред себе си как Питър уверено крачи към затворените врати и към артистичните привидения, които дебнеха, готови да съдят и оценяват. Нея.

Ръцете на Клара изстинаха и я побиха тръпки, докато бавно се придвижваше напред, тласкана от неумолима сила — сурова смесица от вълнение и ужас. Идеше й да се втурне към вратите, да ги отвори със замах и да изкрещи: "Ето ме!"

Но по-силно бе желанието да се обърне и да избяга, да се скрие.

Да се затътри обратно по безкрайно дългия мраморен коридор, изпълнен със светлина и с изкуство. Да признае, че бе допуснала грешка, че бе отговорила неправилно, когато я попитаха дали иска самостоятелна изложба. В музея. Когато й дадоха шанс да осъществи всичките си мечти.

Дала бе грешен отговор. Казала бе "да". И така бе стигнала дотук.

Някой я бе излъгал. Или не й бе казал цялата истина. В мечтите си, или по-точно в единствената мечта, която се прожектираше в ума й още от детството, Клара си представяше самостоятелната си изложба в Музея на съвременното изкуство. Минаваше по същия този коридор. Спокойна и уравновесена. Красива и стройна. Бляскава и духовита.

И попадаше в отворените обятия на артистичните среди, където всички я обожаваха.

Не изпитваше ужас, нито й се повдигаше. През матовите стъкла не надничаха създания, които само чакаха да я погълнат, да я разчленят, да се присмеят на нея и на творбите й.

Някой я бе излъгал. Не й бе казал, че може да се сблъска с още нещо.

Провал.

"О, не, не, не… — повтори си Клара. — Все тъй стенеше мъртвият тихо."

Как продължаваше стихотворението? Защо й убягваше?

Сега, когато бе на крачки от кулминацията на своето пътешествие, искаше само едно — да избяга обратно у дома в Трите бора. Да отвори дървената порта към градината. Да изтича по пътеката с разцъфнали ябълкови дръвчета. Да затръшне входната врата зад себе си. Да облегне гръб на нея. Да я заключи. Да се притисне в тази врата и да не допуска външния свят при себе си.

Твърде късно осъзна кой я е излъгал.

Самата тя.

Сърцето й се блъскаше в ребрата като ужасено създание, затворено в клетка, което отчаяно иска да се освободи. Осъзна, че е затаила дъх, и се зачуди колко дълго е продължило това. За да си навакса, задиша учестено.

Питър говореше, но гласът му глъхнеше в далечината, заглушен от пищенето в главата й, от кънтящите удари на сърцето й.

От шума зад вратите, който се усилваше с приближаването към тях.

— Ще бъде забавно — каза с утешителна усмивка съпругът й.

Клара отпусна ръка и дамската й чанта изтрополя на пода с кух звук, тъй като бе почти празна. В нея имаше само бонбонче за освежаване на дъха и малка четка за бои от първия комплект за рисуване, който й бе подарила нейната баба.

Художничката коленичи, престори се, че събира невидими вещи и ги тъпче обратно в дамската си чантичка. Наведе глава, докато се опитваше да си поеме въздух, и се зачуди дали ще припадне всеки момент.

— Вдишай дълбоко — чу глас. — Издишай бавно.

Вдигна поглед от чантата и лъскавия мраморен под. Пред нея бе клекнал мъж.

Не беше Питър.

Взря се в своя приятел и съсед от Трите бора Оливие Брюле. Добронамереният му поглед бе като спасителен пояс, хвърлен на удавница. Клара се вкопчи в него.

— Вдишай дълбоко — прошепна Оливие с успокояващ тон. Тази криза бе само между двама им. Овладяването й — също.

Жената си пое дълбоко въздух.

— Май няма да се справя. — Клара се наведе. Прималя й. Стените сякаш я притискаха от всички страни. Някъде напред по коридора зърна лъснатите до блясък черни кожени обувки на Питър. Най-накрая бе спрял. Не бе забелязал веднага отсъствието й. Не бе разбрал, че съпругата му е коленичила на пода.

— Знам — прошепна Оливие. — Но те познавам добре. На колене или на крака, все някак ще минеш през онази врата. — Кимна към дъното на коридора, без да откъсва очи от нейните. — Така че по-добре се изправи.

— Все още не е твърде късно… — Клара се вгледа напрегнато в лицето му. Виждаше копринена руса коса и бръчки, които се забелязваха само отблизо. Повече, отколкото се полагаха на трийсет и осем годишен мъж. — Мога да си тръгна. Да се върна у дома.

Благото изражение на Оливие се стопи и художничката отново си представи своята градина обвита в мъгла — такава, каквато я видя сутринта. Росата тежеше върху стръковете трева и полепваше по гумените й ботуши. Дъхавите ранни рози и късни божури бяха обсипани с искрящи капчици. Поседнала на дървената пейка в задния двор със сутрешното си кафе в ръка, Клара се бе замислила за предстоящия ден.

Дори за миг не бе допуснала, че ще се строполи на пода, скована от ужас. Изпълнена с отчаяно желание да си тръгне. Да се върне в градината си.

Но Оливие беше прав. Нямаше да си тръгне. Още не.

"О, не, не, не…" Трябваше да мине през тази врата. Тя бе единственият път обратно към дома.

— Издишай бавно — прошепна усмихнато Оливие.

Клара се разсмя и въздъхна:

— От теб ще стане чудесна акушерка.

— Какво правите там долу? — попита Габри, който бе забелязал художничката и партньора си на пода. — Знам какво върши Оливие обикновено в тази поза и се надявам случаят да не е такъв. — Обърна се към Питър. — Макар че това би обяснило смеха.

— Готова? — Светлокосият мъж подаде чантичката на Клара и двамата се изправиха.

Габри, който почти никога не се отделяше от Оливие, стисна художничката в мечешка прегръдка.

— Добре ли си? — погледна я внимателно. Беше едър, макар че предпочиташе да се определя като широкоплещест. Лицето му бе гладко, без бръчки от тревога като на партньора му.

— Добре съм — отвърна Клара.

— Дърта, отвратителна, безсрамна, разярена егоистка? — попита Габри.

— Именно.

— Чудесно. И аз. Както и всички там. — Едрият мъж посочи към вратата. — Но те не са легендарни художници със самостоятелна изложба. А ти си и двете — хем си добре, хем си известна.

— Идваш ли? — махна Питър на Клара усмихнато.

Съпругата му се поколеба за миг, после пое ръката му и закрачиха заедно по коридора. Ехото от стъпките им потъна във веселия шум, който долиташе от другата страна.

"Смеят се — помисли си Клара. — Присмиват се на картините ми."

В същия миг тялото на стихотворението изплува. Разкри й се.

"0, не, не, не… — изрецитира наум художничката. — Все тъй стенеше мъртвият тихо. Цял живот съм бил много навътре и не махах с ръка, а потъвах"[2].

* * *

В далечината Арман Гамаш чуваше виковете на деца, които си играеха. Знаеше откъде идват — от парка оттатък улицата, макар че не виждаше малчуганите заради гъстата зеленина на късната пролет, с която се бяха окичили кленовите дървета. Обичаше понякога да седи тук и да си представя, че виковете и смехът са на малките му внучки Флоранс и Зора. Представяше си, че синът му Даниел и снаха му Розлин са в парка и наглеждат дъщерите си. Може би щяха да пресекат тихата уличка в самия център на големия град, хванати за ръце, и да дойдат у тях за вечеря. Или пък Арман и Рен-Мари щяха да отидат при децата и да поиграят на топка или с кестени на връвчици.

Обичаше да си представя, че не са на хиляди километри оттук — в Париж.

Но най-вече слушаше виковете, писъците и смеха на съседските деца. Усмихваше се. Чувстваше се спокоен.

Гамаш се пресегна към чашата с бира и остави броя на списание "Обсерватьор" на коляното си. Съпругата му Рен-Мари седеше срещу него на балкона на жилището им. До нея също имаше чаша студена бира в този неочаквано топъл ден в средата на юни. Но вестник "Прес" лежеше сгънат на масичката, а жената се взираше в далечината.

— За какво си мислиш? — попита Арман.

— Просто оставих ума си да блуждае.

Мъжът замълча за миг и се вгледа в съпругата си. Косата й вече бе силно прошарена, но пък неговата също. Дълги години Рен-Мари се бе боядисвала в кестеняво, но наскоро бе престанала. Така му харесваше повече. И тя като него бе на около петдесет и пет. По този начин трябваше да изглежда една двойка на тяхната възраст. Ако имаше късмет.

Не като манекени. Никой не би ги взел за такива. Арман не беше пълен, но имаше солидно телосложение. Ако в дома им дойдеше непознат, навярно щеше да помисли мосю Гамаш за кротък учен — може би професор по история или литература в Монреалския университет.

Но щеше да сгреши.

В големия им апартамент имаше книги на всяка крачка. Исторически, биографични, художествени, изследвания на квебекски антики, поезия. Томовете бяха подредени по рафтовете на библиотеки. Върху почти всяка маса лежеше поне по една книга, а често и по няколко списания. А съботно-неделните издания на вестниците бяха пръснати върху масичката за кафе в дневната, пред камината. Ако посетителят бе наблюдателен и успееше да влезе навътре в апартамента, в кабинета на Гамаш, може би щеше да забележи каква история разказват книгите там.

Скоро щеше да се убеди, че не е попаднал в дома на пенсиониран професор по френска литература. Рафтовете бяха претъпкани с всевъзможни исторически прегледи на полицейски случаи, с трудове по медицина и криминалистика. Мяркаха се томове по право, специализирани издания за снемане на отпечатъци, генетично кодиране, рани и оръжия.

Убийства. Кабинетът на Арман Гамаш бе пълен с тях.

Но дори сред смъртта имаше място за стихосбирки и книги на философска тематика.

Както седеше на балкона и наблюдаваше Рен-Мари, за пореден път Гамаш си каза, че в брака си е спечелил шестица от тотото. Не заради общественото положение на съпругата си, нито заради брилянтния й ум. Просто не можеше да се отърси от мисълта, че е огромен късметлия.

Знаеше, че в живота си често е вадил късмет, но нищо не можеше да се сравни с усещането да е влюбен в една и съща жена в продължение на трийсет и пет години. Ако не се брои невероятно късметлийското съвпадение, че тя също го обичаше.

Рен-Мари впери сините си очи в него:

— Всъщност си мислех за вернисажа на Клара.

— О?

— Скоро трябва да тръгваме.

— Така е. — Гамаш погледна часовника си. Беше пет и пет. Коктейлът по случай откриването на изложбата започваше в Музея на съвременното изкуство в пет и щеше да продължи до седем. — Веднага щом се появи Дейвид.

Зет им закъсняваше вече половин час. Арман хвърли поглед през прозореца към вътрешността на апартамента. Едва се виждаше дъщеря му Ани, която четеше нещо в хола, а срещу нея седеше заместникът му Жан Ги Бовоар и мачкаше забележително големите уши на Хенри. Немската овчарка на семейство Гамаш можеше да стои така цял ден с глуповато блажено изражение.

Жан Ги и Ани упорито не си обръщаха, внимание. Арман се усмихна леко. Поне не се обстрелваха с обиди или нещо още по-лошо.

— Искаш ли да тръгваме? — предложи. — Можем да се обадим на Дейвид и да му кажем, че ще се видим направо там.

— Нека го изчакаме още няколко минути.

Гамаш кимна и взе списанието, но след малко бавно го свали.

— Има ли друго?

Рен-Мари се поколеба и се усмихна.

— Просто се чудех дали въобще ти се ходи на тази изложба. И се питах дали не печелиш време.

Арман Гамаш повдигна вежди от изненада.

* * *

Жан Ги Бовоар си играеше с ушите на Хенри и се взираше в младата жена отсреща. Познаваше я от петнайсет години, откакто бе постъпил като младши полицай в отдел "Убийства", а тя бе тийнейджърка. Грубовата, недодялана, властна.

Бовоар не обичаше децата. И определено не си падаше по многознайковци в юношеска възраст. Но се бе опитал да хареса Ани Гамаш, тъй като бе дъщеря на шефа му.

Беше се опитвал, опитвал, опитвал… и накрая бе успял.

Сега наближаваше четиридесет, а тя — тридесет. Адвокатка. Омъжена. Все така грубовата, недодялана и властна. Но с годините толкова се бе старал да я хареса, че бе успял да види в нея много повече. Виждал я бе да се смее искрено и да се вслушва в отегчителни до смърт хора, сякаш са интригуващи. Все едно наистина се радваше да ги види. Като че ли бяха важни. Виждал я бе да танцува, да размахва ръце с отметната назад глава. С блеснали очи.

И бе държал ръката й в своята. Само веднъж.

В болницата. Завърнал се бе от много, много далеч. Преодолял бе болка и тъмнина, за да се добере до това непознато, но нежно докосване. Знаеше, че не е на съпругата му Инид. Не би се завърнал заради онзи плах допир като от птичка.

Тази ръка бе голяма, сигурна и топла. И го зовеше да дойде отново на този свят.

Отворил бе очи и бе срещнал загрижения поглед на Ани Гамаш. Запитал се бе защо тя е до него. И си бе отговорил.

Защото нямаше къде другаде да бъде. Нямаше друго болнично легло, край което да бди.

Защото баща й бе мъртъв. Убит от стрелец в изоставена фабрика. Бовоар го бе видял с очите си. Видял бе как прострелват Гамаш. Как тялото му за миг увисва във въздуха, а сетне се строполява на бетонния под.

И остава неподвижно.

Сега Ани Гамаш бе в болницата и държеше неговата ръка, защото онази, която всъщност искаше да държи, вече я нямаше.

Жан Ги Бовоар отвори очи с усилие и видя натъженото лице на Ани. Сърцето му се късаше. Но тогава се появи нещо друго.

Радост.

Никой никога не го бе гледал по този начин. С неприкрита и невъздържана радост.

Така го погледна Ани, когато осъзна, че се е събудил.

Опита се да й каже нещо, но нямаше сили. Все пак тя го разбра правилно.

Наведе се да прошепне в ухото му и тогава Жан Ги долови аромата й. Беше лек, цитрусов. Чист и свеж. Не като тежкия, богат парфюм на Инид. Ани ухаеше на лимонова градина през лятото.

— Татко е жив.

Тогава той направи нещо, от което при други обстоятелства би се засрамил. В болницата го очакваха много унизителни ситуации — като се започне от подлогите и пелените за възрастни и се стигне до измиването с гъба от санитарите. Но нямаше нищо по-лично и по-съкровено, нямаше по-голямо предателство от онова, което собственото му тяло му причини тогава.

Заплака.

Ани го видя. Но оттогава до днес така и не бе отваряла дума за станалото.

Изведнъж Жан Ги спря да мачка ушите на кучето и Хенри го погледна недоумяващо. Инспекторът положи ръце една върху друга в жест, който вече му бе станал навик.

Такова бе усещането. Дланта на Ани върху ръката му.

Само това можеше да получи от нея. От омъжената дъщеря на началника си.

— Мъжът ти закъснява — изрече и чу обвинението в собствения си тон.

Бавно, много бавно Ани свали вестника, в който се бе зачела, и впери смразяващ поглед в Бовоар.

— Какво искаш да кажеш?

Какво искаше да каже?

— Всички ще закъснеем заради него.

— Тогава тръгвайте. Не ми пука.

Заредил бе пистолета, насочил го бе към главата си и бе подтикнал Ани да дръпне спусъка. Усети как думите го поразяват. Врязват се. Достигат дълбоко в него и експлодират.

"Не ми пука."

Осъзна, че е почти утешителна. Болката. Може би, ако принудеше Ани да го наранява все така, в крайна сметка щеше да спре да чувства каквото и да било.

— Виж — добави тя с по-мек глас и се наведе леко към него. — Съжалявам за вас с Инид. За раздялата ви.

— Е, какво да се прави, случват се такива неща. Нали си адвокат, трябва да ти е ясно.

Младата жена го изгледа изпитателно, както понякога правеше баща й, и кимна.

— Случват се, да. — Умълча се. — Особено след всичко, което преживя. Сигурно такива моменти те карат да преосмислиш живота си. Искаш ли да поговорим за това?

Да говори за Инид с Ани? За дребнавите и злобни кавги, за обидните думи, за раните и белезите, които оставяха? Мисълта го отвращаваше и чувството явно се изписа на лицето му. Ани се отдръпна и се изчерви, сякаш я бе зашлевил.

— Остави, все едно не съм казала нищо — сопна се младата жена и вдигна вестника пред лицето си.

Жан Ги се помъчи да измисли отговор, да намери някакъв път, макар и малко мостче, обратно към нея. Минутите се нижеха.

— Вернисажът — изломоти накрая.

Беше първото, което изплува в празната му глава, сякаш се бе допитал до магическа топка — от онези, които показват една-единствена дума, щом спреш да ги разтърсваш. В този случай думата бе "вернисаж".

Вестникът се спусна надолу и иззад него се появи каменната физиономия на Ани.

— Нали знаеш, че хората от Трите бора ще са там.

Лицето й остана безизразно.

— Онова село в Източните провинции — махна неопределено към прозореца Жан Ги. — На юг от Монреал.

— Знам къде се намира — сряза го Ани.

— Изложбата е на Клара Мороу, но всички ще бъдат там, сигурен съм.

Младата жена отново вдигна вестника пред лицето си. Курсът на канадския долар бе стабилен, прочете Бовоар от мястото, където бе седнал. Пишеше също, че дупките по пътищата, отворили се през зимата, още не са запълнени. Течеше разследване за корупция в правителството.

Нищо ново.

— Един от тях мрази баща ти.

Вестникът бавно се сниши.

— Какво имаш предвид?

— Ами… — По изражението й се досети, че може да е преминал границата. — Не чак толкова, че да му навреди или нещо такова.

— Татко е споменавал за Трите бора и за хората там, но никога не е говорил за това.

Беше се разстроила. На Жан Ги му се прииска да не беше казвал нищо, но поне думите му свършиха работа. Отново разговаряше с дъщерята на шефа си. Нейният баща беше мостът помежду им.

Ани остави вестника на масичката и хвърли поглед зад Бовоар, към балкона, където родителите й тихо си приказваха.

Изведнъж заприлича на тийнейджърката, с която се бе запознал преди години. Където и да отидеше, никога нямаше да изпъкне като най-красивата жена в стаята. Още тогава бе ясно. Ани не можеше да се похвали с фини, деликатни черти. По-скоро имаше спортна фигура, отколкото грациозна. Подбираше дрехите си, но най-важно за нея бе удобството.

Упорита, волева, физически силна. Можеше да я надвие на канадска борба — знаеше, защото бяха заставали един срещу друг няколко пъти, — но не без усилие.

Никога не би опитал да пребори Инид. А и тя никога не би предложила подобно съревнование.

Ани Гамаш не само бе предлагала, а и бе очаквала да победи.

Когато я надвиеше обаче, тя просто се разсмиваше.

Ако жените, подобни на Инид, можеха да се опишат като красиви, Ани Гамаш бе жива.

Жан Ги Бовоар бе осъзнал късно, твърде късно, колко важно, колко привлекателно и рядко срещано бе това качество — да кипиш от живот.

Ани отново премести погледа си върху него.

— Защо един от тях мрази татко?

Бовоар сниши глас:

— Виж сега. Ето какво се случи…

Младата жена се приведе към него. Делеше ги не повече от метър и инспекторът усети аромата на парфюма й. Едва се сдържаше да не улови ръцете й.

— В селото на Клара, Трите бора, беше убит човек…

— Да, татко е споменавал. Местните като че ли са се специализирали в производството на трупове.

Бовоар не успя да се сдържи и се разсмя:

— Където светлината е по-ярка, там и сянката е по-гъста[3].

Съзря удивеното изражение на Ани и пак избухна в смях.

— Нека отгатна — предизвика го тя. — Не си го измислил ти.

Жан Ги се усмихна и кимна:

— Казал го е някакъв германец. А после и баща ти.

— Няколко пъти?

— Достатъчно често, че да се събуждам с писък посред нощ.

Ани се ухили.

— Познато чувство. Бях единственото дете в училище, което знаеше поезията на Пий Хънт[4]. — Леко измени гласа си, когато си припомни и изрецитира: — Но най-много обичаше щастието на лицето на човек.

* * *

Гамаш дочу смеха в дневната и на лицето му се появи усмивка. Кимна към младите хора в апартамента:

— Как мислиш, дали най-после ще се помирят?

— Или ще се помирят, или това е знак, че апокалипсисът наближава — каза Рен-Мари. — Ако от парка изскочат четирима конници в галоп, няма кой да ви помогне, мосю.

— Радвам се да го чуя как се смее — рече Гамаш.

Откакто се бе разделил с Инид, Жан Ги изглеждаше някак дистанциран. Отнесен. Никога не се бе държал особено ентусиазирано, но напоследък бе станал по-мълчалив от обичайното. Сякаш бе издигнал още по-дебели стени около себе си. А тясното мостче над рова бе прибрано.

Арман Гамаш знаеше, че от издигането на стени не произтича нищо хубаво. Хората вярваха, че така си гарантират сигурност, но всъщност се обричаха на плен. А нещата, които процъфтяваха в плен, не бяха много.

— Ще му трябва време — отбеляза Рен-Мари.

— Avec le temps[5] — съгласи се Арман. Ала се замисли. Знаеше, че времето лекува, но то можеше да причини и по-голяма вреда. Ако един горски пожар разполагаше с достатъчно време да се разгори, можеше да погълне всичко по пътя си.

Гамаш хвърли последен поглед към двамата млади в дневната и се върна към разговора с Рен-Мари.

— Наистина ли смяташ, че не искам да ходя на вернисажа? — попита.

Съпругата му се замисли за момент.

— Не съм сигурна. Да кажем, че не изглежда да си се забързал натам.

Гамаш кимна и за миг потъна в размисъл.

— Знам, че всички ще бъдат на откриването на изложбата. Предполагам, че може да е малко неловко.

— Арестува един от тях за убийство, което не е извършил — припомни Рен-Мари без укор. Произнесе думите тихо и с внимание. Опитваше се нежно да извади наяве истинските чувства на съпруга си относно случая. Чувства, които може би самият той не съзнаваше, че изпитва.

— И това според теб е светски faux pas[6]? — попита Гамаш с усмивка.

— Бих казала, че е много повече от светски faux pas — разсмя се тя и с облекчение забеляза, че съпругът й е искрено развеселен. Лицето му вече бе гладко избръснато. Нямаше ги мустаците. Нямаше я прошарената брада. Просто Арман. Гледаше я с дълбоките си кафяви очи. И докато се взираше в тях, Рен-Мари почти забрави за белега над лявото му слепоочие.

След миг усмивката на главния инспектор се стопи, той кимна отново и си пое дълбоко въздух.

— Причиних му нещо ужасно — изрече.

— Не си го сторил нарочно, Арман.

— Така е, но това едва ли е направило престоя му в затвора по-приятен.

Гамаш се замисли и отмести взор от нежното лице на съпругата си към дърветата в парка. Естествена среда. Копнееше за нея, защото прекарваше дните си в преследване на противоестественото. Убийци. Хора, които отнемаха живота на други хора. Често по ужасен, кошмарен начин. Арман Гамаш бе началник на отдел "Убийства" в Sûreté du Québec[7]. И беше много добър в професията си.

Но и той допускаше грешки.

Арестувал бе Оливие Брюле за убийство, което собственикът на бистрото в Трите бора не беше извършил.

* * *

— И какво се случи? — попита Ани.

— Е, вече знаеш по-голямата част, чела си за случая във вестниците.

— Разбира се, че прочетох репортажите, говорих и с татко. Но не ми е споменавал, че някой от замесените го мрази.

— Ами, както знаеш, мина почти година — продължи Жан Ги. — В бистрото на Трите бора бе открит труп на възрастен мъж. Разследвахме случая и събрахме доказателства, които изглеждаха неоспорими. Взехме отпечатъци. Намерихме оръжието на убийството, както и вещи, откраднати от горската колиба на убития, скрити в бистрото. Арестувахме Оливие. Той се изправи пред съда и бе обявен за виновен.

— Ти вярваше ли, че го е сторил?

Бовоар кимна:

— Сигурен бях. Не само баща ти смяташе така.

— И защо размисли? Да не би някой друг да е направил признание?

— Не. Спомняш ли си, че преди няколко месеца, след акцията във фабриката, баща ти замина за град Квебек, за да се възстанови?

Ани кимна.

— Е, докато беше там, започна да го разяжда съмнение. Изпрати ме обратно в Трите бора, за да подновя разследването.

— И ти отиде.

Жан Ги кимна. Разбира се, че бе отишъл. Готов бе на всичко за главния инспектор. Самият той нямаше съмнения обаче. Вярваше, че са пратили в затвора човек, който си го е заслужил. Но все пак замина за селото и започна ново разследване, а накрая стигна до шокиращо разкритие.

Разбра кой е истинският убиец и какви са били истинските мотиви за деянието му.

* * *

— Но ти все пак отиде до Трите бора след ареста на Оливие — припомни Рен-Мари. — Днес няма да е първата ти среща с тях след случилото се.

Самата тя бе посещавала селото и се бе сприятелила с Клара, Питър и останалите, макар че не ги бе виждала отпреди арестуването на антикваря.

— Вярно е — съгласи се Арман. — С Жан Ги заведохме Оливие в селото, след като бе освободен от затвора.

— Дори не мога да си представя как се е чувствал тогава.

Гамаш замълча. Спомни си как слънчевите лъчи огряваха ослепително белите преспи. През заскрежените стъкла на прозорците виждаше селяните, които се бяха събрали в бистрото. На топло и сигурно. В камините горяха весели огньове. По масите имаше халби с бира и големи чаши с café au lait[8]. Ехтеше смях.

Оливие направи няколко крачки и замръзна. На половин метър от затворената врата. Втренчен в нея.

Жан Ги понечи да я отвори, но Гамаш сложи облечената си в ръкавица длан на рамото му, за да го спре. Заедно стояха в хапещия мраз и чакаха. И чакаха. Оливие да направи последната крачка.

Навярно бяха минали само няколко мига, но им се сториха като цяла вечност. Антикварят се протегна, поколеба се само за секунда и после отвори вратата.

— Иска ми се да бях видяла изражението на Габри — промълви Рен-Мари и си представи реакцията на едрия емоционален мъж при завръщането на партньора му.

Арман бе разказал всичко на съпругата си, когато се бе прибрал у дома. Но знаеше, че каквото и да бе въодушевлението, което си представяше Рен-Мари, реалното бе още по-силно. Поне от страна на Габри. Останалите селяни също се радваха да видят Оливие, но…

— Какво има? — попита тя.

— Оливие не е убиец, но както знаеш, по време на разследването и процеса излязоха наяве много неприятни подробности за него. Определено се бе възползвал от приятелството си с Отшелника и от лабилната психика на човека и имаше доказателства, че е откраднал някои от вещите му. Оказа се, че е използвал спечелените пари, за да изкупи тайно голяма част от имотите в Трите бора. Габри дори нямаше представа.

Рен-Мари замълча и се замисли над чутото.

— Интересно, как ли са се почувствали приятелите му? — продума накрая.

И Гамаш се чудеше същото.

— Оливие мрази баща ми? — възкликна Ани — Но как е възможно? Татко го измъкна от затвора. Върна го обратно в Трите бора.

— Да, но той вижда нещата по-иначе. Според него аз съм го измъкнал от затвора. А е попаднал там по вина на баща ти.

Ани зяпна Жан Ги и след секунди поклати глава.

Инспекторът продължи:

— Както знаеш, баща ти се извини. Пред всички в бистрото. Каза, че съжалява за стореното.

— А Оливие какво отговори?

— Че не може да му прости. Още не.

Младата жена се замисли.

— Татко как реагира?

— Не изглеждаше нито изненадан, нито разстроен. Всъщност смятам, че щеше повече да се изненада, ако Оливие му бе дал прошка на мига. Нямаше как да е откровен.

Бовоар знаеше, че по-лошо от липсата на извинение е единствено неискреното извинение.

Трябваше да признае на антикваря поне едно — вместо да се престори, че приема извинението, най-накрая бе казал истината. Ранен бе твърде дълбоко. Не се чувстваше готов да прости.

— А сега? — попита Ани.

— Предполагам, че скоро ще разберем.

ГЛАВА ВТОРА

— Забележителна е, нали?

Арман Гамаш се обърна към изискания възрастен господин, който стоеше до него.

— Съгласен съм — кимна.

Замълчаха за миг и се вгледаха замислено в картината пред себе си. Коктейлът бе в разгара си и около тях цареше оживление: хора разговаряха и се смееха, приятели обсъждаха новостите в живота си или представяха непознати един на друг.

Но двамата мъже сякаш се бяха отделили в свой собствен малък quartier[9] — пространство на покой и тишина.

Пред тях на стената, преднамерено или не, висеше централната творба в самостоятелната изложба на Клара Мороу. Картините й бяха предимно портрети, окачени по белите стени на главната галерия в Музея на съвременното изкуство. Някои бяха събрани на групи, други висяха самотни, изолирани. Като тази.

Най-скромният портрет на най-голямата стена.

Без конкуренция или компания. Островна държава. Суверенна картина.

Сама.

— Какви чувства предизвиква у вас, докато я наблюдавате? — попита непознатият и прониза Гамаш с острия си поглед.

Главният инспектор се усмихна.

— Всъщност не я виждам за първи път. Приятел съм на семейство Мороу. Бях в дома им, когато Клара за пръв път изнесе картината от ателието си.

— Щастливец.

Гамаш отпи от хубавото червено вино и кимна утвърдително. Наистина бе щастливец. Възрастният господин протегна ръка и се представи:

— Франсоа Мароа.

— Арман Гамаш.

Събеседникът му се вгледа по-внимателно в него и кимна:

— Désolé[10]. Трябваше да ви позная, господин главен инспектор.

— Няма нищо. По-приятно ми е, когато не ме разпознават — усмихна се Гамаш. — Вие художник ли сте?

Всъщност старецът изглеждаше по-скоро като банкер. Дали не беше колекционер? Човек от другия край на арт веригата. Вероятно беше на седемдесет и няколко години, предположи инспекторът. Преуспял мъж с копринена вратовръзка, облечен с шит по поръчка костюм. От него се долавяше нотка на скъп парфюм. Съвсем деликатно. Оредялата му коса бе наскоро подстригана в безупречна прическа, лицето му бе гладко избръснато, очите — интелигентни и сини. Главен инспектор Гамаш отчете тази информация бързо и инстинктивно. Франсоа Мароа му се струваше едновременно жизнен и сдържан. Чувстваше се у дома си в тази изтънчена и прекалено лъскава обстановка.

Инспекторът хвърли поглед към залата. Претъпкана бе с мъже и жени, които сновяха насам-натам и бърбореха, докато балансираха в ръце пълни винени чаши и чинии с коктейлни хапки. В средата на просторното помещение бяха поставени няколко стилизирани, неудобни пейки. По-скоро красиви, отколкото полезни. Детективът забеляза Рен-Мари, която разговаряше с някаква жена в другия край на помещението. Потърси с очи и Ани. Дейвид тъкмо бе пристигнал, събличаше си палтото и се насочваше към съпругата си. Накрая съзря Габри и Оливие, застанали един до друг. Зачуди се дали да отиде при антикваря и да поговори с него.

Но защо? За да се извини за пореден път?

Права ли бе Рен-Мари? Какво търсеше? Прошка, изкупление? Нима искаше да изтрие тази грешка от личното си досие? Онова, което пазеше дълбоко в себе си и записваше в него делата си всеки ден.

Дебелата книга.

Да зачеркне провинението си ли желаеше?

Смяташе, че може да преживее ситуацията с Оливие. Но сега, когато го видя за пореден път, нещо го жегна. Запита се дали търси опрощение. И дали антикварят бе готов да му го даде.

Обърна отново поглед към събеседника си.

На Гамаш му се струваше интересно, че макар най-доброто изкуство да отразяваше човешката и живата природа, галериите бяха студени и сурови. Нищо приветливо и гостоприемно, нищо естествено нямаше в тях.

И все пак мосю Мароа беше в свои води. Мраморът и строгите форми сякаш бяха естествената му среда.

— Не — отговори той. — Не съм художник. — Подсмихна се. — За съжаление, нямам талант. Както повечето колеги, и аз правех плахи опити в изкуството, когато бях млад и зелен, но веднага разбрах, че страдам от дълбока, почти мистична липса на творчески заложби. Бях доста шокиран.

Гамаш се разсмя.

— Тогава какво ви води тук?

Доколкото бе известно на детектива, коктейлът бе частно събитие и се състоеше ден преди официалното откриване на голямата изложба. Само избрани гости бяха поканени на вернисажа в прочутия Музей на съвременното изкуство в Монреал: заможните и влиятелни хора, приятелите и семейството на художничката. И самата художничка. В този ред.

Не се изискваше много от един творец по време на вернисажа му. Ако беше облечен и трезвен, повечето куратори на изложби се смятаха за късметлии. Гамаш хвърли поглед към Клара, която бе разрошена и изглеждаше изпаднала в тиха паника. Носеше костюм със строга кройка и подплънки на раменете, но като че ли му се беше случило някакво произшествие. Полата бе леко усукана, а яката на ризата стърчеше твърде високо, сякаш художничката се бе опитала да се почеше по гърба.

— Занимавам се с покупко-продажба на произведения на изкуството. — Възрастният джентълмен подаде визитна картичка и Гамаш я прие. Загледа се в релефните черни букви на кремав фон. Само име и телефонен номер. Нищо повече. Картонът бе плътен и грапав. Визитка от висока класа. Несъмнено принадлежеше на човек, чиято работа е от висока класа.

— Познавате ли творбите на Клара? — попита инспекторът, след като прибра картичката в джобчето до ревера на сакото си.

— Изобщо не бях запознат, но съм приятел на главния уредник на музея и получих брошура на изложбата. Бях искрено удивен. В описанието се казва, че мадам Мороу е прекарала целия си живот в Квебек и е почти на петдесет години. А като че ли никой не е чувал за нея. Появила се е сякаш от нищото.

— Появи се от Трите бора — заяви Гамаш, а когато събеседникът му го изгледа неразбиращо, поясни: — Селце на юг от Монреал. Близо до границата с Вермонт. Много хора не знаят за него.

— И за нея. Неизвестна художничка от село, за което никой не е чувал. Въпреки това…

Мосю Мароа разпери ръце в елегантен и красноречив жест, за да обхване залата и светското събитие.

Мъжете отново се взряха в портрета пред себе си. На платното бяха изобразени лицето и кокалестите рамене на старица, която придържаше син шал около шията си с жилеста, изкривена от артрит ръка. Под наметката се разкриваше бледа кожа, опната върху ключицата и сухожилията.

Но онова, което приковаваше погледа, бе изражението й.

Старицата гледаше право към тях. Към стеклото се множество, звъна на чашите, веселите разговори, приповдигнатата атмосфера.

Излъчваше гняв. Изпълнена бе с презрение. Изпитваше ненавист към онова, което чуваше и виждаше. Към щастието, което я обграждаше. Към смеха. Мразеше света, който я бе изоставил. Сама на стената. За да вижда, да наблюдава, но не и да участва.

Подобно на прикования Прометей, това бе велика душа, осъдена на вечно страдание. Очернена от горчивина и дребнавост.

Гамаш чу тихо ахване и веднага разбра на какво се дължи. Търговецът на картини Франсоа Мароа бе вникнал в същината на произведението. Не ставаше въпрос за очевидния гняв, който всеки можеше да забележи, а за нещо много по-сложно и едва загатнато. Но мъжът го бе съзрял. Проумял бе какво всъщност е сътворила Клара.

— Mon Dieu[11] — въздъхна мосю Мароа. — Господи!

Откъсна очи от картината и ги впери в Гамаш.

* * *

В другия край на залата Клара кимаше и се усмихваше, но не възприемаше почти нищо.

Ушите й бучаха, светът се люлееше пред очите й, ръцете й бяха изтръпнали. Всеки момент щеше да изгуби разсъдъка си.

"Вдишай дълбоко — повтаряше си. — Издишай бавно."

Питър й бе донесъл чаша вино, а приятелката й Мирна — чиния с коктейлни хапки, но Клара трепереше толкова силно, че не прие нищо, за да не го изпусне.

Сега полагаше огромни усилия да се съсредоточи и да не изглежда малоумно. Новият костюм я побъркваше от сърбеж. Навярно приличаше на счетоводителка. От времето на комунизма в някоя източноевропейска страна. Или от режима на Мао в Китай. Счетоводителката на Мао.

Не търсеше такъв ефект, когато си избра дрехата от луксозен бутик на улица "Сен Дени" в Монреал. Искаше да опита нещо по-различно от обичайните обемни поли и рокли, които носеше. Нещо стилно и изискано. Минималистичен и елегантен тоалет.

В магазина се бе харесала, докато се усмихваше на любезната продавачка в огледалото и разказваше за предстоящата си самостоятелна изложба. Разказваше на всички за събитието. На таксиметровите шофьори, на сервитьорите, на хлапето, което седеше до нея в автобуса със слушалки на айпод, затъкнати в ушите. Не й пукаше, че няма да я чуе. Въпреки това му разказа.

Денят най-сетне бе дошъл.

Сутринта, докато седеше в градината си в Трите бора, бе дръзнала да си помисли, че ще е по-различно. Представяше си как минава по коридора и влиза през огромната двойна врата от матово стъкло, а от другата страна я посрещат бурни аплодисменти. Представяше си, че изглежда зашеметяващо в новия си костюм. В арт средите щеше да настане суматоха. Критици и уредници щяха да се втурнат към нея, жадни за вниманието й. Щяха да се избиват, за да я поздравят. Усилено да търсят точните думи — les mots justes, за да опишат картините й.

Formidable[12]. Блестящи. Сияйни. Гениални.

Шедьоври до една.

Там, в тихата утрин, в смълчаната градина, Клара бе затворила очи, обърнала бе лице към ранните слънчеви лъчи и се бе усмихнала.

Мечтата й се сбъдваше.

Напълно непознати щяха да попиват жадно всяка нейна дума. Някои дори можеше да си водят записки. Да искат съвети от нея. Щяха да я слушат в захлас, докато разкриваше философията си и споделяше вижданията си за света на изкуството — накъде отива и през какво е преминал.

Щяха да я обожават и уважават. А тя самата щеше да е умна и красива. Елегантни дами щяха да я питат откъде е купила костюма си. Щеше да вдъхнови нова модна тенденция.

Но сега се чувстваше по-скоро като раздърпана булка на злополучна сватба. Гостите не обръщаха толкова внимание на нея, колкото на храната и напитките. Никой не искаше да хване букета или да я заведе до олтара. Нито да танцува с нея. Освен това приличаше на счетоводителката на Мао.

Почеса се по бедрото и прокара пръсти, оцапани с пастет, през косата си. После си погледна часовника.

Мили боже, оставаше още час.

"О, не, не, не…" — каза си мислено. Вече се опитваше просто да оцелее. Да задържи глава над водата. Да не припадне, да не повърне, да не се напишка. Новата й цел бе да остане в съзнание и в пълен контрол на телесните си функции.

— Поне не си се запалила.

— Моля? — Клара се обърна към едрата чернокожа жена в яркозелен кафтан, която стоеше наблизо. Нейната приятелка и съседка Мирна Ландерс — психоложка от Монреал, оттеглила се от професията си. Понастоящем тя бе собственичка на книжарницата за нови и употребявани книги в Трите бора.

— В момента не гориш — поясни Мирна.

— Напълно вярно. Наблюдателна си. Освен това не летя. Списъкът с неща, които не правя и не съм, е доста дълъг.

— Не по-къс е и списъкът с неща, които си — разсмя се приятелката й.

— Нали няма да кажеш нещо грубо? — попита Клара.

Мирна замълча и я погледна. Почти всеки ден художничката посещаваше книжарницата и двете сядаха да си поговорят на чаша чай. Или пък книжарката отиваше на гости у семейство Мороу за вечеря.

Но днес бе различен ден. Нямаше друг такъв в живота на Клара досега. Може би нямаше и да има втори. Мирна знаеше за страховете й, за нейните провали и разочарования. Клара знаеше същото за приятелката си.

Споделили бяха една на друга и мечтите си.

— Знам, че ти е трудно — изрече Мирна. Стоеше точно пред Клара и с масивното си туловище препречваше гледката към останалата част от залата, така че тълпата сякаш я нямаше и разговорът бе само между двете. Тялото й бе като съвършено зелено кълбо, което скриваше всичко от поглед и слух. Бяха сами на света.

— Исках да е идеално — прошепна Клара и се помоли мислено да не се разплаче. Докато другите момиченца мечтаеха за сватбите си, като дете художничката бе мечтала за своя самостоятелна изложба. В този музей. Точно тук. Просто не си я бе представяла по такъв начин.

— Кой казва, че не е? Какво липсва, за да е идеално?

Замисли се за момент.

— Иска ми се да не бях толкова уплашена.

— Кое е най-лошото, което може да се случи? — попита Мирна тихо.

— Хората няма да харесат картините ми, ще кажат, че нямам талант и творчеството ми е абсурдно. Ще ми се подиграят. Уредниците ще обявят, че са допуснали ужасна грешка. Изложбата ще е пълен провал, а аз ще стана за смях.

— Точно така — отвърна с усмивка книжарката. — Всичко това можеш да го преживееш. И какво ще правиш после?

Клара пак се замисли.

— Ще се качим в колата с Питър и ще се приберем в Трите бора.

— И?

— Ще съберем приятелите си на празненство вечерта.

— И?

— Утре сутринта ще се събудя…

Гласът на художничката постепенно утихна, докато в ума й се появяваха картини от света след апокалипсиса. Щеше да се събуди на следващия ден и скромният й живот в малкото село щеше да продължи. Отново щеше да разхожда кучето си, да сяда на терасата с питие или пред камината на бистрото с café au lait и кроасан. Приятелите й щяха да идват на гости за вечеря. Щеше да прекарва време в градината си. Да чете и да размишлява.

Да рисува.

Не можеше да се случи нищо, което да промени това.

— Поне не съм се запалила — повтори и се усмихна широко.

Мирна хвана двете й ръце и ги задържа за миг:

— Повечето хора биха убили за такъв ден. Не го оставяй да отмине, без да му се насладиш. Картините ти са шедьоври, Клара.

Художничката стисна дланите на приятелката си. През всичките години, месеци и обикновени дни, когато никой друг не я бе забелязвал и не се бе интересувал какво прави в ателието си, Мирна бе наблизо. И шепнеше в тишината:

— Картините ти са шедьоври.

Клара се бе осмелила да й повярва. И да продължи напред. Движена от мечтите си и от онзи нежен, окуражаващ глас.

Книжарката отстъпи встрани и зад нея се разкри съвсем различна зала. Пълна с хора, а не със заплашителни сенки. Хора, които се забавляваха и бяха дошли да отпразнуват първата самостоятелна изложба на Клара Мороу в Музея на съвременното изкуство.

* * *

— Merde![13] — изкрещя мъж в ухото на жената до себе си, докато се опитваше да надвика околната врява. — Това е пълен боклук. Можеш ли да повярваш, че са се навили да организират самостоятелна изложба на Клара Мороу?

Жената поклати глава и изкриви лице в гримаса. Облечена бе с дълга надиплена пола и прилепнала тениска, около шията и раменете й бяха омотани шалове. На ушите й висяха големи халки, а всеки от пръстите на ръцете й бе украсен с пръстен.

В друго време, на друго място щяха да я вземат за циганка. Тук я разпознаваха като такава, каквато бе. Художничка с прилична кариера.

Съпругът й — също художник, носеше панталон от рипсено кадифе и протрито сако, а около врата му бе увит екстравагантен шал. Мъжът обърна гръб на картината.

— Кошмарно.

— Горката Клара — съгласи се жената. — Критиците ще я разпънат на кръст.

Жан Ги Бовоар, който стоеше близо до двамата художници, но с гръб към творбата, се извърна и я погледна.

На стената, сред група портрети, бе закачена най-голямата картина. На нея бяха изобразени три много възрастни жени, които се смееха.

Гледаха се, склонили глави близко, задушевно. Държаха се за ръце, а една докосваше друга по рамото. Независимо каква бе причината за смеха им, те се бяха обърнали една към друга. Както и щяха да сторят, ако им се беше случило нещо ужасно. Всяка спонтанно щеше да потърси някоя от посестримите си, каквото и да я сполетеше.

Картината не излъчваше само приятелство, радост и обич, а крещеше болезнено най-вече "близост".

Жан Ги побърза да обърне гръб на произведението. Не можеше да го гледа. Затърси с поглед из залата, докато я откри.

— Виж ги само — продължаваше дисекцията на портрета застаналият наблизо художник. — Не са особено привлекателни.

Ани Гамаш бе в другия край на претъпканата галерия, до съпруга си Дейвид. Слушаха някакъв по-възрастен човек. Дейвид изглеждаше разсеян и като че ли изобщо не бе заинтригуван. Но очите на Ани грееха. Попиваше всяка дума. Запленена.

Жан Ги почувства прилив на ревност. Искаше и него да гледа така.

"Насам — опита се да я застави мислено да се обърне. — Погледни насам."

— Пък и се смеят — добави мъжът зад Бовоар, докато разглеждаше с неодобрение портрета на трите старици. — Няма и помен от нюанси. Със същия успех можеше да нарисува клоуни.

Жената до него се изкиска.

В другия край на помещението Ани Гамаш положи длан върху ръката на съпруга си, но той сякаш не обърна внимание.

Бовоар нежно докосна собствената си ръка с другата. Ето такова бе усещането.

* * *

— Ето те и теб, Клара! — възкликна главната уредничка на музея, хвана художничката за ръка и я отведе далеч от Мирна. — Поздравявам те. Истински триумф!

Клара бе прекарала достатъчно време в компанията на хора от артистичните среди и знаеше, че триумфът за едни бе най-обикновено събитие за други. И все пак този коментар бе по-добре от сритване по кокалчетата.

— Така ли?

— Absolument[14]. На всички много им харесва.

Уредничката я прегърна ентусиазирано. Очилата й стояха като малки правоъгълници пред очите и Клара се почуди дали жената вижда света вечно прорязан от линии. Прическата й бе къса и ъгловата също като дрехите. Лицето й бе невъзможно бледо. Приличаше на ходеща арт инсталация.

Но беше мила и Клара я харесваше.

— Чудесно! — Уредничката направи крачка назад, за да огледа новия тоалет на Клара. — Харесва ми. Едновременно ретро и шик. Изглеждаш като…

Жената раздвижи ръце пред себе си и описа малък кръг, докато се опитваше да уцели името.

— Одри Хепбърн?

— C'est ça![15] — плесна с ръце уредничката и се разсмя. — Със сигурност ще вдъхновиш нова модна тенденция.

Клара също се засмя и почти се влюби. Някъде далеч в залата забеляза Оливие, който както обикновено стоеше близо до Габри. И докато едрият му партньор дърдореше с напълно непознат човек, антикварят се взираше през тълпата.

Художничката проследи острия му поглед. И стигна до Арман Гамаш.

— И така — прегърна я уредничката през кръста, — кого познаваш?

Преди Клара да отговори, събеседницата й започна да сочи разни хора в препълнената зала.

— Тях вероятно си ги срещала — кимна към двойката на средна възраст зад Бовоар. Стояха като приковани пред "Трите грации". — Съпруг и съпруга, екип в живота и в изкуството. Норман и Полет. Той полага основите на творбата, тя довършва фините детайли.

— Като ренесансовите майстори, които работели със своите ученици.

— Нещо такова — отвърна уредничката. — Или по-скоро като Кристо и Жан-Клод. Рядко се среща двойка художници в такъв синхрон. Всъщност са доста добри. И както виждам, обожават картината ти.

Клара познаваше артистичния тандем и подозираше, че Норман и Полет едва ли биха използвали тъкмо тази дума.

— Кой е онзи човек? — посочи изискания мъж, застанал до Гамаш.

— Франсоа Мароа.

Клара се ококори и се огледа из залата. Защо нямаше стълпотворение от хора, които се борят да се доберат до изтъкнатия търговец на произведения на изкуството? Защо единствено Арман Гамаш, който дори не беше художник, разговаряше с мосю Мароа? Основната цел на вернисажите не бе да отпразнуват постиженията на твореца. А да се създават контакти. По-добър контакт от Франсоа Мароа не можеше да се намери. След миг Клара осъзна, че едва ли много хора в залата са наясно кой е онзи човек.

— Както знаеш, той почти не ходи на изложби, но му дадох един каталог и мнението му беше, че произведенията ти са невероятни.

— Наистина ли?

Дори да преведеше "невероятни" от езика на артистичните среди на нормален език, пак си беше комплимент.

— Франсоа познава всички хора с вкус и пари — изтъкна уредничката. — Това е истински успех. Ако той харесва платната ти, се смятай за уредена. — Загледа се внимателно и добави: — Не познавам мъжа, с когото разговаря. Навярно е професор по история на изкуството.

Преди Клара да поясни, че не е професор, видя как Мароа премества поглед от портрета към Арман Гамаш. На лицето му бе изписан потрес.

Художничката се запита какво ли е забелязал. И как да тълкува изражението му.

— А ето там — продължи уредничката, като насочи вниманието й към противоположния край на залата — е Андре Кастонге, който също е важна клечка.

Клара се извърна към познатата фигура от арт обществото на Квебек. Ако Франсоа Мароа беше сдържан и не се появяваше често на светски събития, то Андре Кастонге беше постоянното присъствие, éminence grise[16] на квебекското изкуство. Малко по-млад от Мароа, малко по-висок и малко по-едър, мосю Кастонге бе обграден от човешки пръстени. Най-вътрешният кръг бе съставен от критици, които пишеха за влиятелни вестници. Около тях кръжаха по-малко известни собственици на галерии и журналисти. Най-накрая, във външния кръг, се въртяха художниците.

Те бяха дребни планети, а Андре Кастонге беше слънцето.

— Нека те представя.

— Невероятно — отвърна Клара. В главата й преводът на "невероятно" звучеше съвсем другояче.

"О, merde!"

* * *

— Възможно ли е? — попита Франсоа Мароа и се взря въпросително в лицето на главен инспектор Гамаш.

Арман погледна по-възрастния мъж, усмихна се и кимна.

Мароа отново се обърна към портрета.

Шумотевицата в галерията бе почти оглушителна. Прииждаха още и още гости на вернисажа.

Но Франсоа Мароа виждаше само едно лице. Огорчената старица на стената. Която преливаше от неодобрение и отчаяние.

— Това е Мария, нали? — попита почти шепнешком.

Гамаш не беше сигурен дали арт дилърът говори на него, затова не каза нищо. Мароа бе съзрял онова, което малцина други виждаха.

Портретът, който бе нарисувала Клара, не показваше просто една озлобена бабичка. Всъщност художничката бе изобразила възрастната Дева Мария. Отритната от света, който се бе уморил от чудеса и не вярваше в тях. Свят, твърде зает да забележи един отместен камък. Свят, който се бе насочил към друг вид наслади.

Това бе Мария към края на дните си. Забравена. Самотна.

Отправила гневен поглед към залата, пълна с весели хора, които отпиваха от хубавото вино. И я подминаваха.

С изключение на Франсоа Мароа, който откъсна очи от картината и отново погледна към Гамаш.

— Какво е направила Клара? — попита тихо.

Арман Гамаш замълча за миг и събра мислите си, преди да отговори.

* * *

— Здрасти, тъпако. — Рут Зардо пъхна кокалестата си ръка под мишницата на Жан Ги Бовоар. — Казвай, как си.

Това беше заповед. Малцина бяха способни да пренебрегнат Рут. Но пък и възрастната поетеса питаше малцина как са.

— Добре съм.

— Глупости — сопна се Рут. — Изглеждаш ужасно. Слаб. Блед. Сбръчкан.

— Описваш себе си, дърта пияницо.

Рут Зардо се изкиска:

— Вярно е. Приличаш на злобна бабичка. И това не е комплимент, ако така ти се струва.

Бовоар се усмихна. Всъщност се радваше да я види. Вгледа се във високата жилеста старица, която се подпираше на бастуна си. Косата й бе бяла, рядка и подстригана толкова късо, че главата й напомняше на оголен череп. Което беше подходящо според Бовоар. Нищо в главата на Рут не оставаше скрито-покрито. Поетесата успяваше да потули само сърцето си.

Но то се изливаше в творенията й. По някакъв непонятен за Бовоар начин Рут Зардо бе спечелила наградата на генерал-губернатора за поезия. Поезия, която той самият не проумяваше. За щастие, общуването с Рут на живо бе много по-лесно за разгадаване.

— Защо си дошъл? — попита старицата и впери изпитателен поглед в него.

— А ти? Не ми казвай, че си била целия този път от Трите бора, за да подкрепиш Клара.

Рут го изгледа, сякаш бе изгубил разсъдъка си:

— Разбира се, че не. Тук съм заради същото, което е довело и всички останали. Безплатното ядене и пиене. Но вече се наситих. Ще идваш ли на празненството в Трите бора довечера?

— Поканени сме, но по-скоро не.

Поетесата кимна.

— Хубаво. Ще остане повече за мен. Чух, че се развеждаш. Сигурно ти е изневерила. Очакваше се.

— Вещица — промърмори Бовоар.

— Идиот — върна му Рут.

Инспекторът вече се взираше в друга посока и поетесата проследи погледа му до младата жена в другия край на помещението.

— Можеш да си намериш и по-хубава — отбеляза, хванала Жан Ги над лакътя, и усети как той се напряга. Събеседникът й мълчеше. Рут се вгледа в него проницателно, а после пак погледна към жената, която Бовоар наблюдаваше.

Близо трийсетгодишна, нито дебела, нито слаба. Нито красива, нито твърде грозна. Нито висока, нито пък ниска.

Щеше да изглежда съвсем невзрачна и незабележима, ако не беше едно нещо.

Младата жена излъчваше благополучие.

Към нея се приближи по-възрастна дама, прегърна я през кръста и я целуна по бузата.

Рен-Мари Гамаш. Рут я познаваше, бяха се виждали няколко пъти.

Сбръчканата поетеса се обърна към Бовоар и го изгледа още по-заинтригувано.

* * *

Питър Мороу водеше неангажиращи разговори със собственици на галерии. Бяха дребни риби в света на изкуството, но не бе излишно да им направи добро впечатление.

Знаеше, че Андре Кастонге от галерия "Кастонге" също е наоколо, и изгаряше от нетърпение да се срещне с него. Освен това бе забелязал критиците на "Ню Йорк Таймс" и "Фигаро". Огледа се из залата и видя как фотограф прави снимки на Клара.

Художничката извърна очи за момент, срещна погледа на съпруга си и сви рамене. Той вдигна чашата с вино и се усмихна.

Дали да отиде при Кастонге и да му се представи? Край галериста се тълпяха толкова много хора, че Питър не искаше да изглежда жалък, като обикаля и прави опити да се добере до целта си. Реши да стои настрана и да си дава вид, че Андре Кастонге не го интересува, че не му е притрябвал.

Отново се съсредоточи върху разговора със собственик на малка галерия, който тъкмо обясняваше, че много би се радвал да организира изложба с негови картини, но в момента нямал свободни дати.

С крайчеца на окото си художникът забеляза как пръстените около Кастонге се разкъсват, за да направят път на Клара.

* * *

— Попитахте какви чувства предизвиква у мен картината, докато я гледам — заговори Арман Гамаш, докато наблюдаваше портрета заедно със събеседника си. — Чувствам се спокоен. Дава ми утеха.

Франсоа Мароа го погледна изумен.

— Утеха? Но как така? Може би се радвате, че самият вие не изпитвате такъв гняв? Нима нейната огромна ярост ви успокоява, че вашата е съвсем приемлива? Какво име е дала мадам Мороу на тази картина?

Мароа свали очилата си и се наведе към описанието, закрепено на стената до рамката.

След миг отстъпи, дори по-объркан отпреди.

— Казва се "Натюрморт"[17]. Чудя се каква е причината.

Докато възрастният джентълмен се бе съсредоточил върху портрета, Гамаш забеляза в другия край на залата Оливие, който бе вперил поглед в него. Главният инспектор се усмихна приветливо, но не се изненада, когато собственикът на бистрото от Трите бора се извърна.

Поне вече имаше отговор.

До него Мароа въздъхна:

— Разбирам.

Гамаш отново се обърна към арт дилъра. Мъжът вече не изглеждаше изненадан. Маската на учтивост и изтънченост се бе смъкнала и бе разкрила искрена усмивка.

— Всичко е в очите й. Прав ли съм?

Детективът кимна.

Тогава Мароа наклони глава, но не се вгледа в портрета, а в тълпата. Озадачен. Пак погледна картината, после отново тълпата.

Гамаш проследи взора му и не се изненада, че търговецът наблюдава възрастната жена до Бовоар.

Рут Зардо.

Жан Ги изглеждаше раздразнен и изнервен — събеседниците на Рут често добиваха подобно изражение. Но пък поетесата имаше доста доволен вид.

— Това е тя, нали? — попита Мароа тихо и развълнувано, сякаш не искаше някой друг да чуе тайната им.

Гамаш кимна:

— Съседка е на Клара в Трите бора.

Мъжът се взираше в Рут като хипнотизиран. Сякаш картината бе оживяла пред него. След това с Гамаш се обърнаха отново към портрета.

Клара бе изобразила старицата като забравена и озлобена Дева Мария. Похабена от възрастта и гнева, от обидите — истински и въображаеми. От предателството на приятели. От незасвидетелствано уважение и непоказана любов. Но имаше още нещо. Едва забележим намек в уморените очи. Почти невидим. По-скоро загатнат. Като обещание, прошепнато в далечината.

Множеството пластове, нанесени от художничката, изобилието от елементи, цветове и нюанси в портрета — всичко се свеждаше до един мъничък детайл. Самотна бяла точица.

В очите й.

Клара Мороу бе пресъздала мига, в който отчаянието се превръща в надежда.

Франсоа Мароа направи половин крачка назад и кимна мрачно:

— Забележително е. Прекрасно. — Сетне се обърна към Гамаш. — Освен ако не е илюзия, разбира се.

— Какво искате да кажете? — попита детективът.

— Може би изобщо не е надежда — отвърна Мароа, — а просто игра на светлосенки.

ГЛАВА ТРЕТА

На следващата сутрин Клара стана рано. Обу си гумените ботуши, навлече пуловер върху пижамата, наля си кафе и седна на един от дървените столове в градината зад къщата.

Обслужващият персонал беше почистил и нямаше и помен от огромното празненство с барбекю и танци, което се бе състояло тук предишната вечер.

Художничката затвори очи и усети милувката на младото юнско слънце върху лицето си. Чуваше песента на птиците, а река Бела Бела бълбукаше някъде отвъд оградата на двора. С тези звуци се смесваше и тихото бръмчене на земните пчели, които жужаха около божурите и се катереха по цветовете им. Изгубваха се вътре.

Непохватно, тромаво.

Изглеждаха комични и нелепи. Но толкова много неща можеха да се определят по същия начин, ако човек не знаеше достатъчно за тях.

Клара Мороу държеше топлата керамична чаша между дланите си и вдъхваше аромата на кафето и мириса на прясно окосена трева. На люляците и божурите, на свежите уханни рози.

Това бе селото, което в детството на Клара живееше под завивките. Криеше се зад тънката дървена врата на стаята й, зад която родителите й се караха. Братята й я пренебрегваха. Телефонът звънеше, но никога не търсеха нея. Хората плъзваха поглед по малкото момиче, подминаваха го или се взираха през него. Към някое друго момиче. По-хубаво. По-интересно.

Нахълтваха в спалнята й, сякаш Клара бе невидима, и я прекъсваха, преди да се доизкаже.

Но когато затвореше очи и се завиеше през глава, тя си представяше красивото селце в долината, гората край него, цветята и милите хора.

Там непохватността не бе порок.

Откакто се помнеше, художничката копнееше за едно-единствено нещо. Искаше го много повече, отколкото желаеше самостоятелна изложба. Не беше богатство, власт, нито дори любов.

Клара Мороу искаше да намери мястото си под слънцето. Кътче, където да я приемат безусловно. Сега, на прага на петдесетгодишнината си, го бе открила.

Грешка ли бе самостоятелната й изложба? Дали се бе изолирала от обкръжението си заради нея?

Докато художничката седеше в градината, умът й се изпълни със спомени от предишната вечер. Приятели, други художници, Оливие, който току я поглеждаше и кимваше успокоително. Колко бе развълнувана, когато се запозна с Андре Кастонге и с много други. Щастливото изражение на уредничката от музея. Барбекюто в двора на къщата им. Храната, питиетата и фойерверките. Музикантите и танците. Смехът.

Облекчението.

Но сега, на ярката дневна светлина, безпокойството се бе завърнало. Не като буря, както го усещаше, когато бе най-зле, а като лека мъгла, притъпила блясъка на слънчевите лъчи.

Досещаше се за причината.

Питър и Оливие бяха отишли за днешните вестници. Щяха да донесат думите, които цял живот бе чакала да прочете. Рецензиите на критиците за картините й.

Блестящи. Революционни. Шедьоври.

Скучни. Неоригинални. Предсказуеми.

Какви ли щяха да са отзивите?

Клара седеше, отпиваше от кафето и се опитваше да не мисли за това. Да не обръща внимание на сенките, които се удължаваха и пълзяха към нея, докато минутите отлитаха.

Чу се трясък, сякаш се затвори врата на автомобил. Художничката подскочи в стола. Стреснато и с неохота се върна към реалността.

— Прибрахме сеее! — пропя Питър и до ушите й долетя шум от стъпки.

Клара се изправи и се обърна, за да посрещне съпруга си и Оливие. Но вместо да крачат към нея, мъжете стояха вцепенени. Сякаш се бяха превърнали в големи градински джуджета.

И вместо да гледат към нея, се бяха втренчили в една от цветните лехи.

— Какво има? — попита Клара, тръгна към тях и ускори крачка, щом видя израженията им. — Какво е станало?

Питър се извърна, хвърли вестниците на тревата и с жест спря съпругата си, за да не се приближава повече.

— Обади се в полицията — промълви Оливие и бавно се придвижи напред, към лехата, от която надничаха божури, дамски сърца и макове.

И още нещо.

* * *

Главен инспектор Гамаш се изправи и въздъхна.

Нямаше съмнение. Ставаше дума за убийство.

Вратът на жената, която лежеше в краката му, бе счупен. Ако я бяха открили в подножието на стълбище, можеше да предположи, че е станал нещастен случай. Но тялото лежеше по гръб до цветната леха. Върху мека трева.

С отворени очи, вперени право в късното утринно слънце.

Гамаш нямаше да се изненада, ако жената ей сега примигнеше.

Детективът се озърна наоколо, докато стоеше насред приятната градина. Познатата градина. Колко ли пъти се бе озовавал тук с Питър, Клара и други жители на Трите бора? Колко ли пъти бе приближавал димящото барбекю с бира в ръка? Унесен в сладки приказки.

Но не и днес.

Питър, Клара, Оливие и Габри стояха долу край реката. Наблюдаваха. Жълта полицейска лента ги държеше далеч от Гамаш като непреодолим вододел. От едната страна бяха разследващите, от другата — разследваните.

— Жена, бяла — произнесе съдебният лекар.

Доктор Харис бе коленичила край жертвата, а до нея се бе навела полицай Изабел Лакост. Инспектор Жан Ги Бовоар даваше разпореждания на екипа по събиране на улики от местопрестъплението. Криминалистите от Sûreté du Québec старателно обследваха околността. Прибираха веществени доказателства. Заснемаха. Внимателно и прецизно извършваха задачите си.

— На средна възраст — продължи патоложката. Тонът й бе безпристрастен. Фактологичен.

Главен инспектор Гамаш слушаше и възприемаше потока от информация. Наясно бе със силата на фактите повече от всеки. Но още по-добре знаеше, че рядко може да се разкрие убиец само с помощта на голи факти.

— Боядисана руса коса с наскоро поникнали сиви корени. Тегло леко над нормата. Няма халка на безименния пръст.

Фактите бяха необходими. Служеха като насоки и с тяхна помощ се оформяше скелетът на случая. Но за залавянето на самия убиец не бяха достатъчни. Важни бяха и чувствата. Нездравите емоции, които превръщаха човека в престъпник.

— Вратът е счупен при втори прешлен.

Гамаш слушаше и наблюдаваше. Процедурата бе позната и рутинна. Но това не я правеше по-малко ужасяваща.

Отнемането на живот винаги го стъписваше, макар да бе прекарал много години начело на отдел "Убийства" в знаменитата квебекска полиция — Sûreté du Québec. След всички убийства и убийци продължаваше да се удивлява какво бяха способни да си причинят хората един на друг.

* * *

Питър Мороу се взираше в червените обувки, които едва се подаваха иззад цветната леха. Бяха на краката на мъртвата жена, просната на тревата. В момента не виждаше самото тяло. Скрито бе зад високите стебла на цветята, но виждаше краката. Извърна очи. Опита се да съсредоточи вниманието си върху друго. Върху разследващия екип — Гамаш и хората му, които се навеждаха, приклякаха и мърмореха, сякаш изпълняваха някаква колективна молитвена церемония. Мрачен ритуал в градината му.

Забеляза, че Гамаш не си записва нищо. Слушаше и кимаше с уважение. Зададе няколко въпроса с все така замислено изражение. Оставил бе воденето на записки на друг — полицай Лакост.

Художникът се опита да отклони очи и да мисли за красотите в градината си.

Но нещо все теглеше погледа му към трупа на тревата.

И докато Питър наблюдаваше, Гамаш внезапно се вторачи в него. Художникът незабавно и инстинктивно се извърна, сякаш бе извършил нещо срамно.

Веднага съжали за реакцията си и погледна към главния инспектор, но детективът вече не се взираше в него. А се приближаваше.

Питър се замисли дали да се обърне някак небрежно. Като че ли е чул шум от сърна в гората на другия бряг на река Бела Бела.

Понечи да го направи, но се спря.

Напомни си, че не е нужно да гледа настрани. Не беше направил нищо нередно. Едва ли бе забранено да наблюдаваш полицаи, докато си вършат работата.

Нали?

В този момент обикновено самоувереният художник не бе сигурен в нищо. Светът му се бе преобърнал, земята под краката му пропадаше. Изгубил бе представа кое е редно. Не знаеше къде да дене ръцете, погледа, цялото си тяло. Какво да прави с живота си. С жена си.

— Клара. — Гамаш протегна ръка към художничката и я целуна по двете бузи. Ако на останалите разследващи им се бе сторило странно началникът на отдел "Убийства" да целува една от заподозрените, не го показаха. А главният инспектор явно не се интересуваше от мнението им.

Мина през цялата група и се здрависа с всички. Последно се спря пред Оливие, като очевидно остави време на по-младия мъж да осъзнае, че го приближава. Гамаш протегна ръка. Всички застинаха и за момент сякаш забравиха за трупа.

Оливие не се поколеба. Стисна дланта на детектива, но не посмя да го погледне в очите.

Главният инспектор се усмихна някак извинително, сякаш носеше някаква вина за трупа. Така ли започваше всичко ужасно, зачуди се Питър. Не с трясък на гръмотевица. Не с писък. Не със сирени, а с усмивка. Страшните неща пристигаха, увити в опаковка от любезност и добри маниери.

Но страшното вече бе отминало и бе оставило след себе си труп.

— Как сте? — попита Гамаш и се обърна отново към Клара. Не бе задал въпроса просто от учтивост. Изглеждаше искрено загрижен.

Питър усети как се отпуска. Сякаш някой пое тялото от раменете му и го стовари върху плещите на този здрав и силен мъж.

Художничката поклати глава:

— Смаяни сме — отрони и хвърли поглед през рамо. — Коя е тази жена?

— Не я ли познавате?

Гамаш се взря в Клара, после в Питър и Габри, а накрая в Оливие. Всички клатеха глава.

— Не е ли била на празненството снощи?

— Сигурно — отвърна Клара, — но не съм я канила.

— Коя е? — полюбопитства Габри.

— Видяхте ли я? — настоя Гамаш. Още не бе готов да отговори на въпроса.

Четиримата кимнаха.

— След като се обадихме в полицията, се върнах в градината да я погледна — призна Клара.

— Защо?

— Исках да видя дали я познавам. Дали е приятелка или съседка.

— Не беше от нашите — намеси се Габри. — Приготвях закуска за гостите в пансиона, когато Оливие се обади да ми каже за станалото.

— Затова ли дойдохте? — попита инспекторът.

— Вие не бихте ли? — отвърна едрият готвач.

— Аз съм детектив и разследвам убийства. Задължен съм. Вие не сте.

— Аз пък съм любопитен кучи син — заяви Габри. — Задължен съм. А и също като Клара исках да разбера дали я познаваме.

— Казахте ли на още някого? — поинтересува се Гамаш. — Идвали ли са други хора в градината?

Приятелите поклатиха глава.

— Значи сте я огледали добре и никой от вас не я е разпознал?

— Коя е? — обади се отново Клара.

— Не знаем — призна детективът. — Когато е паднала, чантата й е останала под нея, а доктор Харис все още не иска да я местим. Скоро ще разберем.

Габри се поколеба, но след миг се обърна към Оливие:

— Не ти ли напомня на нещо?

Светлокосият мъж мълчеше, но Питър се обади:

— Вещицата е мъртва?

— Питър — побърза да го скастри Клара, — някой е убил тази жена и я е оставил в градината ни. Как можа да кажеш такова ужасно нещо?

— Съжалявам — промълви художникът, изненадан от собствените си думи, — но наистина ми заприлича на Злата вещица от Запада[18] с тези червени обувки, които стърчат от тревата.

— Не казваме, че е вещица — уточни Габри, — но не може да се отрече, че с този тоалет сякаш е долетяла от Канзас.

Клара направи отегчена физиономия, поклати глава и измърмори:

— Господи!

Гамаш трябваше да признае, че с хората от екипа му също го бяха обсъдили. Мъртвата жена не им бе напомнила на Злата вещица, но определено бе неподходящо облечена за градинско барбекю в провинцията.

— Не я видях снощи — обади се Питър.

— Щяхме да си я спомняме — проговори най-сетне и Оливие. — Едва ли щяхме да пропуснем жена в подобен вид.

Гамаш кимна. И той си бе помислил същото. Жертвата щеше да се набива на очи с яркочервената си рокля. Всичко в нея крещеше "Вижте ме!".

Детективът я погледна отново и се опита да си спомни дали предишната вечер в музея е забелязал жена с подобни дрехи. Възможно бе да е дошла направо от коктейла като много от гостите. Но в спомените си не намери нищо. Повечето жени — с изключение на Мирна — носеха дрехи в приглушени тонове.

Тогава му хрумна нещо.

— Excusez-moi[19] — рече и се отдалечи към другия край на поляната с бърза крачка. Размени няколко думи с Бовоар, след което тръгна обратно, ала по-бавно, замислено. — По пътя насам четох доклада, но искам лично да ми разкажете как сте я намерили.

— Питър и Оливие първи я видяха — започна Клара. — Аз седях на ей онзи стол. — Посочи един от двата дървени градински стола, боядисани в жълто. На широкия подлакътник все още стоеше чаша за кафе. — Мъжете бяха отскочили до Ноултън да купят вестници. Чаках ги да се върнат.

— Защо? — попита главният инспектор.

— Заради рецензиите.

— Ааа, разбира се. Това обяснява… — Гамаш махна към купчината вестници, които лежаха на тревата зад жълтата полицейска лента.

Клара също обърна поглед натам. Искаше й се да каже, че съвсем е забравила за рецензиите заради шока, който бе изпитала при откриването на трупа, но не беше така. "Ню Йорк Таймс", "Глоуб енд Мейл" от Торонто и лондонският "Таймс" си стояха на купчинка на земята — там, където ги бе изпуснал Питър.

Недосегаеми.

Гамаш я изгледа объркано.

— Но ако сте толкова нетърпелива, защо не погледнахте в сайтовете на вестниците? Сигурно са качили рецензиите онлайн още преди няколко часа, non[20]?

Питър й бе задал същия въпрос. Оливие — също. Как да обясни?

— Защото исках да усетя хартията в ръцете си — отвърна Клара. — Исках да прочета рецензиите за моята изложба по същия начин, по който чета отзиви за творчеството на художниците, които харесвам. Да се докосна до хартията. Да усетя мириса й. Да разгръщам страниците. Цял живот съм мечтала за това. Струваше си да почакам още час.

— Значи останахте сама в градината за около час тази сутрин?

Клара кимна.

— От колко до колко? — попита Гамаш.

— От седем и половина сутринта до завръщането им към осем и половина.

Художничката погледна съпруга си.

— Точно така — потвърди той.

— Когато се прибрахте, какво видяхте? — обърна се инспекторът към Питър и Оливие.

— Слязохме от колата и понеже знаехме, че Клара е в градината, решихме да минем ето оттам. — Художникът посочи единия ъгъл на къщата, където стар люляков храст все още пазеше последните си цветове за сезона.

— Вървях след Питър, но той изведнъж спря — вметна Оливие.

— Забелязах нещо червено на земята, докато вървяхме покрай стената на къщата — продължи Питър разказа си. — Май си помислих, че е мак, който се е прекършил и е паднал. Но беше твърде голямо. Затова забавих крачка и се вгледах. Тогава разбрах, че е жена.

— Какво направихте?

— Помислих си, че някоя от гостенките е прекалила с пиенето снощи и е припаднала — обясни художникът. — Заспала е в градината ни. Но забелязах, че очите й са отворени, а главата…

Килна своята, но, разбира се, не можа да пресъздаде същия ъгъл. Не би се удало на никой жив човек. Това бе подвиг, запазен за мъртъвците.

— А вие? — обърна се Гамаш към Оливие.

— Казах на Клара да се обади на полицията — отвърна собственикът на бистрото. — После повиках Габри.

— Споменахте, че при вас има отседнали гости — рече Гамаш на Габри. — Хора, които са присъствали на празненството снощи.

Едрият мъж кимна:

— Някои от художниците, дошли за партито от Монреал, решиха да останат в пансиона. Има и няколко човека горе, в СПА хотела.

— Резервацията в последния момент ли бе направена?

— За пансиона да. Обадиха се, докато празненството бе в разгара си.

Гамаш кимна, извърна се и повика с жест полицай Изабел Лакост. Жената незабавно се отзова, изслуша заръките, които шефът й тихо изреди, след което побърза да се отдалечи. Проведе кратки разговори с двама млади служители на Sûreté, които кимнаха и тръгнаха нанякъде.

Клара винаги наблюдаваше с възхищение с каква лекота даваше разпореждания Гамаш и колко естествено го следваха хората. Главният инспектор никога не крещеше, никога не бе груб. Държеше се възможно най-спокойно, дори учтиво. Заповедите му бяха маскирани почти като молби. Но никой не правеше грешката да ги приема за такива.

Гамаш отново насочи цялото си внимание към четиримата приятели от Трите бора.

— Някой от вас докосвал ли е тялото?

Спогледаха се, поклатиха глава, сетне пак се обърнаха към детектива.

— Не — отговори Питър. Вече се чувстваше по-сигурен. Земята под краката му се бе втвърдила, подсилена от факти. От директни въпроси и ясни отговори.

Нямаше от какво да се бои.

— Ако не възразявате… — изрече Гамаш и тръгна към дървените столове в задния двор.

Дори някой да бе възразил, нямаше значение. Главният инспектор щеше да отиде там, а останалите бяха добре дошли да го последват.

— Преди мъжете да се върнат, докато седяхте тук сама, забелязахте ли нещо странно? — попита детективът, докато вървяха. Наясно бе, че ако Клара бе видяла труп в градината си, щеше да се е обадила много по-рано. Но не искаше да разбере само за тялото. Това бе градината на художничката и тя я познаваше добре. Щеше да й направи впечатление, ако нещо не бе на мястото си — стъпкано растение, прекършен клон на храст…

Интересуваха го такива уж дреболии, които хората от неговия разследващ екип можеше да са пропуснали. Самата Клара можеше да ги пренебрегне, ако не получи директен въпрос.

Художничката благоразумно не използва случая да се направи на остроумна.

За разлика от Габри, който се обади:

— Като например трупа ли?

— Не — отвърна главният инспектор и се спря до дървения стол. Обърна се и огледа градината от новата си позиция. Наистина от този ъгъл мъртвата жена не се виждаше, скриваха я цветните лехи. — Имах предвид друго.

Спря замислено очи върху Клара.

— Имаше ли нещо необичайно в градината тази сутрин? — повтори въпроса си и стрелна Габри с предупредителен поглед. Едрият мъж сложи пръст пред устата си. — Нещо дребно? Нещо не съвсем на място?

Клара се огледа. Задният двор бе осеян с големи цветни лехи. Някои бяха кръгли, други — продълговати. Високи дървета хвърляха шарена сянка покрай речния бряг, но по-голямата част от градината бе напечена от яркото обедно слънце. Художничката се огледа и останалите последваха примера й.

Имаше ли нещо по-различно? Беше й трудно да прецени с всичките тези хора наоколо, с вестниците, суматохата, жълтата полицейска лента. Вестниците. Трупа. Вестниците.

Всичко бе различно.

Художничката се извърна и впери в Гамаш умолителен поглед, в който се четеше вик за помощ.

Инспекторът не искаше да помага, не искаше да дава по-конкретни насоки, за да не я подтикне да види несъществуваща улика.

— Вероятно убиецът се е крил някъде тук — рече детективът накрая — и е чакал.

Прецени, че трябва да остави нещата дотам. Виждаше, че Клара разбира. Художничката отново се обърна към градината си. Нима тук се бе спотайвал човек с намерение да извърши убийство? В нейното лично убежище?

Дали се бе скрил в цветните лехи? Клекнал зад високите божури? Дали бе надничал иззад стълба, по който пълзяха телефончетата? Коленичил зад туфите цъфнал флокс?

Изчаквал?

Погледна всяко растение, всеки храст. Търсеше нещо бутнато, разместено, усукано стебло, отронена пъпка.

Но всичко бе съвършено. Мирна и Габри бяха работили дни наред по градината, за да я подготвят, за да е безупречна за празненството. И бяха го постигнали. Снощи всичко беше наред. И тази сутрин.

С изключение на полицаите, които бяха плъзнали като вредители. И на трупа в яркочервена рокля. Като рана.

— Ти виждаш ли нещо? — обърна се художничката към Габри.

— Не — отвърна едрият мъж. — Ако убиецът се е крил тук, не е стъпвал в лехите. Може би зад дърветата? — Посочи кленовете, но Гамаш поклати глава.

— Твърде са далече. Би му отнело прекалено много време да пресече целия двор и да мине покрай цветните лехи. Жертвата щеше да го забележи.

— Къде се е скрил тогава? — попита Оливие.

— Не се е крил — заяви инспекторът и седна на единия стол. Оттам също не виждаше трупа. Не, нямаше как Клара да е забелязала мъртвата жена.

Гамаш се надигна и повтори:

— Не се е крил. Бил е напълно видим.

— И жертвата е отишла право при него? — удиви се Питър. — Познавала ли го е?

— Може и той да е отишъл при нея — каза детективът. — Във всеки случай едва ли е била разтревожена или уплашена.

— Какво ли е търсила тук? — попита Клара. — Барбекюто беше, ей там, пред къщата — махна с ръка. — Всичко беше на моравата! Храната, напитките, музиката. Обслужващият персонал беше подредил масите и столовете отпред.

— Но ако някой е имал желание, е можел да влезе в задния ви двор, нали? — предположи Гамаш, докато се опитваше да си представи как е изглеждало събитието.

— Разбира се — отвърна Оливие, — ако е имал желание. Няма огради или въжета, които биха го спрели, но и не са нужни.

— Ами… — започна Клара.

Всички се обърнаха към нея.

— Не съм идвала тук, зад къщата, снощи, но съм го правила по време на други празненства. За да се усамотя за няколко минути, нали разбирате?

За изненада на останалите, Габри кимна:

— И аз правя същото понякога. Просто си търся тихо място далече от тълпата...

— А снощи направихте ли го? — попита Гамаш.

Едрият мъж поклати глава.

— Имах твърде много работа. Бяхме наели персонал, но все някой трябваше да го наглежда.

— Значи е възможно жертвата да е дошла тук, за да се усамоти — предположи инспекторът. — Може да не е знаела, че това е вашият дом. — Погледна към Клара и Питър. — Просто е избрала място, което й се е сторило достатъчно спокойно и отдалечено от хората.

Всички замълчаха за момент. Представиха си как жената с яркочервена, привличаща вниманието рокля се е промъкнала покрай стената на старата тухлена къща. Далече от музиката, фойерверките и хората, които са я гледали.

За да намери миг покой и тишина.

— Не ми изглежда особено срамежлива — отбеляза Габри.

— Същото важи и за вас — усмихна се Гамаш леко и огледа градината.

Имаше проблем. Всъщност имаше доста проблеми, но този, който най-много озадачаваше главния инспектор в момента, беше, че никой от четиримата жители на Трите бора до него не бе виждал жертвата жива по време на партито.

— Bonjour[21].

Жан Ги Бовоар крачеше към тях. Когато младият инспектор се приближи, на лицето на Габри разцъфна усмивка и едрият мъж протегна ръка:

— Започвам да си мисля, че носите лош късмет — заяви. — Всеки път, когато дойдете в Трите бора, отнякъде се появява труп.

— Аз пък мисля, че ги произвеждате, за да си подсигурите приятната ми компания — отвърна Бовоар и стисна топло ръката на Габри, а след това — и на Оливие.

Бяха се видели предишната вечер, по време на вернисажа. Тогава бяха в естествената среда на Питър и Клара. Галерията. Сега обаче Бовоар бе в свои води. На местопрестъплението на убийство.

Изкуството го плашеше. Но ако на стената бе закован труп вместо картина, всичко беше наред за инспектора. Или ако трупът бе захвърлен в градина, както бе в случая. Това бе разбираемо. И просто. Винаги беше просто.

Някой бе мразил достатъчно силно жертвата, за да я убие.

Работата на Бовоар бе да открие този човек и да го прати в затвора.

Нямаше нищо субективно в едно убийство. Не ставаше въпрос дали е добро, или е лошо. Никой не се интересуваше от перспективата или нюансите. Нямаше светлосенки. Нищо не изискваше разбиране. Убийството просто бе това, което е.

От инспектора се искаше само да събере фактите, да ги подреди правилно и да открие убиеца.

Звучеше просто, ала невинаги беше лесно, разбира се.

Но при всички положения Жан Ги Бовоар предпочиташе убийството пред изкуството.

Макар че и той като всички други присъстващи подозираше, че в случая убийството и изкуството са двете страни на една и съща монета. Взаимносвързани.

Мисълта го изпълваше с безпокойство.

— Ето снимките, които поискахте — подаде няколко фотографии на шефа си. Гамаш ги прегледа.

— Merci. C'est parfait[22]. — Главният инспектор вдигна поглед към четиримата души, които го наблюдаваха. — Искам всички да видите тези снимки на убитата жена.

— Но нали вече я видяхме? — възрази Габри.

— Чудя се дали наистина е така. Когато ви попитах дали сте я виждали на партито, всички казахте, че би било невъзможно да не я забележите с тази яркочервена рокля. И аз си помислих същото. Когато се опитах да си спомня дали съм я виждал на вернисажа, всъщност ровех из паметта си и търсех жена в яркочервен тоалет. Бях се съсредоточил върху роклята, а не върху жената.

— Е, й? — попита едрият готвач.

— Е — продължи Гамаш, — да предположим, че червената рокля се е появила по-късно. Жената може би е присъствала на коктейла, но е била облечена с нещо по-консервативно. Може дори да е дошла тук…

— И да се е преоблякла по средата на партито? — възкликна Питър невярващо. — Защо би направила подобно нещо?

— Защо някой би я убил? — попита главният инспектор. — Защо напълно непозната се е озовала на празненството на Клара? Въпросите са много и най-различни. Не казвам, че това е отговорът, но е една от възможностите. Толкова сте се впечатлили от роклята на жертвата, че не сте обърнали достатъчно внимание на лицето й.

Детективът вдигна пред себе си една от снимките.

— Ето така е изглеждала.

Подаде я първо на Клара. Очите на жената на фотографията бяха затворени. Изглеждаше спокойна и малко отпусната. Дори когато човек спи, лицето му излъчва някакъв живец. Това тук бе празно. Безизразно. Лишено от мисли и чувства.

Клара поклати глава и подаде на Питър снимката. Тя мина от ръка на ръка, обиколи кръга от приятели, но реакцията на всички бе еднаква.

Нищо.

— Съдебният лекар разреши да преместим тялото — съобщи Бовоар.

Гамаш кимна и прибра снимката в джоба си. Знаеше, че заместникът му, Лакост и останалите имат копия от нея. Инспекторите се извиниха и се отправиха към мястото, където лежеше трупът.

Край носилката стояха двама асистенти, готови да вдигнат убитата жена и да я пренесат до буса. Фотографът също чакаше. Всички гледаха към главен инспектор Гамаш. Очакваха нареждания.

— Знаете ли от колко време е мъртва? — обърна се Бовоар към съдебната лекарка, която тъкмо се изправяше и раздвижваше изтръпналите си крака.

— Между дванайсет и петнайсет часа — отговори доктор Харис.

Гамаш погледна часовника си и пресметна. В момента бе единайсет и половина в неделя преди обед. Това означаваше, че жертвата е била жива в осем и половина предишната вечер, а до полунощ бе намерила смъртта си. Не бе дочакала неделния ден.

— Няма следи от сексуално насилие. От никакво насилие всъщност, като изключим счупения врат — съобщи доктор Харис. — Смъртта е настъпила незабавно. Не е имало борба. Убиецът навярно е стоял зад жертвата и е хванал и извил врата й.

— Толкова просто ли е, доктор Харис? — попита главният инспектор.

— Боя се, че да. Особено ако жертвата не е била напрегната. Ако е била спокойна и нападателят я е сварил неподготвена, не е могла да окаже съпротива. Вратът й е бил прекършен с едно-единствено бързо движение.

— Едва ли са много хората, които знаят как да счупят нечий врат — отбеляза полицай Лакост, докато изтупваше с длани панталона си. Беше дребна на ръст като повечето квебекчанки и успяваше да изглежда едновременно небрежно и елегантно дори в неофициални дрехи.

— Не е толкова сложно — възрази доктор Харис. — Само едно завъртащо движение. Но е възможно убиецът да е имал и резервен план. Да я удуши, ако не успее да й счупи врата.

— От устата ви звучи така, сякаш е имал бизнес план — рече Лакост.

— Може и така да е било — отвърна патоложката. — Студено и рационално. Макар да не е физически трудно да се счупи нечий врат, повярвайте ми, емоционално е много тежко. Затова повечето убийства се извършват с пистолет или с удар по главата. Или дори с нож. За да има нещо като посредник, друг да е причинителят на смъртта. Но да отнемеш живот с голи ръце! Не в борба, а като хладно и добре пресметнато деяние? Не. — Доктор Харис се обърна и погледна убитата жена. — Човекът, който е извършил това, не е случаен.

— Какво искате да кажете с "не е случаен"? — попита Гамаш.

— Знаете какво искам да кажа, господин главен инспектор.

— Да, но искам да го изречете ясно.

— Извършил го е или някой психичноболен, когото въобще не го е било грижа за жената, или силно загрижен човек. Искал е да го направи с голите си ръце. Да отнеме живота й собственоръчно.

Доктор Харис изгледа Гамаш продължително. Детективът кимна:

— Merci.

Извърна поглед към асистентите на съдебната лекарка, те вдигнаха по сигнал тялото и го преместиха върху носилката. Покриха мъртвата жена с чаршаф и я отнесоха към място, където слънцето никога вече нямаше да я види.

Фотографът започна да щрака с апарата си, криминалистите се заеха за работа. Започнаха да събират веществени доказателства от мястото, което досега бе под тялото. Прибраха дамската чанта. Внимателно описаха и заснеха съдържанието й, взеха проби и отпечатъци, а след това занесоха всичко на Бовоар.

Червило, фон дьо тен, носни кърпички, ключове за кола и за апартамент, портмоне.

Бовоар отвори портмонето, прочете името, изписано на шофьорската книжка, и я подаде на главния инспектор.

— Разполагаме с име, шефе. И с адрес.

Гамаш хвърли поглед на книжката и вдигна очи към четиримата жители на Трите бора, които го наблюдаваха. Закрачи през моравата към тях.

— Вече знаем самоличността на жертвата — обяви и отново погледна шофьорската книжка. — Казва се Лилиан Дайсън.

— Какво? — възкликна Клара. — Лилиан Дайсън?

Детективът се обърна към художничката.

— Познавате ли я?

Клара бе вперила невярващо очи в Гамаш. След малко премести поглед някъде отвъд градината, оттатък криволичещата река Бела Бела, към гората.

— Явно не — прошепна.

— Коя е тя? — попита Габри, но художничката видимо бе изпаднала във вцепенение и се взираше озадачено към далечните дървета.

— Може ли да видя снимката? — помоли Клара накрая.

Гамаш й подаде шофьорската книжка. Портретът не бе много ласкав, но определено бе за предпочитане пред снимката, направена тази сутрин. Жената се вгледа внимателно във фотографията, после си пое въздух много дълбоко и го задържа за няколко секунди, преди да издиша.

— Възможно е да е тя. Косата й е по-различна. Руса. Доста е остаряла. Напълняла е. Но може би е тя.

— Коя? — повтори въпроса си Габри.

— Лилиан Дайсън, много ясно — намеси се Оливие.

— Това го разбрах — сопна се едрият готвач на партньора си. — Но коя е всъщност?

— Лилиан беше…

Питър замлъкна, когато Гамаш вдигна ръка. Не заплашително, а като знак. Да спре да говори. И художникът се подчини.

— Искам да го чуя от Клара — рече главният инспектор. — Можем да поговорим и насаме.

Жената се замисли за момент, след това кимна.

— Какво? Без нас? — възкликна Габри.

— Съжалявам, mon beau[23] Габри — изрече художничката, — но бих искала да говоря с тях на спокойствие.

Едрият мъж изглеждаше обиден, но се примири. С Оливие тръгнаха покрай къщата и се изгубиха зад ъгъла й.

Гамаш погледна полицай Лакост, даде й знак само с очи и с кратко кимване. После се обърна към дървените столове пред себе си и попита:

— Можем ли да намерим още два?

След малко столовете се появиха с помощта на Питър и четиримата седнаха в кръг. Ако в средата имаше лагерен огън, последвалият разказ можеше да бъде история за духове.

И в известен смисъл бе точно това.

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

Габри и Оливие се върнаха в бистрото по обяд, точно навреме за наплива от клиенти. Салонът бе препълнен, но всички разговори утихнаха и всякаква дейност секна, когато двамата мъже влязоха.

— Е? — разнесе се в пълната тишина гласът на Рут. — Кой е пукнал?

С тези думи сякаш рухна язовирна стена и се отприщи потоп от въпроси:

— Някой, когото познаваме, ли е?

— Чух, че е гост на СПА хотела.

— Жена.

— Сигурно е била от гостите на празненството. Клара позна ли я?

— От селото ли е?

— Убийство ли е? — настоя Рут.

Както бе нарушила тишината, така сега я предизвика. Всички въпроси замряха и клиентите преместиха поглед от възрастната поетеса към собствениците на бистрото.

Габри се обърна към Оливие.

— Какво можем да кажем?

Русокосият мъж сви рамене:

— Гамаш не ни е наредил да си мълчим.

— О, я стига! — сряза ги Рут. — Просто ни разкажете. И ми донесете нещо за пиене. Или най-добре първо ми донесете пиене, а после разказвайте.

Сред посетителите на заведението избухна врява и Оливие вдигна ръце:

— Добре, добре. Ще ви кажем всичко, което знаем.

Така и сториха.

Жертвата била жена на име Лилиан Дайсън. Новината предизвика първо мълчание, а след това глъчка, докато селяните? Обсъждаха чутото. Но не се разнесоха писъци, нямаше внезапно припаднали, нито разкъсани ризи.

Името не говореше нищо на никого.

Оливие потвърди, че са намерили жената в градината на семейство Мороу.

Убита.

След тази дума настъпи дълга пауза.

— Сигурно има нещо във водата — промърмори Рут, която не уважаваше с мълчание нито живота, нито смъртта. — Как е умряла?

— Счупен врат — отговори Оливие.

— Коя е тази Лилиан? — обади се някой от дъното на препълнения салон.

— Клара май я познава — изрече светлокосият собственик на бистрото. — Но никога не ми е споменавала нищо за нея.

Погледна Габри, който поклати глава.

Докато се извръщаше към партньора си, забеляза, че някой се е промъкнал в бистрото след тях и сега стоеше тихо край вратата.

Полицай Изабел Лакост бе станала свидетел на случилото се в заведението до момента. Главен инспектор Гамаш я бе изпратил, сигурен, че двамата мъже ще разкажат всичко, което знаят. Искаше да разбере дали някой от клиентите на бистрото ще се издаде, когато чуе историята.

* * *

— Разкажете ми — подкани Гамаш.

Седеше приведен на стола, опрял лакти в коленете си. С едната си ръка леко придържаше другата. Жестът бе нов за него, но необходим.

Инспектор Бовоар седеше наблизо, приготвил бележник и химикалка.

Клара отпусна гръб на облегалката и стисна с ръце широките топли подлакътници на дървения стол, сякаш събираше сили. Но вместо да се хвърли напред, потъваше все по-дълбоко в стола.

И във времето. Пътуваше десетилетия назад, отвъд вратата на дома си, отвъд Трите бора. Върна се в Монреал. В колежа по изкуствата, към лекциите и студентските изложби. Профуча през висшето образование на заден ход и стигна до средното училище, а после до основното. И началното.

Накрая се спря пред момиченцето с ярки рижи коси, което живееше в съседство.

Лилиан Дайсън.

— Лилиан беше най-добрата ми приятелка от детството — започна Клара. — Беше ми съседка, само два месеца по-голяма от мен. Бяхме неразделни. Но всъщност напълно противоположни като характери. Тя растеше бързо, аз изоставах. Беше умна и се справяше блестящо с ученето. Аз някак се влачех подир нея. По някои предмети бях добра, но в класната стая нещо ми ставаше и блокирах. Притеснявах се. Другите деца ми се подиграваха, но Лилиан винаги ме защитаваше. Никой не се закачаше с нея. Беше смело момиче.

Клара се усмихна на спомена — искрящата червенокоска Лилиан, която се взираше презрително в група момичета, посмели да подразнят приятелката й. Предизвикваше ги. А Клара се криеше зад гърба й. Искаше й се да застане редом с нея, но не й достигаше кураж. Още не.

Лилиан бе скъпа на родителите си, единствена дъщеря.

Скъпа приятелка.

Лилиан бе хубавицата, а Клара — особнячката.

Бяха по-близки от сестри. Сродни души — така се наричаха в тайни бележки, които украсяваха с цветчета и си подаваха скришно под чиновете. Приятелки до гроб. Измисляха си кодови думи и тайни езици. Веднъж дори си убодоха пръстите и тържествено скрепиха приятелството си с кръв. Ето, вече бяха положили клетва. Като сестри.

Влюбваха се в едни и същи филмови герои, целуваха плакати със снимките им и плакаха заедно, когато "Бей Сити Ролърс"[24] се разпаднаха, а телевизионният сериал "Братята Харди"[25] бе свален от екран.

Клара разказа всичко това на Гамаш и Бовоар.

— Но какво се случи? — попита главният инспектор тихо.

— Откъде знаете, че се е случило нещо?

— Не я разпознахте.

Художничката поклати глава. Какво се бе случило? Как да го обясни?

— Лилиан беше най-добрата ми приятелка — повтори, сякаш й бе необходимо да го чуе още веднъж. — Спаси детството ми… Ако не беше тя, щях да съм много нещастна като малка. Все още не мога да си отговоря защо ме избра за своя приятелка. Можеше да дружи с всеки друг. Всички искаха да бъдат нейни приятели. Поне по онова време.

Инспекторите чакаха. Обедното слънце прежуряше и им ставаше все по-горещо. Но те продължаваха да чакат.

— Приятелството с Лилиан си имаше цена — изрече Клара най-накрая. — Живееше в прекрасен свят, забавен и безопасен. Но в него можеше само тя да е права. И трябваше винаги да е първа. Това бе цената. Отначало ми се струваше справедливо. Тя създаваше правилата, а аз ги спазвах. И без това бях доста, жалка, така че не ми пречеше. Никога не е било проблем за мен.

Художничката си пое дълбоко въздух. Сетне издиша шумно.

— Но после стана проблем. В средното училище нещата започнаха да се променят. Отначало не ми направи впечатление, но се случваше да се обадя на Лилиан в събота вечер и да я поканя да излезем заедно, например на кино. Тя ми казваше, че ще си помисли и ще ми звънне, но не го правеше. Обаждах й се отново, а родителите й ми казваха, че е излязла.

Клара погледна тримата мъже. Виждаше, че чуват думите й, но не бе сигурна дали разбират емоциите, които бе преживяла.

Как се бе почувствала. Особено онзи първи път. Когато бе изоставена.

Звучеше като дреболия. Но това бе първата миниатюрна пукнатина.

Тогава не бе осъзнала какво се случва. Помислила си бе, че Лилиан е забравила. Освен това имаше право да излиза с други приятели.

Но един уикенд самата Клара си бе направила среща с нова приятелка.

А Лилиан бе побесняла.

— Месеци наред ми беше сърдита.

Вгледа се в изражението на Жан Ги и съзря там отвращение. Дали към отношението на Лилиан, или към собствената й реакция? Как можеше да му обясни? Как би го обяснила на самата себе си?

По онова време й се бе сторило нормално. Обичаше Лилиан. И Лилиан я обичаше. Беше я спасила от тормоза на другите деца. Никога не би й навредила. Не и нарочно.

Причината за враждата трябваше да е у Клара.

Докато един ден нещата се промениха. Всичко бе забравено. Лилиан и Клара отново се сближиха. Клара получи разрешение да се върне под закрилата на своята приятелка.

— Кога започнахте да подозирате? — попита Гамаш.

— Какво да подозирам?

— Че Лилиан не ви е била приятелка.

Художничката за първи път чуваше тези думи, произнесени на глас. Изречени толкова ясно, толкова просто. Отношенията с Лилиан винаги й се бяха стрували сложни. Клара бе имала по-голяма потребност от близост, но бе тромава. Изпускаше приятелството им, чупеше го. Лилиан бе силната, самостоятелната в тази връзка. Прощаваше й. Събираше и поправяше разбитото на парчета.

Докато дойде денят, в който…

— Бяхме в последния клас на средното училище. Повечето момичета се бяха изпокарали заради момчета, заради различни компании или просто заради недоразумения. Наранени чувства. Учителите и родителите си мислят, че в класните стаи и в коридорите е пълно с ученици, но грешат. Пълно е с чувства. Блъскат се едно в друго. Нараняват се. Ужасно е.

Клара дръпна ръце от подлакътниците на дървения стол. Слънцето припичаше неумолимо върху тях, затова тя ги отпусна върху корема си.

— Нещата между мен и Лилиан вървяха добре. Сякаш вече ги нямаше шеметните върхове и спадове. Докато веднъж в час по рисуване любимият ни учител похвали една от моите картини. Това беше единственият предмет, по който се справях повече от прилично; единственият, за който ми пукаше, въпреки че бях добра и по английски, и по история. Но изобразителното! Изкуство беше моята страст. Както и на Лилиан. Споделяхме творческите си идеи. Сега, като се замисля, сме били музи една за друга, макар по онова време да не знаех тази дума. Дори си спомням картината, която учителят хареса. Нарисувала бях стол, на който бе кацнала птичка.

Клара се бе обърнала към Лилиан, изпълнена с щастие. Нямаше търпение да срещне погледа на приятелката си. Похвалата бе дребна. Триумфът — незначителен. Но искаше да го сподели с единствения човек, който би я разбрал.

И тя наистина я бе разбрала. Но… Но… В онзи миг, преди усмивката да се появи на лицето на Лилиан, Клара бе доловила нещо друго. Недоверие.

Сетне бе дошла щастливата усмивка, израз на подкрепа. Толкова бързо, че Клара веднага бе отдала видяното на своето въображение и неувереност.

За пореден път бе решила, че причината е у нея.

Но сега, когато си припомняше миналото, осъзна, че пукнатината се бе разширила. Някои пролуки позволяват на светлината да навлезе, но други пускат тъмнината навън.

За миг бе зърнала онова, което се криеше в Лилиан. И то не бе никак красиво.

— Записахме се заедно в колежа по изкуствата и си наехме обща квартира. Но тогава вече се бях научила да омаловажавам всички комплименти за картините ми. Затова пък се стараех често да повтарям на Лилиан колко страхотни са нейните. И те наистина бяха. Разбира се, и при двете ни стилът търпеше развитие. Експериментирахме. Поне аз. Някак си реших, че това е целта на колежа. Не да сме перфектни, а да опитаме различни възможности. Да се развихрим.

Замълча за момент и сведе поглед към сплетените си пръсти.

— На Лилиан не й харесваше. Творбите ми й се струваха твърде откачени. Мислеше си, че вредят на репутацията й. Казваше, че хората я смятат за моя муза и свързват картините ми с нея. И ако те били прекалено странни, това означавало, че и тя е странна. — Художничката се поколеба. — Помоли ме да спра.

За първи път забеляза реакция от Гамаш. Детективът съвсем леко присви очи. След това изражението и поведението му отново се върнаха към обичайното. Неутрални. Без какъвто и да е признак на оценка.

Поне видимо.

Главният инспектор не каза нищо. Просто продължи да слуша.

— И аз спрях — добави Клара тихо. Клюмнала, сякаш говореше на скута си.

Пое си въздух на пресекулки и издиша, а тялото й сякаш се смали.

И тогава се бе почувствала по същия начин. Като че ли бе спукана и изпускаше въздух.

— Много пъти й обяснявах, че за част от картините ме е вдъхновила тя, а други съм нарисувала в чест на нашето приятелство, но нито една не изобразява самата нея. Лилиан обаче настояваше, че това няма значение. Ако хората си мислеха, че на картините е тя, само това я интересуваше. И ако ме бе грижа за нея, ако й бях истинска приятелка, трябваше да спра да създавам толкова странно изкуство. Да направя творбите си по-привлекателни… Така и стана. Унищожих всичко и започнах да рисувам само неща, които хората харесват.

Клара продължи да разказва, но не смееше да погледне мъжете, които я слушаха.

— Всъщност вече дори получавах по-добри оценки. Казах си, че съм постъпила правилно. Че не е редно да жертвам приятелството в името на кариерата си.

В този момент художничката вдигна поглед и го насочи прано към Гамаш. За пореден път забеляза дълбокия белег над слепоочието му. И твърдия, замислен взор.

— Жертвата ми се струваше незначителна. Тогава дойде време за изложбата на випуска. Аз участвах с няколко творби, но Лилиан — не. Вместо това реши да представи своя рецензия в часа по критика на изобразителното изкуство. Написа статия за студентския вестник. В нея се бе изказала ласкаво за произведенията на други студенти, но моите картини бе направила на пух и прах. Били безсъдържателни, лишени от чувства. Нямало и помен от риск в тях.

Клара все още усещаше разтърсващата, кипяща, вулканична ярост.

В онзи момент приятелството им се бе пръснало на миниатюрни парченца. Толкова малки, че дори не можеха да се съберат. Нямаше връщане назад.

Но от купчината отломки бе възкръснала дълбока омраза. Ненавист. Която явно беше взаимна.

Клара млъкна и усети, че дори в този момент трепери. Питър се пресегна, разплете здраво вкопчените й една в друга ръце, пое дланта й в своята и я погали.

Слънцето продължаваше да прежуря безмилостно. Гамаш се изправи и даде знак да преместят столовете на сянка. Клара се надигна, усмихна се бегло на Питър и дръпна ръката си. Всеки хвана своя стол и го пренесе до брега на реката, където беше по-прохладно и сенчесто.

— Мисля, че е добре да си починем малко — предложи главният инспектор. — Искате ли да пийнете нещо?

Клара кимна, но все още нямаше сили да продължи разказа си.

— Bon[26] — отвърна Гамаш и погледна към криминалистите. — Сигурен съм, че и те не биха отказали да се освежат. Поръчай сандвичи от бистрото, ако не те затруднява — обърна се към Бовоар — ние с Питър ще приготвим питиетата.

Художникът поведе детектива към къщата, а Жан Ги се насочи към заведението. Клара предпочете да се разходи по речния бряг, за да остане насаме с мислите си.

— Вие познавахте ли Лилиан? — попита Гамаш, когато с Питър влязоха в кухнята.

— Да. — Домакинът извади две големи кани и няколко чаши, а инспекторът взе яркорозова лимонада от фризера и изсипа замразения концентрат в каните. — Всички се запознахме в колежа.

— Какво бе мнението ви за нея?

Питър присви устни замислено.

— Беше много привлекателна. Мисля, че по-точната дума е жизнена. С изключително силен характер.

— Изпитвахте ли привличане?

Мъжете стояха един до друг пред кухненския плот и се взираха през прозореца. Вдясно се виждаше как криминалистите работят на местопрестъплението, а право напред бе Клара, която мяташе камъчета в река Бела Бела.

— Има нещо, за което съпругата ми не знае — призна Питър. Извърна поглед от художничката и го впери в детектива.

Главният инспектор зачака. Долавяше вътрешната борба на събеседника си, затова остави мълчанието да се проточи. По-добре да изчака няколко минути, за да чуе цялата истина, отколкото да прибърза и да получи само част от нея.

Накрая художникът сведе очи към мивката и се залови да пълни каните с вода. Изломоти нещо, но шумът от шуртящата течност заглуши думите му.

— Моля? — изрече Гамаш със спокоен и равен тон.

— Аз казах на Лилиан, че творбите на Клара са тъпи — заяви Питър, вече с вдигната глава и ясен глас. Беше ядосан на себе си заради глупавата постъпка и на детектива, задето го бе принудил да си признае. — Нарекох работата на Клара банална и повърхностна. Рецензията на Лилиан бе толкова сурова по моя вина.

Арман Гамаш бе изненадан. Дори може да се каже, че бе смаян. Когато художникът спомена, че имало нещо, за което съпругата му не знае, главният инспектор си бе помислил за любовна афера. За краткотрайна студентска свалка между Питър и Лилиан.

Не бе очаквал подобно нещо.

— Отидох на изложбата на випуска и видях картините на Клара — заразказва домакинът. — Стоях близо до Лилиан и още няколко човека и ги чух как се кикотят. Забелязаха ме и ме попитаха какво е мнението ми. С Клара вече излизахме и като че ли още тогава знаех, че е истински творец. Не просто се преструваше на художничка, а наистина беше такава. Имаше творчески дух. Все още го има.

Питър замлъкна. Не му се случваше често да използва дум като "дух". Но когато си мислеше за Клара, точно това му идваше на ум. Душа.

— Не знам какво ме прихвана. Понякога, когато е много тихо, ми иде да крещя. Когато държа нещо много крехко, ми се иск да го изпусна. Не знам защо.

Погледна към едрия мълчалив мъж до себе си. Но Гамаш, стоеше безмълвен. Слушаше.

Художникът вдиша плитко няколко пъти и продължи:

— Сигурно съм искал да ги впечатля, а е по-лесно да се направиш на остроумен, когато критикуваш някого. Така че казах няколко не особено ласкави думи за картините на Клара, а скоро след това те се появиха в рецензията на Лилиан.

— И Клара не знае за станалото?

Питър поклати глава.

— След като излезе студентският вестник със статията за изложбата, спря да си говори с Лилиан, а с мен се сближи още повече. Дори успях да изтрия спомена за случката, или поне си внуших, че не е от значение. Даже си повярвах, че съм направил услуга на Клара, като съм я скарал с Лилиан и съм я освободил да твори без ограничения. Да бъде себе си. Да пробва каквото поиска. Наистина да се развихри в експериментите. И вижте докъде стигна в крайна сметка. Има самостоятелна изложба в Музея на съвременното изкуство.

— Смятате, че заслугата е ваша?

— Подкрепях я и я издържах през всичките тези години — отвърна Питър и в тона му се прокрадна отбранителна нотка. — Къде щеше да е сега, ако не беше това?

— Ако не бяхте вие? — Гамаш погледна ядосания мъж право в очите. — Нямам представа. А вие?

Домакинът сви ръце в юмруци.

— Какво се случи с Лилиан след колежа? — попита главният инспектор.

— Не беше кой знае колко добра художничка, но се справяше доста добре като критик. Започна работа в един от седмичните вестници в Монреал и продължи да се издига, докато стигна до позиция в "Прес".

Арман Гамаш повдигна вежди учудено:

— "Прес"? Чета рецензиите им. Не си спомням автор с името Лилиан Дайсън. Да не би да е писала под пот de plume[27]?

— Не — отговори Питър. — Работеше във вестника преди години, когато всички бяхме в началото на кариерата си. Навярно са минали поне две десетилетия оттогава, ако не и повече.

— Какво стана с нея после?

— Не сме поддържали контакт — отвърна художникът. — Срещали сме се само на няколко изложби, но с Клара я избягвахме. Държахме се учтиво, когато нямахме друг избор, но предпочитахме да страним от нея.

— Все пак знаете ли как се е развил животът й нататък? Казахте, че е спряла да работи за "Прес" преди двайсет години. С какво се е занимавала след това?

— Чух, че се е преместила в Ню Йорк. Сигурно е осъзнала, че климатът тук не й понася.

— Твърде студено?

Питър се усмихна.

— Не. По-скоро зловонно. Под климат имах предвид артистичните среди. Тъй като беше критик, Лилиан не успя да завърже много приятелства.

— Е, вероятно това е цената, която плащат хората с нейната професия.

— Вероятно.

Но художникът не звучеше много убеден.

— И все пак? — настоя главният инспектор.

— Критиците са много и повечето са уважавани в общността, където се подвизават. Защото са справедливи и критиката им е конструктивна. Много малка част от тях са подли.

— А Лилиан Дайсън?

— Тя беше подла. Рецензиите й обикновено бяха ясни, разумни, конструктивни и дори блестящи. От време на време обаче си позволяваше да пусне някоя злобна забележка. В началото бе забавно, но постепенно атаките й ставаха все по-очевидни, язвителни и безразборни. Като нападките към Клара например. Напълно несправедливи.

Гамаш забеляза как събеседникът му неусетно бе забравил собствената си роля в тази история.

— Писала ли е рецензия за ваша изложба?

Питър кимна и се изчерви.

— Да, но явно й бе харесала. Винаги съм подозирал, че е написала толкова позитивен отзив, за да вбеси Клара. Надявала се е да ни раздели. Навярно е предполагала, че щом самата тя е толкова дребнава и завистлива, Клара също е такава.

— Не е ли?

— Клара? Не ме разбирайте погрешно, понякога ме побърква. Съпругата ми е дразнеща, нетърпелива, често неуверена, но изпитва истинско щастие само когато другите са щастливи. Винаги се е радвала на моите постижения.

— А вие радвате ли се на нейните?

— Разбира се. Заслужава успеха, който пожъна.

Последното бе лъжа. Не че Клара не бе заслужила успехите си. Гамаш знаеше, че е работила здраво, за да ги постигне. И Питър го знаеше. Но и двамата мъже бяха наясно, че художникът не се радва за съпругата си.

Инспекторът бе задал въпроса само за да види дали Питър ще каже истината.

Е, излъга го. А щом бе способен да излъже за това, какво ли още криеше?

* * *

Гамаш, Бовоар и съпрузите Мороу обядваха в градината. Криминалистите, насядали оттатък цветните лехи, пиеха лимонада и хапваха сандвичи от бистрото, но Оливие бе подбрал нещо по-специално за инспекторите и художниците. Менюто им включваше добре охладена супа от краставици с мента и пъпеш, салата от домати на колелца с босилек и балсамов оцет и студена поширана сьомга.

Идиличната обстановка само от време на време нарушаваха служители от отдел "Убийства", които минаваха наблизо или изникваха от съседна леха.

Гамаш се бе погрижил Питър и Клара да седнат с гръб към кипящата в двора дейност. Само детективите виждаха какво правят колегите им, но главният инспектор знаеше, че се самозалъгва. Художниците прекрасно разбираха, че със спокойния пейзаж пред очите им — реката, късните пролетни цветя, тихата гора — далеч не се изчерпва цялата картина.

А дори да бяха забравили, разговорът щеше да им припомни.

— Кога за последен път бяхте в контакт с Лилиан? — попита Гамаш, набоде на вилицата си парченце розова сьомга и я потопи в майонеза. Тонът му бе спокоен, погледът — замислен. На лицето му имаше благо изражение.

Но не можеше да заблуди Клара. Колкото и любезен и благ да бе, главният инспектор си изкарваше хляба, като търсеше убийци. Нямаше да ги намира, ако бе просто добродушен.

— Преди години — отговори художничката.

Сръбна от студената освежаваща супа. Зачуди се дали е нормално да е толкова гладна. Странно, но бе изгубила апетита си, когато намериха трупа на непозната жена в градината. След като разбра, че жертвата е Лилиан обаче, я обзе вълчи глад.

Взе си парче франзела, разчупи го и намаза малко масло отгоре.

— Според вас нарочно ли е? — попита.

— Кое? — обади се Бовоар. Младият инспектор побутваше храната си с вилица. Не се чувстваше особено гладен. Преди да седнат за обяд, се бе усамотил в банята, за да си вземе, болкоуспокояващото. Не искаше началникът му да види, че пие от таблетките. Не искаше Гамаш да разбира, че заместникът му продължава да страда физически толкова месеци след престрелката.

Сега, докато седеше на прохладната сянка, усети как болката отслабва и напрежението започва да напуска тялото му.

— Вие как мислите? — обърна се Гамаш към Клара.

— Не ми се вярва да е съвпадение, че Лилиан е била убита тук — изрече художничката. Извърна се, както седеше на стола, и забеляза движение сред тъмнозелените листа. Полицаи се опитваха да свържат фактите, за да разберат какво се е случило.

Лилиан бе дошла. В нощта на празненството. И бе намерила смъртта си.

В това нямаше съмнение.

Бовоар наблюдаваше художничката. Съгласен бе с нея. Беше странно.

Единствената вероятна версия бе, че самата Клара е убила жената. Намесени бяха нейният дом, нейното празненство и нейната бивша приятелка. Имаше мотив и възможност. Не, Жан Ги не можеше да си представи колко хапчета трябва да погълне, за да повярва, че Клара е извършила убийство. Знаеше, че повечето хора са способни на такова деяние. За разлика от Гамаш, който вярваше в доброто у всеки, Бовоар смяташе, че то е временно състояние. Докато слънцето грее и в чиниите има поширана сьомга, всеки може да е добър.

Но ако му ги отнемеш, какво ще се случи? Ако го лишиш от храната, от столовете, от цветята и от дома му? От приятелите, от подкрепата на партньора, от доходите… какво ще се случи!

Началникът вярваше, че ако човек успее да прозре отвъд злото, ще намери дълбоко заровено добро. Вярваше, че злото си има граници. Но Бовоар бе на друго мнение. Според него отвъд доброто се криеше зло. Без граници, без спирачки, без предели.

И всеки ден се плашеше от неспособността на Гамаш да осъзнае това. От решението му да остане сляп за злото. Защото когато човек си затваря очите за нещо, се случват най-големите ужаси.

Някой бе отнел човешки живот на пет метра от мястото, където четирима души сега се угощаваха сладко. Убийството бе умишлено и извършено с голи ръце. И със сигурност нямаше нищо случайно във факта, че Лилиан Дайсън бе издъхнала точно тук. В съвършената градина на Клара Мороу.

— Можете ли да ни дадете списък с гостите на вернисажа и барбекюто? — попита Гамаш.

— Можем да ви кажем кого сме поканили ние на коктейла, на пълния списък трябва да поискате от музея — отвърна Питър. — Колкото до снощното празненство в Трите бора…

Художникът погледна Клара, а тя се усмихна широко и призна:

— Нямаме представа кой е дошъл. Поканихме цялото село и повечето съседи от околността. Казахме на хората, че могат да идват и да си отиват, когато си поискат.

— Но споменахте, че част от присъствалите на вернисажа са дошли и тук — припомни главният инспектор.

— Вярно е — потвърди Клара. — Мога да ви кажа кого поканихме. Ще направя списък.

— Не всички гости от коктейла са знаели за празненството в Трите бора, така ли? — попита Гамаш. Макар да не бяха отишли, той самият, съпругата му Рен-Мари и Бовоар бяха сред поканените. Предположил бе, че поканата е отправена към всички. Но явно бе грешал.

— Не. На вернисажите се работи, създават се контакти, клюкарства се — обясни художничката. — Искахме партито в селото да е с по-неформална атмосфера. Да празнуваме.

— Да, но… — започна Питър.

— Какво? — обърна се към него Клара.

— Андре Кастонге?

— А, той ли?

— Собственикът на галерията? — попита Гамаш. — Бил е на коктейла?

— Както и тук — потвърди Питър.

Клара кимна. Не бе признала на съпруга си, че само заради него бе поканила Кастонге и още неколцина арт дилъри на барбекюто. Надявала се бе да му дадат шанс.

— Наистина поканих няколко важни клечки — рече. — И художници. Беше много забавно.

Всъщност си бе прекарала чудесно. Приятно й бе да гледа как Мирна си бъбри с Франсоа Мароа, а Рут си разменя обиди с пияни художници, докато Били Уилямс и местните фермери весело си общуват с елегантни собственици на арт галерии.

Когато удари полунощ, всички вече танцуваха.

Освен Лилиан, която лежеше в градината.

"Бим-бам — помисли си Клара. — Вещицата е мъртва."

ГЛАВА ПЕТА

Главен инспектор Гамаш вдигна купчината вестници, които лежаха току зад жълтата полицейска лента, и ги подаде на Клара.

— Сигурен съм, че критиците много са харесали изложбата ви — увери я.

— Ех, защо не станахте арт критик, вместо да си губите времето с тази банална професия? — въздъхна художничката.

— Ужасна загуба, съгласен съм с вас — усмихна се детективът.

— Е, по-добре да загърбя надеждата, че отнякъде може да се появи още някой труп. Крайно време е да ги прочета — промълви Клара и погледна вестниците.

Огледа се. Питър бе влязъл в къщата. Зачуди се дали да не се прибере и тя. За да прочете рецензиите на спокойствие. Тайно.

Но вместо това благодари на Гамаш и тръгна към бистрото, притиснала тежките вестници към гърдите си. Виждаше Оливие, който сервираше напитки на терасата. Мосю Беливо седеше на една от масите под чадър в бяло и синьо, отпиваш "Чинцано"[28] и четеше неделната преса.

Всъщност всички маси бяха заети — селяни и приятели се наслаждаваха на мързеливия неделен предиобед, като похапваха и бъбреха. Когато Клара наближи, повечето погледи се насочиха към нея.

И почти веднага се отместиха настрани.

Художничката почувства пристъп на ярост. Не се ядосваше на своите съселяни, а на Лилиан, която бе опетнила най-важния ден в професионалния й живот. Вместо да й се усмихнат, да й помахат или да коментират голямото празненство от предишната вечер, хората се извръщаха. За пореден път триумфът на Клара бе помрачен по вина на Лилиан.

Погледна към бакалина мосю Беливо, но той побърза да сведе очи.

Клара направи същото.

Когато миг по-късно вдигна поглед, едва не подскочи от изненада. Оливие стоеше на сантиметри от нея и държеше две чаши.

— По дяволите! — въздъхна тя.

— "Шанди"[29] — предложи й собственикът на бистрото. — Джинджифилова бира с пейл ейл[30], както го обичаш.

Художничката премести поглед от приятеля си към чашите и после пак към Оливие. Лек повей на вятъра разроши оредяващата му руса коса. Дори и в престилка, изглеждаше все така изтънчен, строен и спокоен. Но Клара си спомняше погледите, които си размениха в Музея на съвременното изкуство, коленичили на пода в коридора.

— Много си бърз — отбеляза.

— А, бях ги приготвил за други клиенти, но прецених, че има спешен случай.

— Толкова ли е очевидно? — усмихна се Клара.

— Няма как да е иначе, когато намерят труп в дома ти. Знам какво е.

— Да — съгласи се художничката, — знаеш, наистина.

Мъжът посочи пейката на селския площад и тръгнаха към нея. Клара пусна купчината вестници да тупнат тежко на седалката, а до тях се отпусна и тя.

Прие чашата с "Шанди", която й подаде Оливие, и седнаха един до друг, обърнали гръб на бистрото, на хората и на местопрестъплението. На любопитните, на смутените и на отвърнатите погледи.

— Как си? — изрече той. За малко да попита дали е добре, но беше ясно, че не е.

— Не знам какво да кажа. Ако се бяхме натъкнали на живата Лилиан в двора, щеше да е голяма изненада, но мъртвата Лилиан е невъобразим шок.

— Коя е тя?

— Приятелка от едно време. Но не сме близки от години. Скарахме се.

Клара не каза нищо повече, а и Оливие не попита. Отпиваха от чашите си и седяха мълчаливо под сянката на трите огромни борови дървета, които се извисяваха над тях и над цялото село.

— Как се почувства, когато отново се срещна с Гамаш? — поинтересува се художничката.

Русокосият мъж се замисли, преди да отговори, и след миг се усмихна някак по момчешки, невинно. Изведнъж изглеждаше много по-млад от своите трийсет и осем години.

— Малко неловко. Как мислиш, дали е забелязал?

— Струва ми се доста вероятно. — Клара стисна леко ръката на Оливие. — Още не си му простил, нали?

— Ти би ли могла?

Сега бе неин ред да се замисли. Не за да реши какво ще каже. Вече знаеше. Но не беше сигурна дали е добре да го изрече на глас.

— Ние ти простихме — изтъкна накрая. Надяваше се, че го е казала с достатъчно мек и благ тон; че думите й не са твърде бодливи. И все пак усети как Оливие се напряга и отдръпва. Не физически, но емоционално сякаш направи крачка назад.

— Наистина ли? — проговори собственикът на бистрото след известно време. И неговият тон бе мек. Не обвинителен, а по скоро изпълнен с удивление. Сякаш мълчаливо си задаваше този въпрос всеки ден.

Дали вече му бяха простили?

Да, не беше убил Отшелника. Но го беше предал. Бе откраднал от него. Взел бе всичко, което умопомраченият възрастен самотник му бе предложил. И някои неща, които не му беше дал. Оливие бе ограбил беззащитния старец. Дори бе отнел свободата му. С жестоки думи го бе държал в плен в дървената му горска колиба.

И по време на съдебния процес, когато всичко това излезе наяве, бе видял как го гледат съселяните му.

Сякаш изведнъж видяха пред себе си непознат. Звяр, който бе живял сред тях.

— Защо си мислиш, че не сме ти простили? — попита Клара.

— Ами, едно на ръка… Рут.

— О, я стига! — разсмя се художничката. — Винаги те е наричала тъпак.

— Вярно е. Но знаеш ли как ми казва сега?

— Как? — изрече и се ухили.

— Оливие.

Усмивката й бавно помръкна.

— Знаеш ли — продължи мъжът, — мислех си, че затворът е най-лошото. Унижението, ужасът. Странно, но човек е способен да свикне с какво ли не. Дори спомените вече започнаха да избледняват. Не, не избледняват наистина, а по-скоро са само в главата ми вече. Не толкова тук. — Притисна ръка към гърдите си. — Знаеш ли обаче кой спомен не ме напуска?

Клара поклати глава и се приготви за най-тежкото.

— Кажи ми.

Не искаше да чува онова, което Оливие се готвеше да сподели. Някое унизително преживяване на гей, попаднал в затвора. На добър човек, попаднал в затвора. Бог бе свидетел, че не му липсваха недостатъци. Навярно бяха дори повече, отколкото при другите хора. Но наказанието далеч бе надхвърлило провинението му.

Клара не мислеше, че може да понесе разказ за най-хубавите страни на затвора, а сега щеше да чуе за най-лошите. Но Оливие трябваше да говори за станалото. А тя трябваше да го изслуша.

— Не е от съдебния процес, нито от затвора — погледна я собственикът на бистрото с тъжни очи. — Знаеш ли с кой спомен се будя внезапно в два през нощта, обзет от паника?

Клара чакаше и усещаше как собственото й сърце бие лудешки, панически.

— Спомням си пътя, който трябваше да измина от колата с Бовоар и Гамаш, когато се върнах тук. След като ме пуснаха. Онзи дълъг път през снега до вратата на бистрото.

Художничката се взираше неразбиращо в приятеля си. Как бе възможно споменът за завръщането у дома в Трите бора да е по-ужасяващ от времето, прекарано зад решетките?

Самата тя помнеше ясно онзи момент. Беше един неделен следобед през февруари. Поредният мразовит зимен ден. С Мирна, Рут и Питър, както и с по-голямата част от селяните, седяха на топло в бистрото, пиеха café au lait и разговаряха. Клара си бъбреше с книжарката, когато забеляза, че изведнъж Габри се умълчава — доста нетипично за него — и се взира навън през прозорците. Погледна в същата посока като готвача. Върху заледеното езеро деца се пързаляха на кънки, играеха хокей. Други хлапета се спускаха с шейни, замерваха се със снежни топки или строяха укрепления. По улица "Мулен" бавно се движеше познатото волво и наближаваше Трите бора. Паркира край селския площад. От автомобила слязоха трима мъже с дебели зимни якета. Спряха за момент, после бавно закрачиха към бистрото. Тогава Габри се изправи и едва не събори чашата си с кафе. Цялото бистро притихна, всички проследиха с очи погледа на едрия мъж. Наблюдаваха трите силуета. Почти причудлива гледка — сякаш боровите дървета бяха оживели и се приближаваха.

Клара не каза нищо и изчака Оливие да продължи разказа си.

— Знам, че всъщност бяха само няколко метра — заговори най-сетне, — но бистрото ми се струваше ужасно далече. Студът бе вледеняващ, от онзи, който прониква през дрехите. Стъпките на ботушите ни в снега отекваха толкова шумно, хрущяха и скърцаха така, сякаш ходехме върху нещо живо и го наранявахме.

Млъкна и присви очи.

— Виждах всички хора вътре. Виждах цепениците, които горяха в камината. Виждах скрежа по стъклата.

Докато русокосият мъж говореше, Клара си представяше гледката през неговите очи.

— Не съм споделял това дори с Габри, не искам да го нараня. Опасявам се, че ще го изтълкува погрешно. Докато крачехме към бистрото, бях на косъм да спра и да се обърна. Да помоля да ме откарат другаде, където и да е.

— Защо? — едва прошепна Клара.

— Защото се бях вцепенил от ужас. Никога през живота си не съм изпитвал такъв страх. Дори в затвора.

— От какво те беше страх?

Оливие отново почувства как февруарският мраз хапеше бузите му. Чу оглушителното скърцане на стъпките си в твърдия сняг. И видя уютното бистро през заскрежените прозорци. Приятелите и съседите му пийваха и си приказваха. Смееха се. В огнището гореше огън.

В безопасност и на топло.

Те бяха вътре. Той стоеше отвън и ги гледаше.

Между него и всичко онова, което искаше, бе затворената врата.

Едва не припадна от ужас и ако бе намерил сили да проговори, навярно щеше да изкрещи на Гамаш да го закара обратно в Монреал. Да го остави в някой долнопробен хотел. Там едва ли щеше да се почувства приет, но поне нямаше да го върнат.

— Страхувах се, че няма да ме приемете отново сред вас. Че ще ме отхвърлите.

Мъжът въздъхна и клюмна. Заби поглед в земята и се взря в стръковете трева в краката си.

— Господи, Оливие! — възкликна Клара, побърза да остави напитката си върху вестниците, но успя да бутне чашата и да полее страниците. — Невъзможно!

— Сигурна ли си? — Собственикът на бистрото се обърна към нея и се вгледа в лицето й в търсене на утеха.

— Напълно. Наистина вече сме забравили за станалото.

Оливие се умълча. С Клара проследиха как Рут излиза от къщичката си в другия край на площада, отваря вратичката на оградата и тръгва с накуцване към другата пейка. Когато стигна до нея, възрастната поетеса ги погледна, а сетне вдигна ръка.

"Моля те — помисли си Оливие, — покажи ми среден пръст. Кажи нещо грубо. Наречи ме педал, гейтак. Тъпак."

— Казваш го, но не съм убеден, че е така. — Русокосият мъж гледаше към Рут, но говореше на Клара. — Че наистина сте забравили.

Рут погледна към собственика на бистрото. Поколеба се. И помаха.

Оливие застина, но след миг кимна. Обърна се отново към художничката с уморена усмивка.

— Благодаря ти, че ме изслуша. Ако искаш да поговорим за Лилиан или за каквото и да е друго, знаеш къде да ме намериш.

Махна с ръка, но не към бистрото, а към партньора си, който старателно пренебрегваше клиентите, увлечен в сладки приказки с приятел. Оливие го гледаше с усмивка.

"Да — каза си Клара, — Габри е неговият дом."

Взе в ръце мокрите вестници и тръгна през площада, но чу как русокосият мъж я вика. Обърна се и спря, за да я догони собственикът на бистрото.

— Вземи. Твоето се разля — подаде й своята чаша "Шанди".

— Не, няма нужда. Ще пийна нещо у Мирна.

— Моля те — настоя Оливие.

Художничката погледна полупълната чаша, после се взря в мъжа пред себе си. Видя молбата в добродушните му очи. И прие напитката.

— Merci, mon beau Оливие.

Докато крачеше към магазините край площада, Клара се замисли върху казаното от Оливие.

Запита се дали е прав. Дали наистина му бяха простили. В същия този момент от бистрото излязоха двама мъже и бавно тръгнаха нагоре по улица "Мулен", към СПА хотела на върха на хълма. Художничката спря и ги проследи с изненадан поглед. Не можеше да повярва, че са тук. И че са заедно.

После отмести очи към собствения си дом. Към самотната фигура, която стоеше до ъгъла на къщата. И също наблюдаваше двамата мъже.

* * *

Беше главен инспектор Гамаш.

Гамаш се загледа във Франсоа Мароа и Андре Кастонге, които бавно се изкачваха по склона.

Като че ли не разговаряха, но изглежда им бе приятно да вървят заедно. Чувстваха се удобно.

Детективът се зачуди дали винаги е било така. Или е било различно преди десетилетия, през буйната им младост, в началото на кариерата им. Дали са се борили за територия, за влияние, за художници?

Възможно бе винаги да са се харесвали и уважавали. Но Гамаш се съмняваше. Бяха твърде могъщи, твърде амбициозни. С прекалено голямо его. А и залозите бяха доста високи. Мъжете навярно се държаха възпитано и дори любезно един с друг. Но почти със сигурност не бяха приятели.

Въпреки това изкачваха хълма рамо до рамо като стари войници.

Докато ги наблюдаваше, Гамаш долови познат аромат. Извърна се леко и забеляза, че стои до люляков храст с възлести клони, разцъфнал току до ъгъла на къщата, където живееха Питър и Клара.

На пръв поглед бе деликатен и крехък, но главният инспектор знаеше, че люляците всъщност са дълголетни. Оцеляваха в буря и суша, превъзмогваха лютата зима и късната слана. Растяха и цъфтяха там, където други, видимо по-здрави растения, загиваха.

Гамаш забеляза, че из цялото село са пръснати люлякови храсти. Но не от новите хибридни сортове с по-кичести и ярки цветове. Тук имаше от бледолилавите и белите люляци, които познаваше от градината на баба си. Кога ли бяха разцъфтели за първи път? Дали на връщане от Вими, Фландрия и Пашендейл[31] американски войници са марширували край същите тези храсти? Дали са вдъхвали аромата им и са осъзнавали, че най-сетне са у дома? В мир.

Обърна отново поглед от миналото към настоящето и видя как двамата възрастни мъже като един завиват към входа на СПА хотела и изчезват вътре.

— Шефе. — Инспектор Бовоар се зададе откъм задния двор на Питър и Клара. — Криминалистите тъкмо приключват, а Лакост се върна от бистрото. Както и предположихте, по-малко от половин минута след като Габри и Оливие са прекрачили прага на бистрото, са разказали на всички за станалото.

— И?

— Нищо. Лакост каза, че селяните са реагирали както очаквахте. Проявили са любопитство, били са разтревожени и притеснени за безопасността си, но не и разстроени. Явно никой не е познавал жертвата. После Лакост обиколила масите, показвала снимка на убитата жена и я описвала. Но хората не я помнели от барбекюто.

Главният инспектор бе разочарован, но не и изненадан. Започваше все повече да подозира, че не е трябвало никой да вижда тази жена. Поне не жива.

— Лакост организира временния щаб в старата железопътна, гара.

— Bon. — Гамаш закрачи през селския площад, а Бовоар се изравни с него. — Чудя се дали да не я превърнем в постоянен участък.

По-младият инспектор се разсмя:

— Защо не преместим целия отдел "Убийства" тук? Между другото, намерихме автомобил. Изглежда, мадам Дайсън е шофирала сама до селото. Колата е ей там. — Бовоар посочи към улица "Мулен". — Искате ли да я видите?

— Absolument.

Детективите смениха посоката и тръгнаха нагоре по прашния път, по стъпките на двамата по-възрастни мъже, минали оттам неотдавна. Когато се изкачиха до билото на хълма, Гамаш забеляза сива тойота, паркирана встрани от пътя на стотина метра от тях.

— Далече от къщата на семейство Мороу и от празненството — отбеляза главният инспектор. Усещаше топлината на следобедното слънце, което грееше през листака.

— Така е. Сигурно около мястото на партито е било пълно с коли и не е имало къде да спре. Тук е била най-близката възможност.

Гамаш кимна бавно:

— Което означава, че не е била сред първите пристигнали. Или пък умишлено е избрала да паркира толкова далече.

— Защо би го направила?

— Може би не е искала да я видят.

— Тогава защо е носела яркочервена рокля?

Началникът се усмихна. Имаше логика.

— Много е досадно човек да има умен заместник. Къде остана времето, когато само козируваше и се съгласяваше с мен безпрекословно?

— Имало ли е такова време?

— Отново си прав. Трябва да престанеш. — Главният инспектор се усмихна на себе си.

Спряха до колата.

— Разгледахме я, претърсихме я, взехме отпечатъци. Но исках да ви я покажа, преди да я откарат.

— Merci.

Бовоар отключи автомобила и главният инспектор седна на шофьорското място, като избута седалката назад, за да освободи пространство за масивното си тяло.

Върху предната седалка бяха пръснати Cartes routiéres du Québec. Пътни карти.

Детективът се пресегна и отвори жабката. Беше пълна с обичайните вещи, които човек очаква да му потрябват, но скоро забравя, че изобщо ги е сложил там — салфетки, ластичета, пластири, батерии. Както и документи на колата, сред които застраховка и регистрационен талон. Гамаш ги извади и прочете. Автомобилът бе на пет години, но Лилиан Дайсън го бе купила преди осем месеца. Главният инспектор затвори жабката и взе пътните карти. Сложи си полукръглите очила и ги разгледа. Сгънати бяха набързо, по онзи произволен начин, характерен за нетърпелив човек, който се е ядосал на картата.

Едната карта бе на цялата провинция Квебек. Не беше особено полезна, освен ако човек планира инвазия и просто трябва да разбере къде приблизително се намират Монреал и град Квебек. На другата карта бяха показани Les Cantons de l,Est. Източните провинции.

Тя също бе безполезна, макар че е нямало как Лилиан Дайсън да го знае, когато я е купувала. За всеки случай Гамаш я разтвори. Там, където трябваше да бъде Трите бора, се виждаха криволичещата река Бела Бела, хълмове и гора. Нищо друго. Поне според официалните картографи Трите бора не съществуваше.

Тук никога не бяха идвали геодезисти или служители от кадастъра. Никой джипиес или сателитна навигационна система, дори и най-съвременните, не можеха да покажат пътя към селцето. То изникваше сякаш случайно отвъд билото на хълма. Изненадващо. Нямаше как човек да го намери, ако не се изгуби.

Дали Лилиан Дайсън се бе изгубила? Дали се бе натъкнала случайно на Трите бора и празненството?

Не. Такова съвпадение не можеше да е случайно. Жената беше облечена за парти. Нагласена така, че да я забележат, да направи впечатление.

Тогава защо никой не я бе видял?

— Защо Лилиан е дошла дотук? — запита се на глас Гамаш, почти без да очаква отговор.

— Как мислите, дали е знаела, че отива в двора на Клара? — обади се Бовоар.

— Точно това се чудех — призна началникът, като свали очилата си и слезе от колата.

— Така или иначе е дошла — отбеляза Жан Ги.

— Но как?

— С колата.

— Да, това и сам го разбрах — усмихна се главният инспектор. — И когато се е качила на колата, как е стигнала дотук?

— С помощта на картите — продължи Бовоар с безкрайно търпение. Но когато видя Гамаш да клати глава, размисли. — Или не?!

Старшият детектив замълча. Остави заместника си сам да стигне до отговора.

— Няма как да е намерила Трите бора на онези карти — бавно произнесе Жан Ги. — Селото го няма на тях. — Спря за момент и се замисли. — Тогава как се е ориентирала?

Главният инспектор се обърна и продължи в обратна посока с отмерени крачки.

На Бовоар му хрумна друга идея, когато настигна началника си:

— Как са стигнали дотук всички онези хора от Монреал?

— Клара и Питър са изпратили указания заедно с поканите.

— Ето, значи това е отговорът — обяви по-младият инспектор. — Имала е указания.

— Обаче не е била поканена. Ако все пак е успяла някак си да се добере до поканата и указанията, къде ги е сложила? Не бяха в дамската й чанта, нито у самата нея, нито в колата.

Бовоар впери замислен поглед в далечината:

— Значи не е имала карта, нито указания. Как тогава е намерила селото?

Гамаш спря пред СПА хотела.

— Не знам — призна. Обърна се и се загледа в сградата. Преди време тя бе уродливо, разпадащо се, прогнило старо имение. Викторианска грамада, издигната преди повече от век заради нечия гордост и с потта на работниците.

Създадена била, за да се извисява могъщо над селото. Но докато селището оцелявало в рецесии, депресии и войни, тази грозотия с кулички западала и станала магнит за нещастия.

Когато селяните поглеждали нагоре към хълма, не виждали царствен дом, а само една сянка, въздишка.

Сега вече беше различно. Старото имение се бе превърнало в елегантен и бляскав провинциален хотел.

Но понякога, под определен ъгъл или на определена светлина, Гамаш отново виждаше сянката, която бе оставила своя отпечатък върху къщата. А по здрач, когато подухваше лек ветрец, наоколо сякаш се носеше и въздишката.

В джоба на сакото си главният инспектор бе скътал списъка с гости от Монреал, поканени от Клара и Питър на празненството в Трите бора. Дали убиецът бе сред тях?

Или може би не беше гост, а някой от местните?

— А, здравейте!

Бовоар, който стоеше до старшия детектив, трепна. Опитваше се да не го показва, но въпреки основния ремонт от старото имение още го побиваха тръпки.

Доминик Жилбер изникна иззад единия ъгъл на сградата. Носеше бричове и черна кадифена жокейска каска. От ръката й висеше кожен камшик. Или се бе подготвила за езда, или за участие в късометражен филм в стила на Мак Сенет[32].

Усмихна се, когато разпозна двамата мъже, и протегна ръка.

— Господин главен инспектор. — Доминик стисна ръката на Гамаш, а после се обърна да поздрави и Бовоар. Усмивката й угасна. — Значи е вярно онова за трупа в градината на Клара?

Свали каската си. Тъмната коса под нея бе залепнала към главата й от потта. Доминик Жилбер наближаваше петдесет, беше висока и слаба. Със съпруга й Марк бяха бегълци от града. Събрали си бяха багажа, за да заминат в провинцията.

Колегите й от управленския екип на банката бяха предсказали, че няма да изкарат и зимата. Но семейството живееше в къщата над селото вече втора година и членовете му не даваха признаци да съжаляват за решението си да купят старата развалина и да я превърнат в гостоприемен хотел със СПА.

— Опасявам се, че е истина — потвърди Гамаш.

— Мога ли да използвам телефона ви? — попита инспектор Бовоар.

Много добре знаеше, че няма да се получи, но въпреки това от известно време се опитваше да се свърже по мобилния си с криминалистите от екипа.

— Merde — промърморил бе малко по-рано, — тук човек сякаш се връща в Средновековието.

— Заповядайте — махна Доминик към къщата. — Дори вече не е нужно да въртите манивелата.

Но младият инспектор не схвана шегата й, защото вече прекрачваше прага и бе твърде зает да набира отново криминалистите по мобилния си телефон.

— Чух, че някои от гостите на празненството са отседнали при вас снощи — заяви Гамаш и се качи на верандата.

— Да, имаме няколко човека. Част от тях бяха с предварителна резервация, други се обадиха в последния момент.

— Пийнали са повечко?

— Наквасени бяха, да.

— Тук ли са все още?

— В последните два часа се надигат един по един от леглата. Полицаят, когото изпратихте, ги помоли да не напускат Трите бора, но повечето не са способни да излязат дори изпод завивките. Няма никаква опасност да избягат, да изпълзят — да, но не и да избягат.

— Къде е моят човек? — озърна се Гамаш. Когато бе разбрал, че някои от гостите на партито са пренощували в селото, бе заръчал на полицай Лакост да изпрати двама младши служители. Единият имаше задача да охранява пансиона, другият — СПА хотела.

— Отзад е, при конете.

— Така ли? — учуди се детективът. — Пази ги?

— Както знаете, господин главен инспектор, и да искат, конете ни също не са способни да избягат.

Гамаш знаеше. Едно от първите неща, които Доминик бе направила, когато се нанесоха тук, бе да купи коне. Опитала се бе да сбъдне детската си мечта.

Но вместо с Черния красавец, Флика и Пегас[33], новата стопанка на имението се бе сдобила с четири дръгливи стари кранти. Окаяни животни, които иначе щяха да свършат в кланицата.

Впрочем едното повече приличаше на лос, отколкото на кон.

Но с реализираните мечти беше така. Човек невинаги можеше да ги разпознае от пръв поглед.

— След малко идват да откарат колата й — обяви Бовоар, който тъкмо се връщаше. Гамаш забеляза, че заместникът му все още държи мобилния си телефон в ръка. Като детска залъгалка.

— Някои от по-жилавите ни гости поискаха да излязат на езда — обясни Доминик. — Тъкмо се канех да тръгна с тях. Полицаят, когото изпратихте, каза, че не възразява. Отначало не беше много сигурен, но щом видя конете, омекна. Навярно се с досетил, че няма как да стигнем с тях до границата. Надявам се, че не съм му създала проблеми неволно.

— Ни най-малко — увери я Гамаш, но Бовоар изглеждаше така, сякаш би дал точно противоположния отговор, ако беше на мястото на началника си.

Докато крачеха по тревата към обора, успяха да зърнат хората и животните в постройката. Бяха в сянка — само очертани на силуети.

Сред тях се открояваше фигурата на млад униформен полицай от Sûreté. Слаб. Дори отдалече изглеждаше някак непохватен.

За миг главен инспектор Гамаш усети как сърцето му се разтуптява и кръвта нахлува в главата му. Почувства се замаян и дори се притесни, че може да припадне. Дланите му изстинаха. Зачуди се дали Жан Ги е забелязал тази внезапна реакция, този неочакван пристъп. Предизвикан от спомена за един друг млад полицай, който оживя за момент пред очите му.

Но само след секунди отново бе мъртъв.

Арман Гамаш бе толкова разтърсен, че му отне известно време да се окопити. Почти залитна, но когато шокът отмина все още се държеше на крака. Лицето му все още бе спокойно. Нищо не издаваше какво се бе случило във вътрешния му свят, с изключение на едва забележимото треперене на дясната ръка, която главният инспектор побърза да стисне в юмрук.

Младият полицай се отдели от останалите силуети и излезе на дневна светлина. Придоби плътност. На хубавото му лице бе изписана решителност и тревога. Крачеше нетърпеливо към тях.

— Сър — изпъчи се младежът и отдаде чест на главния инспектор, който му махна с ръка да застане свободно. — Просто дойдох да проверя — изрече забързано. — Исках да се уверя, че няма да създадат проблеми, ако излязат на езда с конете. Не съм искал да оставям мястото неохранявано.

Полицаят не се беше срещал лично с Гамаш досега. Разбира се, беше го виждал отдалече. Както и повечето жители на провинцията. По телевизионните новини, в интервюта, на снимки във вестниците. При излъчването на погребалната церемония! В памет на полицаите, загинали в акция под ръководството на Гамаш само преди шест месеца.

Младежът дори бе посетил една от лекциите на възрастния детектив в академията.

Ала сега, докато гледаше главния инспектор, всички други образи се стопиха и отстъпиха пред един. Изтеклото в интернет видео от онова нападение, в която бяха загубили живота си толкова полицейски служители. Не трябваше никой да вижда кадрите, но милиони ги бяха гледали, откакто видеото се разпространи светкавично в интернет. Вече бе трудно човек да погледне Арман Гамаш и грапавия белег на слепоочието му, без да се сети за онова видео.

Пред неопитния полицай обаче стоеше човек от плът и кръв. Знаменитият началник на всеизвестния отдел "Убийства". Беше толкова близо, че младежът дори можеше да долови аромата му. Много лек полъх на сандалово дърво и още нещо. Розова вода. Служителят погледна в дълбоките кафяви очи на детектива и осъзна, че никога не е виждал такива. В младия мъж се бяха взирали много по-висшестоящи офицери. Всъщност всеки бе с по-висок чин от него. Но никога досега не бе изпитвал нещо подобно.

Погледът на главния инспектор бе интелигентен, замислен, изпитателен.

Докато в същината си останалите бяха цинични и взискателни, в очите на главен инспектор Гамаш се четеше нещо различно.

Доброта.

Младият полицай най-сетне се бе оказал лице в лице с този известен човек и къде го бе намерил старшият детектив? В обор. Миришеше на конски фъшкии и хранеше с морков животно, което приличаше на лос. Оседлаваше коне за хора, заподозрени в убийство.

Зачака гневът да се стовари върху му. Очакваше строго мъмрене.

Но главен инспектор Гамаш направи нещо неочаквано.

Протегна ръка.

Младежът я изгледа втренчено в продължение на няколко секунди. Забеляза едва доловимо треперене, но когато я хвана, усети колко е силна и здрава.

— Главен инспектор Гамаш — изрече едрият мъж.

— Oui, patron[34]. Полицай Ив Русо от участъка в Ковънсвил.

— Наред ли е всичко тук?

— Да, сър. Извинете. Навярно не трябваше да им разрешавам да излизат на езда.

Детективът се усмихна:

— Нямате право да ги спирате. А и не вярвам да стигнат много далеч.

Служителите на Sûreté се обърнаха и погледнаха двете жени с Доминик, които тъкмо извеждаха конете от обора. Всяка бе хванала по чифт юзди и вървеше редом с окаяно животно.

Гамаш отново насочи погледа си към полицая пред себе си. Млад и ентусиазиран.

— Записахте ли имената и адресите им?

— Да, сър. Проверих и личните им документи. Имам информация за всички гости.

Откопча джоба си и бръкна да извади бележник.

— Можете да я занесете във временния щаб — рече Гамаш — и да я предадете на полицай Лакост.

— Добре — отвърна Русо и си записа.

Жан Ги Бовоар мислено простена и си каза: "Хайде, пак същото. Ще покани хлапака да се включи в разследването. Няма ли най-после да си научи урока?"

Арман Гамаш се усмихна и кимна на младежа, сетне се обърна, тръгна към СПА хотела и остави зад себе си двама изненадани мъже. Русо бе удивен, защото никога висшестоящ не бе разговарял с него толкова учтиво, а Бовоар не можеше да повярва, че шефът му не бе поканил младия местен полицай да се присъедини към екипа им — нещо, което се повтаряше почти всяко разследване досега.

Жан Ги си мислеше, че трябва да е щастлив от промяната. Облекчен.

Защо тогава му бе толкова тъжно?

* * *

Когато влезе в СПА хотела, главен инспектор Гамаш за пореден път се впечатли в колко привлекателно място се бе превърнал. Свеж и спокоен. Старата викторианска развалина бе ремонтирана с любов. Мотивите от цветно стъкло на прозорците бяха почистени и поправени и слънчевите лъчи грееха през тях в изумрудено, рубинено и сапфирено върху излъсканите черно-бели плочки на пода на фоайето. Пространството бе с кръгла форма, с широко махагоново стълбище, което се виеше към горния етаж.

Централно място във фоайето, върху полираната до блясък дървена маса, заемаше огромен букет от люляк, момкова сълза и ябълкови клонки.

Атмосферата бе свежа, лека и гостоприемна.

— С какво мога да ви помогна? — попита младата служителка на рецепцията.

— Търсим двама ваши гости. Мосю Мароа и мосю Кастонге.

— Във всекидневната са — отвърна усмихнато девойката и ги поведе по десния коридор.

Детективите от Sûreté знаеха много добре къде се намира всекидневната, защото бяха влизали в нея многократно. Въпреки това оставиха рецепционистката да си свърши работата.

След като им предложи кафе, което те отказаха, младата жена ги остави на вратата. Гамаш огледа стаята. Беше просторна и светла, а от прозорците, които стигаха от пода до тавана, се откриваше гледка към селото в долината. В камината имаше цепеници, но не беше запалена, масичките бяха украсени с цветя във вази. Помещението бе едновременно модерно по отношение на обзавеждането си и традиционно в детайлите и разпределението. Новите собственици бяха подходили с внимание и такт при въвеждането на величествената старинна развалина в двайсет и първи век.

— Bonjour — поздрави Франсоа Мароа, стана от коженото си кресло и остави актуалния брой на вестник "Дьовоар".

Андре Кастонге хвърли поглед от мекия фотьойл, в който се бе настанил и четеше "Ню Йорк Таймс". Галеристът също се изправи, когато детективите влязоха.

Разбира се, Арман Гамаш вече познаваше мосю Мароа, тъй като бе разговарял с него предишната вечер на вернисажа. Но другият господин му бе известен само по репутация. Кастонге стана и главният инспектор видя висок мъж, може би с лек махмурлук от празненството след изложбата. Лицето му бе подпухнало и зачервено заради спуканите капиляри по носа и бузите.

— Не очаквах да ви срещна тук. — Гамаш се приближи към Мароа и се здрависа с него, сякаш и двамата бяха гости на хотела.

— Нито пък аз вас — отвърна Мароа. — Андре, това е главен инспектор Гамаш от Sûreté du Québec. Познавате ли колегата ми Андре Кастонге?

— Само съм чувал за него. И то чудесни неща. Галерия "Кастонге" се слави с това, че представя много добри художници.

— Радвам се да го чуя, господин главен инспектор — рече Кастонге.

Представиха галериста и на Бовоар. По-младият инспектор веднага настръхна. Вече не харесваше този човек. Всъщност му се стори неприятен дори преди да се обърне така неуважително към шефа му. Всеки собственик на елитна галерия автоматично се превръщаше в заподозрян — ако не в убийство, то в арогантно поведение. Жан Ги не понасяше и двете.

Но Гамаш не даваше вид на засегнат. Всъщност изглеждаше почти поласкан от отговора на Андре Кастонге. Ала Бовоар забеляза още нещо.

Галеристът започваше да се отпуска, да става по-самоуверен. Жегнал бе един полицай, а той не му бе отвърнал. В момента явно се чувстваше победител.

Младият детектив се усмихна леко и наведе глава, за да забележи Кастонге изражението му.

— Вашият човек записа имената и адресите ни — съобщи галеристът и се настани на мекия фотьойл до камината. — Домашните и служебните адреси. Това означава ли, че сме заподозрени?

— Mais, non, monsieur[35] — увери го Гамаш и седна на дивана срещу него. Бовоар остана прав отстрани, мосю Мароа се облегна на полицата на камината. — Надявам се да не сме ви притеснили.

Главният инспектор изглеждаше загрижен, дори малко виновен. Андре Кастонге се отпусна още повече. Ясно бе, че е свикнал да има думата. Да получава онова, което поиска.

Жан Ги Бовоар наблюдаваше как шефът му привидно се поддава на галериста. Свежда глава пред по-силната личност. Но не стигаше чак дотам, че да се размеква. Това щеше да е очевидна превземка. Само отстъпваше територия.

— Bon — кимна Кастонге. — Радвам се, че го изяснихме. Не сте ни притеснили. И без това имахме намерение да останем тук за няколко дни.

"Имахме?" — помисли си Бовоар и хвърли поглед към Франсоа Мароа. По негова преценка мъжете изглеждаха на приблизително еднаква възраст. Косата на Кастонге беше гъста и бяла. Посивелият Мароа оплешивяваше и бе късо подстриган. И двамата бяха поддържани и добре облечени.

— Ето визитката ми, господин главен инспектор. — Кастонге подаде на Гамаш картичка.

— Модерното изкуство ли е вашата специалност? — поинтересува се детективът и кръстоса крака, все едно се настаняваше удобно за приятен разговор.

Бовоар, който познаваше началника си доста по-добре от повечето хора, наблюдаваше развеселено и с любопитство. Арман Гамаш омайваше Кастонге. И явно му се получаваше. Галеристът очевидно смяташе главния инспектор за малко по-висш от животните. За еволюирало същество, което ходи на два крака, но няма особено развит челен дял на главния мозък. Бовоар предполагаше какво е мнението на Кастонге за самия него. Липсващото звено между маймуната и човека, и то в най-добрия случай.

Много му се искаше да каже нещо интелигентно, да се покаже като умен и начетен. Или пък поне да разтърси този самодоволен господин с някое шокиращо грубо изказване, за да спре да си мисли, че той е шефът.

Но Жан Ги положи усилие да си държи устата затворена. Най-вече защото не можеше да се сети за нищо умно, свързано с изкуство, с което да се включи в разговора.

Кастонге и главният инспектор вече обсъждаха тенденциите в съвременното изкуство. Галеристът изнасяше лекция, а Гамаш го слушаше сякаш в захлас.

А Франсоа Мароа?

Жан Ги почти бе забравил за него. Възрастният мъж беше толкова мълчалив. Сега обаче инспекторът обърна поглед към него. И установи, че тихият старец също се взираше. Но не в Кастонге.

Франсоа Мароа бе приковал очи в Гамаш. Изучаваше го внимателно. Внезапно прехвърли вниманието си върху Бовоар. Погледът му не беше студен. Но бе ясен и проницателен.

Кръвта на младия детектив се смрази.

Постепенно разговорът между главния инспектор и Кастонге отново бе стигнал до темата за убийството.

— Ужасно — коментира галеристът, все едно изказваше уникално и проникновено наблюдение.

— Ужасно — съгласи се Гамаш и седна малко по-напред на дивана. — Имаме няколко снимки на убитата жена. Дали имате нещо против да ги погледнете?

Бовоар подаде снимките първо на Франсоа Мароа. Възрастният мъж ги разгледа и ги връчи на колегата си.

— Боя се, че не я познавам — заяви Кастонге. Жан Ги неохотно трябваше да признае, че галеристът изглеждаше огорчен от смъртта на жертвата. — Коя е тя?

— Мосю Мароа? — обърна се Гамаш към другия господин.

— Не, и на мен не ми изглежда позната, за съжаление. Била ли е на празненството?

— Точно това се опитваме да разберем. Някой от вас да я е забелязал снощи? Както се вижда на една от снимките, носела е доста открояваща се червена рокля.

Мъжете се спогледаха и поклатиха глава.

— Désolé — рече Кастонге. — Прекарах вечерта в разговори с приятели, които не виждам често. Дори да е присъствала, може просто да не съм й обърнал внимание. Коя е? — попита отново.

Бовоар прибра снимките.

— Името й е Лилиан Дайсън.

Никой не реагира.

— Художничка ли е била? — поинтересува се галеристът.

— Защо питате? — обърна се към него Гамаш.

— Носела е червена рокля. Крещяща. Художниците или са пълни непрокопсаници със съмнителна лична хигиена, които през повечето време са пияни и мърляви, или са… такива. — Кастонге посочи снимките в ръцете на Бовоар. — Префърцунени. Гръмки. Вечно с поведение тип "Вижте ме!". И двата вида са много изморителни.

— Май не харесвате художниците — отбеляза главният инспектор.

— Никак. Харесвам продукта, не личността зад него. Художниците са досадни и смахнати типове, които хабят много пространство и време. Изтощителни. Като бебета.

— Но и вие сте били художник преди години, ако не греша — обади се Франсоа Мароа.

Детективите от Sûreté обърнаха поглед към мълчаливия господин край камината. Дали това на лицето му бе самодоволно изражение?

— Бях, но имах твърде много разум, което ми попречи да постигна успех в това поприще.

Мароа се разсмя, а Кастонге като че ли се обиди. Думите му не бяха шега.

— Присъствахте ли на вернисажа в музея, мосю? — попита Гамаш.

— Да. Главната уредничка ме покани. А освен това Ванеса ми е близка приятелка. Излизаме заедно на вечеря, когато съм в Лондон.

— Ванеса Дестин Браун? Главният куратор на галерия "Тейт" в Лондон? — Гамаш бе видимо впечатлен. — Била е на откриването вчера?

— О, да, и там, и тук. Проведохме дълга дискусия за бъдещето на фигуративното…

— Но не е останала? Или и тя е отседнала в хотела?

— Не, тръгна си рано. Струва ми се, че бургерите и фолклорните цигулки не са много в неин стил.

— А на вас допадат ли?

Бовоар се зачуди дали Андре Кастонге е забелязал как позициите бавно се променят.

— Обикновено не, но на празненството бяха дошли хора, с които исках да разговарям.

— Кои?

— Pardon?[36]

Главен инспектор Гамаш бе все така сърдечен и любезен. Но вече бе ясно, че командва парада. Както бе през цялото време всъщност.

За пореден път Бовоар хвърли поглед към Франсоа Мароа. Подозираше, че промяната не го е сварила неподготвен.

— С кого по-точно искахте да разговаряте на празненството? — попита Гамаш търпеливо, с ясен тон.

— Ами, на първо място, с Клара Мороу. Исках да я поздравя за картините.

— Други?

— Това е личен въпрос — възрази мъжът.

Значи бе забелязал, помисли си Бовоар. Твърде късно. Главен инспектор Гамаш беше прилив, а Андре Кастонге — клонка. Можеше да се надява само да остане на повърхността.

— Може би е от значение, мосю. Ако се окаже маловажно, обещавам да си остане между нас.

— Ами, надявах се да поговоря с Питър Мороу. Той е чудесен художник.

— Но не толкова добър, колкото е съпругата му.

Франсоа Мароа го бе произнесъл тихо. Почти шепнешком. Всички се извърнаха да го погледнат.

— Толкова впечатляващи ли са нейните работи? — попита главен инспектор Гамаш.

Мароа се взря в детектива за няколко секунди, преди да отвърне:

— С радост ще ви отговоря, но ми е любопитно първо да чуя вашето мнение. И вие бяхте на вернисажа. Именно вие насочихте вниманието ми към онзи забележителен портрет на Дева Мария.

— Какво? — възкликна Кастонге. — Нямаше такъв портрет.

— Щяхте да го видите, ако внимавахте малко повече — увери го Мароа и се обърна отново към главния инспектор: — Бяхте един от малцината, които искрено се интересуваха от творбите.

— Мисля, че ви споменах снощи. Клара и Питър Мороу са ми лични приятели — рече Гамаш.

Кастонге изглеждаше едновременно изненадан и подозрителен.

— Това допустимо ли е? Значи разследвате ваши приятели за убийство, n'est-ce pas[37]?

Бовоар пристъпи напред и заяви:

— В случай че не знаете, главният инспектор…

Но началникът му вдигна ръка и Жан Ги успя да се удържи.

— Имате право да ме питате — обърна се Гамаш отново към галериста. — Приятели са ми и освен това са заподозрени, да. Всъщност имам много приятели в селото и всички те също са заподозрени. Осъзнавам, че това би могло да се тълкува като недостатък, но действително познавам тези хора. И то добре. Кой би бил в по-добра позиция да открие убиеца сред тях от човек, който познава слабостите и страховете им? Вижте — главният инспектор бавно се наведе към Кастонге, — ако си мислите, че щом намеря убиеца, ще го оставя да избяга…

Думите бяха дружелюбни, на лицето на детектива дори се изписа блага усмивка. Но дори Андре Кастонге не можеше да пренебрегне сериозната нотка в гласа и в погледа му.

— Не, не бих си и помислил такова нещо.

— Радвам се да го чуя. — Гамаш отново се отпусна на облегалката.

Жан Ги остана втренчен в галериста още няколко секунди, за да се увери, че няма отново да предизвика шефа му. Арман Гамаш може и да смяташе за нормално, дори здравословно, някой да му възразява от време на време, но Бовоар беше на друго мнение.

— Грешите за картините на онази жена, Мороу — продължи Кастонге намръщен. — Просто портрети на бабички. Нищо ново.

— Всичко е ново, ако погледнете под повърхността — възрази Мароа и се настани на стол до колегата си. — Вгледайте се отново, mon ami[38].

Но не бяха никакви приятели и това се виждаше ясно. Не изглеждаха и врагове, разбира се, ала едва ли единият би се обадил на другия за дружески обяд в кафе бистро "Лемеак" или за по питие на бара в "Л'експрес" в Монреал.

Не. Кастонге можеше да го направи, но Мароа — не.

— А вие защо сте тук, мосю? — обърна се Гамаш към арт дилъра. Между двамата мъже като че ли нямаше борба за надмощие. Нямаше нужда. Всеки от тях бе уверен в себе си.

— Търговец на произведения на изкуството съм, не галерист. Както ви казах и снощи, уредничката ми даде каталог на изложбата. Доста се впечатлих от работата на мадам Мороу. Исках да видя картините лично. А и — усмихна се тъжно — се опасявам, че дори на тази възраст си оставам романтик.

— Нима признавате, че харесвате Клара Мороу? — попита Гамаш.

Франсоа Мароа се разсмя.

— Не точно, макар че, след като видях творбите й, е трудно да не ми стане симпатична. Но моят романтизъм е по-скоро философско състояние на духа.

— В какъв смисъл?

— Харесва ми идеята, че един напълно неизвестен художник може да бъде открит на почти петдесетгодишна възраст. Кой творец не мечтае за това? Навярно всеки от тях се събужда ден след ден с надеждата, че до вечерта ще е постигнал големия си пробив. Помните ли Магрит? Белгийският сюрреалист.

— Ceci n'est pas une pipe[39]? — попита Гамаш, с което напълно обърка Бовоар. Младият инспектор се надяваше, че началникът му не е получил някакъв странен пристъп, в който бълва безсмислици.

— Същият. Работел неуморно с години, с десетилетия. Живял в нищета. Изхранвал се, като рисувал фалшификати на Пикасо и подправял банкноти. Докато Магрит създавал собственото си творчество, не само галеристите и колекционерите не му обръщали никакво внимание, ами отнасял подигравките на други художници, които го мислели за откачалка. Трябва да ви кажа, че положението е доста зле, когато дори останалите творци ви смятат за луд.

Гамаш се засмя:

— А такъв ли е бил?

— Може би. Виждали ли сте картините му?

— Да. Харесват ми, но не съм сигурен как бих реагирал, ако някой ми каже, че са гениални.

— Именно — откликна Мароа и изведнъж се намести по-напред на креслото, изпълнен с повече ентусиазъм, отколкото Бовоар бе забелязвал у него до момента. Дори изглеждаше превъзбуден. — Ето защо всеки ден в моята работа е като Коледа. Ако всеки творец се буди сутрин с мисълта, че това е денят, в който геният му ще бъде разпознат, то всеки арт дилър се събужда с надеждата този ден да открие нов гений.

— Но кой определя какво е гениално?

— Затова е толкова вълнуващо.

Бовоар вярваше, че възрастният мъж не се преструва. Мароа жестикулираше с ръце — не прекалено разпалено, но с видим ентусиазъм и блеснал поглед.

— Може да преценя, че едно портфолио е възхитително, а друг колега да го погледне и да каже, че е скучно и неоригинално. Вижте как реагираме ние на картините на Клара Мороу.

— Продължавам да твърдя, че в тях няма нищо интересно — включи се Кастонге.

— Аз пък смятам, че са интересни, а може ли някой да каже кой от нас е прав? Ето какво подлудява художниците и арт дилърите. Всичко е много субективно.

— Според мен са си луди и без това — промърмори Кастонге. Бовоар не можеше да не се съгласи с него.

— Значи затова отидохте на вернисажа — рече Гамаш. — Но защо дойдохте в Трите бора?

Мароа се замисли за момент. Опитваше се да прецени какво да каже и какво да премълчи, дори не се опитваше да скрие колебанието си.

Главният инспектор чакаше. Бовоар, който държеше бележник и химикалка, започна да си драска разсеяно. Човече и кон. А може би лос. Откъм фотьойла се чуваше тежкото дишане на Кастонге.

— Някога имах клиент. Вече от години е покойник. Прекрасен човек. Комерсиален художник, но също така много добър и креативен творец. Домът му бе пълен с чудни картини. Когато го открих, вече бе доста възрастен, макар че, като се замисля сега, не е бил по-стар, отколкото съм аз в момента.

Мароа се усмихна, Гамаш — също. Познаваше това чувство.

— Беше един от първите ми клиенти и се справяше доста добре. И той, и съпругата му много се радваха да работим заедно. Един ден човекът ме помоли за услуга. Искаше жена му да представи няколко свои творби в следващата му изложба. Учтиво му отказах. Но той беше необичайно настоятелен. Не познавах съпругата му добре, а за творчеството й не знаех абсолютно нищо. Подозирах, че е натиснала горкия старец. Виждах, че е важно за него, затова отстъпих. Дадох й един ъгъл, чук и пирони.

Арт дилърът млъкна и премигна.

— Днес не се гордея особено с постъпката си. Трябваше или да се отнеса с уважение към жената, или изцяло да отменя изложбата. Но бях млад и имах още много да уча.

Въздъхна и продължи:

— Вечерта на вернисажа за пръв път погледнах картините й. Влязох в залата и видях как всички са се струпали в онзи ъгъл. Навярно се досещате какво се случи.

— Всичките й творби са се разпродали — предположи Гамаш.

Мароа кимна.

— До една. Хората изкупиха дори картините, които бе оставила у дома, без да са ги видели. За някои от тях дори се разрази война, наддаваха като полудели. Клиентът ми беше талантлив художник. Но тя бе по-добра от него. Много по-добра. Удивителна находка. Истинско ухо на Ван Гог.

— Pardon? — учуди се Гамаш. — Какво?

— Какво направи старецът? — прекъсна го Кастонге, който се бе заслушал в разговора. — Сигурно е бил бесен.

— Не. Беше чудесен човек. Научи ме на смирение. Самият той бе смирен. Но никога няма да забравя реакцията на съпругата му. — Замълча за миг и ясно си спомни образа на двамата възрастни художници. — Тя се отказа от рисуването. Не само никога повече не направи изложба, а дори не взе четката повече. Виждаше колко болка му е причинила, макар че той успяваше да скрие чувствата си. Неговото щастие бе по-важно за нея от собственото й. И по-важно от творчеството й.

Главният инспектор предполагаше, че историята би трябвало да има положителен и поучителен ефект. Разказ за любов, саможертва и самоотверженост. Но му звучеше като трагедия.

— Затова ли сте тук? — изрече.

Мароа кимна:

— Боя се, че да.

— От какво се боите? — намеси се Кастонге, който отново бе изпуснал нишката.

— Не забелязахте ли как Клара Мороу гледаше съпруга си вчера? — попита арт дилърът.

— И как той я гледаше — добави Гамаш.

Двамата мъже се спогледаха.

— Но Клара не е като жената, за която разказахте — рече детективът.

— Вярно е — призна Франсоа Мароа. — Но и Питър Мороу не е като моя възрастен клиент.

— Наистина ли мислите, че Клара може да се откаже от изкуството? — поинтересува се Гамаш.

— За да спаси брака си? За да спаси своя съпруг? Повечето хора не биха го направили, но жената, създала онези картини, може би е способна.

Арман Гамаш никога не се бе замислял за вероятността да се случи нещо подобно, но сега го направи и осъзна, че арт дилърът може и да има право.

— И все пак — продължи детективът — какво можете да сторите вие, за да предотвратите това?

— Е — призна Мароа, — нищо особено. Но поне исках да видя къде се е спотайвала през всичките тези години. Любопитно ми беше.

— И само толкова?

— Искало ли ви се е някога да отидете в Живерни[40], за да видите къде е рисувал Моне, или да посетите ателието на Уиш слоу Хоумър[41] в Праутс Нек[42]? Или да разберете къде са написали шедьоврите си Шекспир и Виктор Юго?

— Прав сте — кимна главният инспектор. — С мадам Гамаш сме посещавали домовете на много от любимите ни художници, писатели и поети.

— Защо?

Детективът се замисли за няколко секунди и отвърна:

— Защото изглеждат вълшебно.

Андре Кастонге изсумтя. Жан Ги настръхна — отговорът на шефа му го смути. Беше нелеп. Дори демонстрираше слабост. Как бе възможно да признае пред заподозрян в убийство, че вярва във вълшебства?

Но Мароа не помръдваше и се взираше във възрастния детектив. Накрая кимна бавно и едва забележимо. А може би просто бе трепнал, помисли си Бовоар.

— C'est ça[43] — рече арт дилърът накрая. — Вълшебство. Не планирах да идвам, но когато видях картините на вернисажа, ми се прииска да зърна и селото, вдъхновило такова вълшебство.

Поприказваха още няколко минути за това къде са ходили, с кого са се виждали и разговаряли. Но както и при останалите заподозрени, нямаше нищо забележително.

Инспекторите оставиха двамата мъже в светлата всекидневна на СПА хотела и тръгнаха да търсят другите гости, отседнали там. До час бяха разпитали всички.

Никой не разпозна убитата жена. Никой не сподели да е видял нещо подозрително, нито даде полезна информация за случая.

Докато слизаха по склона към селото, Гамаш размишляваше върху разпитите и върху казаното от Франсоа Мароа.

Но в Трите бора имаше нещо повече от вълшебство. Нещо чудовищно бе бродило по селския площад, бе яло от храната и бе танцувало сред селяните и гостите. Някаква тъмна сила бе посетила снощното празненство.

И бе сътворила не вълшебство, а убийство.

ГЛАВА ШЕСТА

През прозореца на книжарницата Мирна виждаше как Арман Гамаш и Жан Ги Бовоар слизат по черния път от хълма към селото.

Книжарката отново обърна поглед към магазина си, където дървените рафтове бяха отрупани с нови и стари книги, а подът бе покрит с широко чамово дюшеме. На дивана до прозореца с лице към печката седеше Клара.

Дошла бе преди минути, притиснала купчина вестници към гърдите си, сякаш беше имигрантка на остров Елис[44], вкопчена в нещо опърпано, но скъпоценно.

Мирна се запита дали онова, което художничката стискаше в прегръдка, бе чак толкова важно.

Тъмнокожата книжарка не хранеше илюзии. Знаеше точно какво има във вестниците. Оценката на хората. Мнението на външния свят. Онова, което виждаха другите, когато погледнеха картините на Клара.

Знаеше и друго. Наясно бе какво пише на пропитите с бира страници.

Самата тя бе станала рано сутринта, завлякла бе изморения си задник от леглото в банята. Взела бе душ, измила си бе зъбите и се бе облякла с чисти дрехи. И със зората на новия ден се бе качила в колата и бе тръгнала за Ноултън.

За да купи вестници. Можеше просто да отвори няколко уеб сайта, но щом Клара искаше да прочете рецензиите в хартиените издания, значи и тя щеше да направи същото.

Не й пукаше какво мисли останалият свят за изкуството на приятелката й. Книжарката знаеше, че е гениално.

Но й пукаше за Клара.

Която сега седеше отпусната като торба на дивана, докато Мирна я гледаше от креслото отсреща.

— Бира? — попита домакинята и кимна към купчината вестници.

— Не, благодаря — усмихна се Клара. — Имам си.

Посочи петното на блузата си — там, където бе държала напоената хартия до гърдите си.

— Сигурно всички мъже те сънуват — разсмя се Мирна. — Най-после! Жена, направена изцяло от бира и кроасани.

— Същински мокър сън съм, да — съгласи се Клара с усмивка.

— Успя ли да ги прочетеш?

Нямаше нужда Мирна да сочи пак към мокрите вестници, и двете знаеха какво има предвид.

— Не. Все изниква нещо.

— Нещо? — попита тъмнокожата жена.

— Нещо като шибан труп — уточни ядосано художничката. После се опита да се успокои. — Господи, Мирна, не знам какво ми става. Трябва да съм разстроена, дори съсипана от случилото се. Трябва да се чувствам ужасно заради горката Лилиан, но знаеш ли какво си мисля постоянно? Кое е единственото, за което си мисля?

— Че ти е провалила най-важния ден. — Беше твърдение. И то вярно. Това бе направила. Трябваше да се признае, че самата Лилиан също не бе прекарала деня си по най-добрия начин. Но това щяха да обсъдят по-късно.

Клара се взираше в Мирна и търсеше доказателство за неодобрението й.

— Какво не ми е наред?

— Всичко си ти е наред — заяви книжарката и се наведе към приятелката си. — И аз бих се чувствала по същия начин. Всеки друг би се чувствал така. Просто не би си го признал. — Усмихна се. — Ако бяха намерили мен мъртва в градината ти… — Но не успя да продължи. Клара я прекъсна рязко.

— Дори не си го и помисляй!

Художничката изглеждаше уплашена, сякаш изричането на нещо повишаваше вероятността то да се случи. Все едно онзи бог, в когото вярваше, действаше по този начин. Но Мирна знаеше, че нито богът на Клара, нито нейният собствен, е толкова хаотичен и дребнав, че да се нуждае от подобни нелепи подсказки.

— Ако бях аз — продължи тъмнокожата жена, — щеше да ти пука.

— О, господи, никога нямаше да го преживея.

— Тези вестници нямаше да имат значение — добави Мирна.

— Изобщо. Никакво.

— Ако беше Габри, Питър или Рут…

Жените замълчаха. С това предположение прекрачваха някаква граница.

— Както и да е — продължи Мирна. — Дори ако беше напълно непознат човек, пак щеше да ти пука.

Клара кимна.

— Но Лилиан не е напълно непозната.

— Иска ми се да беше — призна художничката тихо. — Ще ми се никога да не я бях срещала.

— Какви бяха взаимоотношенията ви? — поинтересува се книжарката. Имаше някаква обща представа от бегли щрихи, но искаше да научи всички подробности.

И Клара й ги разказа. Разказа за малката Лилиан, за тийнейджърката Лилиан. За жената на двайсет и няколко. Колкото по-навътре навлизаше в историята, толкова по-тихо и провлачено говореше, като че ли с усилие мъкнеше тежките думи.

Когато приятелката й свърши разказа си, Мирна помълча няколко мига, загледана в нея.

— Звучи ми като емоционален вампир — рече накрая.

— Като какво?

— Попадала съм на доста, докато работех като психолог. Това са хора, които изсмукват жизнената сила на другите. Всички познаваме такива. След като сме прекарали известно време в компанията им, си тръгваме изцедени без видима причина.

Клара кимна. Наистина познаваше такива личности, макар и не от Трите бора. Дори Рут не пасваше на описанието. Тя изцеждаше до последна капка само бутилките в барчето си. Странно, но художничката винаги се чувстваше освежена и ободрена след гостуване у възрастната поетеса.

Но имаше хора, които просто изсмукваха енергията й.

Лилиан бе от тях.

— Невинаги е било така обаче — обясни. — Едно време ми беше приятелка.

— Точно така се случва най-често — кимна Мирна. — Сварената жаба.

Гостенката не беше сигурна как да реагира на този коментар. За Лилиан ли разговаряха още, или някак си бяха навлезли в обсъждане на предаване за френската кухня?

— Да не би да имаш предвид сварения емоционален вампир? — попита Клара. Произнесла бе изречение, за което бе убедена, че никога не е излизало от устата на друго човешко същество. Или поне се надяваше да е така.

Мирна се разсмя, облегна се удобно в креслото и качи крака върху табуретката пред него.

— Не, малката ми. Лилиан е емоционалният вампир. Ти си сварената жаба.

— Звучи като заглавие на непубликувана приказка от братя Грим — "Жабата и емоционалният вампир".

Жените замълчаха за миг и си представиха как биха изглеждали илюстрациите към такава приказка.

Мирна първа дойде на себе си.

— Сварената жаба е метафора от психологията, модел на поведение — обясни. — Ако пуснеш жива жаба във вряща тенджера, какво ще се случи?

— Жабата ще изскочи? — предположи Клара.

— Ще изскочи, да. Но ако я сложиш във вода на стайна температура и започнеш бавно да я загряваш, какво следва?

Художничката се замисли.

— Ще изскочи, когато й стане твърде горещо?

Мирна поклати глава.

— Не. — Свали крака от табуретката и отново се приведе към Клара с напрегнат поглед. — Жабата си остава вътре. Температурата става все по-висока, но тя не помръдва. Привиква. Адаптира се. И не излиза никога.

— Никога? — повтори гостенката тихо.

— Никога. Остава в тенджерата, докато умре.

Клара си пое въздух бавно и дълбоко, сетне издиша.

— Виждала съм го при свои клиенти, подложени на физически или емоционален тормоз. Подобни взаимоотношения никога не започват с юмрук в лицето или с обида. Ако има такъв случай, никога не се стига до втора среща. В началото винаги е приятно. Нежно. Отсрещният те привлича. Предразполага те да му се довериш. Да започнеш да се нуждаеш от него. И тогава започва бавно да се променя. Малко по малко повишава температурата. Докато се окажеш в капан.

— Но Лилиан не ми е била любовник или съпруг. Бяхме просто приятелки.

— Приятелите могат много да злоупотребяват с теб. Приятелствата се променят, понякога стават зловредни — обясни Мирна. — Тя се е хранела от твоята благодарност. От твоята несигурност, от любовта ти към нея. Но в един момент си направила нещо, което я е хванало неподготвена.

Клара чакаше.

— Защитила си интересите си. Творчеството си. Изоставила си я. И тя те е намразила заради това.

— Тогава защо е дошла чак дотук? — попита художничката. — Не съм я виждала повече от двайсет години. Защо се е върнала? Какво е искала?

Мирна поклати глава. Не изказа на глас подозренията си. Според нея имаше само една причина Лилиан да се върне.

За да провали най-важния ден на Клара.

И го бе сторила. Само че не по начина, по който си го бе представяла.

Което, разбира се, неизбежно водеше до следващия въпрос. Кой бе планирал всичко това?

— Може ли да ти кажа нещо? — изрече книжарката.

Приятелката й изкриви лице в гримаса.

— Мразя да ме питат така. Очаквам да последва нещо ужасно. Какво има?

— Надеждата пребивава сред съвременните майстори.

— Не бях права — заяви Клара, едновременно объркана и облекчена. — Не е ужасно, а просто глупост. Това да не е нова игра? Може ли да се включа? Креслото от тапети често е крави. Или… — Изгледа Мирна подозрително. — да не си пушила пак от кафтана си? Знам, че според повечето хора конопът не е наркотик, но все пак се зачудих.

— Заради изкуството на Клара Мороу радостта отново е на мода.

— Аха, ясно, говорим си безсмислици — рече художничката. — Малко прилича на разговорите с Рут, само че без шибаните ругатни.

Мирна се усмихна.

— Знаеш ли откъде са тези цитати?

— Нима са цитати? — изненада се Клара.

Книжарката кимна и се загледа в купчината мокри вмирисани вестници. Клара проследи погледа на приятелката си и се ококори. Мирна стана и се качи по стълбите, за да вземе от горния етаж своите екземпляри от същите вестници. Чисти и сухи.

Гостенката се протегна, но ръцете й трепереха толкова силно, че домакинята трябваше да намери страниците със съответните рубрики.

Рут, нарисувана като Дева Мария, гледаше сърдито от първата страница на приложението за култура на "Ню Йорк Таймс". Над портрета се мъдреше една-единствена дума — "Възкръснала". Подзаглавието гласеше: "Надеждата пребивава сред съвременните майстори".

Художничката захвърли притурката и грабна страниците с рецензии на лондонския "Таймс". Начело се открояваше снимка на счетоводителката на Мао, направена по време на вернисажа. Отдолу пишеше: "Заради изкуството на Клара Мороу радостта отново е на мода".

— Възхваляват те, Клара! — грееше Мирна с толкова широка усмивка, че устата я болеше.

Гостенката пусна вестника и погледна приятелката си. Същата, която й бе шепнала в тишината.

Изправи се.

"Възкръснала" — помисли си. Възкръснала.

И прегърна Мирна.

* * *

Питър Мороу седеше в ателието си. Криеше се от звъна на телефона.

Зън. Зън. Зън.

Прибрал се бе у дома след обяда, като се надяваше на малко спокойствие и тишина. Клара бе взела вестниците и бе тръгнала нанякъде — вероятно да се усамоти и да ги прочете. Така че Питър нямаше представа как са се изказали критиците. Но откакто бе прекрачил прага на къщата, телефонът не бе спрял да звъни. Всички обаждания бяха от хора, които искаха да поздравят Клара.

Уредниците от Музея на съвременното изкуство бяха оставили въодушевени съобщения, в които говореха за рецензиите и за скока в продажбата на билети. Ванеса Дестин Браун от лондонската галерия "Тейт" също се бе записала на гласовата поща — благодареше за празненството и поздравяваше Клара. Питаше дали случайно може да се видят, за да поговорят за бъдеща изложба.

На Клара.

Накрая Питър бе оставил телефона да звъни и се бе спрял пред отворената врата на ателието, където твореше съпругата му. Виждаше няколко кукли на конци от времето, когато жена му възнамеряваше да ги изобрази на серия от картини.

— Може би ще са твърде политизирани — бе казала Клара.

— Може би — съгласил се бе Питър, макар че "политизирани" не бе думата, която би използвал.

Виждаше и "Вагините воини", струпани в ъгъла. Изоставени след поредната изложба, която се бе оказала пълен провал.

— Може би са изпреварили времето си — бе предположила Клара.

— Може би — съгласил се бе Питър. Но "изпреварили времето си" не беше фразата, с която би ги описал.

А когато съпругата му бе започнала да рисува "Трите грации" и бе поканила трите възрастни приятелки да й позират, бе изпитал съжаление към онези жени. Казал си бе, че Клара постъпва егоистично, като кара стариците да станат модели на картина, която никога няма да види бял свят.

Но те нямаха нищо против. Дори се забавляваха по време на работния процес, ако се съдеше по смеха, който му пречеше да се концентрира.

И сега тази картина висеше на стената в Музея на съвременното изкуство. А неговите прецизни творби красяха нечие стълбище или — при повече късмет — заемаха централно място над някоя камина.

Виждаха ги дузина човека в годината. И ги забелязваха точно толкова, колкото обръщаха внимание на тапетите или завесите. Просто декорация в богаташки дом.

Как бе възможно портретите на обикновени жени, които съпругата му рисуваше, да са шедьоври?

Питър обърна гръб на ателието й, но преди това зърна отблясъците на следобедното слънце върху огромните стъпала от фибростъкло в дъното на помещението.

— Може би са твърде дълбокомислени — бе казала Клара.

— Може би — изломотил бе Питър.

Затвори вратата и се върна в своето ателие, а звънът на телефона продължаваше да кънти в ушите му.

* * *

Главен инспектор Гамаш седеше в голямата дневна на пансиона. Стените бяха боядисани в бледо кремаво, а мебелите бе избирал лично Габри сред антикварните находки на Оливие. И вместо на тежки викториански модели бе заложил на удобството. Пред каменното огнище един срещу друг бяха разположени два масивни дивана. Подредени в кръг фотьойли създаваха кътове за тихи разговори из помещението. Докато СПА хотелът на Доминик блестеше и се кипреше като изящно бижу на върха на хълма, пансионът на Габри се бе сгушил кротко, ведро и някак скромно в долината. Като къщата на баба, само дето баба беше пълен мъж с обратни наклонности.

Габри и Оливие бяха в бистрото и все още сервираха обяда, а в това време детективите от Sûreté можеха да разговарят насаме с останалите гости на пансиона.

Разпитите бяха започнали с друг неприятен разговор, още преди инспекторите да прекрачат прага на сградата. Бовоар внимателно бе дръпнал началника си настрана, щом стигнаха до верандата на пансиона.

— Трябва да ви призная нещо.

Арман Гамаш изгледа Жан Ги весело.

— Какво си направил?

— Какво искате да кажете?

— Звучиш точно като Даниел, когато беше юноша и се забъркваше в някоя каша.

— Спах с Пеги Сю на бала и сега е бременна[45] — изрече Бовоар.

За секунда на лицето на Гамаш се изписа изненада, после възрастният детектив се усмихна.

— Какво има всъщност?

— Свърших една глупост.

— Ех, доброто старо време. Слушам те.

— Ами…

— Мосю Бовоар, колко се радвам да ви видя отново!

Мрежестата врата се отвори и от пансиона излезе жена на около петдесет години, която поздрави по-младия инспектор. Гамаш се обърна към заместника си:

— Какво си направил всъщност?

— Надявам се, че ме помните — изчурулика жената с кокетна усмивка. — Казвам се Полет. Запознахме се вчера на вернисажа.

Вратата отново се хлопна и се появи мъж на средна възраст. Когато забеляза Бовоар, целият грейна.

— Значи все пак сте вие! — зарадва се господинът. — Стори ми се, че ви видях да слизате от хълма преди малко. Оглеждах се за вас снощи на барбекюто, но не ви открих.

Старшият детектив изгледа Бовоар въпросително.

Младият инспектор обърна гръб на усмихнатите художници и прошепна:

— Казах им, че съм арт критикът на "Монд".

— И защо го направи? — поинтересува се главният инспектор.

— Дълга история — отвърна Жан Ги. Но беше по-скоро неловка, отколкото дълга.

По време на вернисажа същите тези художници се бяха подиграли на Клара Мороу и бяха оприличили трите грации от едноименната картина на клоуни. Макар да не беше голям почитател на изкуството, Бовоар всъщност харесваше Клара. Познаваше и се възхищаваше на жените, позирали за "Трите грации".

Затова се бе обърнал към самодоволните творци и бе заявил, че картината много му допада. След това бе използвал някои фрази, дочути по време на коктейла. Нещо за перспектива, култура и пигменти. Колкото повече говореше, толкова по-трудно му бе да се спре. Освен това му правеше впечатление, че колкото по-абсурдни ставаха изказванията му, толкова повече двойката се вслушваше в тях.

Накрая бе нанесъл своя coup de grâce[46].

Подхвърлил бе дума, която бе чул от някого същата вечер; дума, която не му бе позната и нямаше никаква представа какво означава. Обърнал се бе към "Трите грации" — картината с веселите възрастни жени, и бе изрекъл:

— Единственото, което ми идва наум, разбира се, е киароскуро.

Нищо чудно, че художниците го изгледаха все едно е луд.

Това само по себе си го подлуди. Толкова, че каза нещо, за което веднага съжали:

— Не се представих. Аз съм мосю Бовоар, арт критикът на "Монд".

Изрекъл го бе на най-изтънчения френски, на който бе способен.

— Мосю Бовоар? — повторил бе мъжът отсреща и очите му хубаво се бяха разширили.

— Да, разбира се. Просто мосю Бовоар. Не смятам, че е нужно малко име. Твърде буржоазно е. Стои претрупано на страницата. Предполагам, четете моите рецензии, bien sûr[47]?

Остатъкът от вечерта бе преминал доста приятно, след като се разнесе мълвата, че известният парижки критик мосю Бовоар е дошъл на изложбата. Всички изразиха съгласие, че творбите на Клара са прекрасен пример за киароскуро.

Жан Ги трябваше да провери тези дни значението на думата в речника.

Двойката художници на свой ред се бяха представили просто като Норман и Полет.

— Използваме само малките си имена.

Помислил си бе, че се шегуват, но явно не беше така. И ето че сега се срещаха отново.

Норман бе облечен със същите свободни панталони, износено сако от туид и шал, с които се бе появил на вернисажа предишната вечер. Партньорката му Полет също не бе сменила тоалета си и отново бе с дълга бохемска пола, блуза и шалове.

Двамата местеха поглед ту към Гамаш, ту към по-младия му колега.

— Имам две лоши новини — съобщи главният инспектор и подкани с жест художниците да влязат вътре. — Първо, станало е убийство. Второ, това не е мосю Бовоар, арт критикът на "Монд", а инспектор Бовоар, следовател от отдел "Убийства" на Sûreté du Québec.

Вече знаеха за престъплението, затова новината за Бовоар ги разстрои повече. Арман Гамаш наблюдаваше с усмивка как се взират в по-младия му колега.

Когато забеляза веселото изражение на шефа си, Жан Ги прошепна:

— Впрочем казах им, че сте мосю Гамаш, главният куратор на Лувъра. Забавлявайте се.

Старшият детектив си помисли, че това обяснява неочаквано големия брой покани за изложби, които бе получил на вернисажа. Отбеляза си мислено да не ходи на нито едно от събитията.

— Кога решихте да отседнете тук? — попита, след като злъчните погледи и язвителните забележки се изчерпаха.

— Всъщност имахме намерение да се приберем след празненството, но стана късно и… — Полет кимна към съпруга си, за да покаже, че е пийнал повече от очакваното.

— Собственикът на пансиона ни услужи с тоалетни принадлежности и халати — обясни Норман. — След няколко минути тръгваме към Ковънсвил, за да си купим дрехи.

— Няма ли да се връщате в Монреал? — поинтересува се старшият детектив.

— Не веднага. Мислим да останем за ден-два. Да си починем.

По покана на Гамаш всички се настаниха в удобната дневна.

Художниците седнаха на единия диван край камината, а Жан Ги и главният инспектор заеха местата на отсрещния.

— Кой е бил убит? — попита Полет. — Не е Клара, нали?

Почти успя да прикрие надеждата си.

— Не — отвърна Бовоар. — Приятелки ли сте?

Макар че отговорът бе повече от ясен.

Норман изсумтя насмешливо.

— Очевидно не познавате художниците, господин инспектор. Можем да бъдем възпитани и дори дружелюбни един с друг. Но приятели? По-скоро бихме се сприятелили с росомаха.

— Тогава какво ви доведе насам, ако не приятелството с Клара? — попита Бовоар.

— Обещанието за безплатна храна и пиене. Много пиене — отговори Норман и отметна кичура коса, паднал пред очите му. У този мъж имаше някаква преситеност. Сякаш бе видял всичко на този свят и то бегло го забавляваше, но най-вече го натъжаваше.

— Значи не сте дошли да празнувате изложбата на творбите й? — уточни младият инспектор.

— Картините й не са лоши — намеси се Полет. — Харесват ми повече от нещата, които правеше преди десетина години.

— Твърде много киароскуро — добави Норман, очевидно забравил кого цитира. — В новите й творби се забелязва напредък — продължи мъжът, — макар че в нейния случай това не е особено постижение. Кой би могъл да забрави изложбата й на огромни крака?

— Наистина — подхвана Полет. — Портрети? Кой уважаваш себе си творец рисува портрети в наши дни?

Партньорът й кимна.

— Творчеството й е лишено от оригиналност. Повърхностно. Да, в лицата на моделите личеше характер и бяха добре изобразени, но само толкова, нищо революционно. Нищо необичайно и дръзко. Човек може да види подобни творби в някоя второразрядна провинциална галерия в Словения.

— Щом картините на Клара са толкова зле, защо Музеят на съвременното изкуство й организира самостоятелна изложба? — попита Бовоар.

— Кой знае — отвърна Норман. — Услуга. Политика. Големите институции не се занимават с истинско изкуство, не поемат рискове. Предпочитат да играят на сигурно.

Полет кимаше усърдно.

— Щом Клара Мороу не ви е приятелка и смятате, че изкуството й не струва, тогава защо сте тук? — настоя младият инспектор. — Разбирам, че сте отишли на откриването на изложбата заради безплатното ядене и пиене, но да си направите труда да пътувате чак дотук…

Хванал бе мъжа натясно и двамата го знаеха.

След известно време Норман отговори:

— Защото тук бяха критиците. Галеристите и арт дилърите Дестин Браун от "Тейт Модърн". Кастонге, Фортен, Бишъп от музея. При вернисажите и изложбите не е от значение какво виси на стените, а кой е в залата. Това е истината. Дойдох заради контактите и разговорите. Не знам как са го постигнали тези Мороу, но снощи тук имаше невероятна сбирка на критици и уредници.

— Фортен? — обади се Гамаш, видимо изненадан. — Да не би да имате предвид Дени Фортен?

Сега бе ред на Норман да се удиви, че това провинциално ченге знае името на галериста.

— Точно така — потвърди художникът. — Собственикът на галерия "Фортен".

— Дени Фортен е присъствал на вернисажа в Монреал — настоя за уточнение главният инспектор — или тук?

— И на двете места. Опитах се да се добера до него, но беше зает с други хора.

Настъпи кратко мълчание и преситеният от света творец сякаш оклюма. Затиснат под огромната тежест на своята незначителност.

— Изненадващо е, че Фортен е дошъл — отбеляза Полет, — като се има предвид как се отнесе с Клара…

Казаното увисна във въздуха, сякаш изискваше задаването на уточняващ въпрос. Художниците се взираха с очакване в следователите като гладни деца, които гледат торта.

За радост на Бовоар, главен инспектор Гамаш реши да не се хваща на въдицата. А и вече знаеха как се бе отнесъл Дени Фортен с Клара. Именно затова присъствието му на партито им се стори толкова изненадващо.

Жан Ги наблюдаваше Норман и Полет. Изглеждаха изтощени. От какво ли, запита се инспекторът. От дългата вечер с безплатно ядене и пиене? От още по-дългия и отчаян опит за завързване на полезни контакти, замаскиран като празнуване? Или просто бяха изморени от това, че се бореха да изплуват, но въпреки усилията си потъваха?

Главен инспектор Гамаш извади от джоба си фотография.

— Бих искал да погледнете тази снимка на убитата жена, моля.

Подаде я на Норман, който веднага вдигна учудено вежди:

— Това е Лилиан Дайсън.

— Шегуваш се! — възкликна Полет, седна по-близо до партньора си и издърпа снимката от ръцете му. След няколко секунди кимна: — Да, тя е.

Художничката вдигна очи към главния инспектор. Гледаше го проницателно, умно. Не бе толкова инфантилна, колкото изглеждаше отначало. Или пък, ако беше, у нея се спотайваше хитро дете, помисли си Гамаш.

— Значи сте познавали мадам Дайсън? — попита Бовоар.

— Ами, не точно — заувърта Норман. На Гамаш му се струваше почти втечнен. Определено вял. Човек, който се носи по течението.

— А какво по-точно? — настоя младият инспектор.

— Познавахме я отдавна, но не я бяхме виждали от много време. Изведнъж миналата зима се появи на няколко събития.

— Арт събития? — уточни Бовоар.

— Разбира се — отвърна Норман. — Какви други? — Сякаш различна форма на култура изобщо не съществуваше, или поне нямаше значение.

— И аз я видях — включи се Полет, за да не изостане. Гамаш се зачуди какво е партньорството между тези двама художници и какви творби се раждат като резултат от него. — На няколко изложби. Отначало не я познах. Чак когато се представи. Изрусила си беше косата. Преди беше яркочервена или по-скоро рижава. Освен това беше напълняла.

— Все още ли работеше като критик? — попита главният инспектор.

— Не, доколкото знам. Нямам представа с какво се занимаваше — отговори Полет.

Гамаш се загледа в нея за миг.

— Бяхте ли приятелки?

Жената се поколеба.

— Вече не.

— Но преди време, преди да изчезне? — настоя детективът.

— Мислех си, че сме — рече Полет. — Кариерата ми тъкмо потръгваше. Имах няколко постижения. С Норман тъкмо се бяхме запознали и се опитвахме да разберем какво би излязло от сътрудничество помежду ни. Доста е необичайно двама художници да работят съвместно по една картина.

— Допусна грешката да попиташ Лилиан какво мисли по въпроса — припомни Норман на партньорката си.

— И какво мислеше тя? — поинтересува се Бовоар.

— Не знам какво е мислела, но мога да ви кажа какво направи — отвърна Полет. Пламналият в гласа и в очите й гняв не можеше да се сбърка. — Каза ми, че Норман е злословил против мен на някакъв вернисаж. Подигравал се на творчеството ми и заявил, че по-скоро би си сътрудничил с шимпанзе. Лилиан заяви, че ми споделя това като приятелка, за да ме предпази.

— Дойде при мен малко след това — пое разказа Норман. — Каза, че Полет ме е обвинила в плагиатство на творбите й. Откраднал съм бил идеите й. Самата Лилиан знаела, че няма такова нещо, но искала да ме предупреди, защото Полет говорела на всички за това.

— Какво стана после? — попита Гамаш. Атмосферата сякаш изведнъж бе отровена от стари клевети и горчиви спомени.

— Да ни прости господ — рече Полет — но и двамата й повярвахме. Разделихме се. Отне ни години да разберем, че Лилиан ни е излъгала.

— Сега обаче сме заедно. — Норман положи леко длан върху ръката й с усмивка. — Въпреки изгубените години.

Гамаш ги гледаше и си мислеше, че вече разбира какво потиска Норман. Трябваше да носи тежестта на този спомен.

За разлика от Бовоар, главният инспектор изпитваше голямо уважение към творците. Бяха чувствителни личности. Често самовглъбени. Не се вписваха добре в обществото. Подозираше, че някои от тях са с много разстроен вътрешен свят. Животът им не бе лек. Често прекарваха дните си в бедност. Отхвърлени. Или никой не им обръщаше внимание, или им се присмиваха. Обществото, финансовите институции, дори останалите художници.

Историята на Магрит, която бе разказал Франсоа Мароа, не беше изключение. Художниците, които седяха в дневната на пансиона, бяха също като Рене Магрит. Бореха се да ги чуят и забележат, да получат уважение, да ги приемат.

Тежка съдба за всеки, а какво остава за чувствителни души като творците.

Гамаш подозираше, че такъв живот поражда страх. А страхът — гняв. Достатъчно много гняв, натрупан с времето, можеше да доведе до резултат като мъртва жена в градина.

Да, Арман Гамаш действително съчувстваше на художниците. Но не се заблуждаваше, че са способни само на едно. Освен да създават, можеха и да разрушават.

— Кога Лилиан реши да напусне Монреал? — попита Бовоар.

— Не знам и не ме интересува — сопна се Полет.

— А интересуваше ли ви, че се е върнала? — продължи инспекторът.

— Вас би ли ви интересувало? — отвърна жената с гневен поглед. — Спазвах дистанция. Всички знаехме какво е правила и на какво е способна. С такива хора е по-добре да си нямаш работа.

— Иде му отвътре да твори с такава лекота, както облекчава физиологичните си нужди — изрече Норман.

— Pardon? — учуди се Бовоар.

— Това е цитат от нейна рецензия — обясни Полет. — С него стана известна. Телеграфните агенции го подеха и статията бе публикувана в международен мащаб.

— За кого се отнасяше? — попита инспекторът.

— Странното е, че всички си спомнят цитата, обаче никой не помни художника.

Но Бовоар и Гамаш знаеха, че Полет греши.

"Иде му отвътре да твори с такава лекота, както облекчава физиологичните си нужди."

Беше остроумно, звучеше почти като комплимент. Но изведнъж правеше рязък завой към унищожително презрение.

Поне един човек си спомняше тази рецензия.

Художникът, за когото бе написана.

ГЛАВА СЕДМА

Арман Гамаш и Жан Ги Бовоар слязоха от просторната веранда на пансиона и стъпиха на пътечката.

Денят бе топъл и младият инспектор изпитваше жажда.

— Питие? — предложи на шефа си. Очакваше положителен отговор, но Гамаш го изненада.

— След няколко минути. Първо трябва да свърша нещо.

Спряха в началото на черния път. Денят преминаваше постепенно от топъл в почти горещ. Някои от ранните бели ириси насадени в лехи из затревения селски площад, бяха отворили широко цветовете си. Напът бяха да се пръснат, разкрили на показ черните си тичинки.

На Бовоар му изглеждаха като потвърждение на нещо, в което вярваше. Всяко живо творение, независимо колко красиво бе, таеше дълбоко във вътрешността си тъмнина.

— Струва ми се интересно, че Норман и Полет са познавали Лилиан Дайсън — отбеляза Гамаш.

— Какво му е интересното? — попита Жан Ги. — Не го ли очаквахте? Все пак са хора от артистичните среди. По-изненадващо щеше да е, ако не се познаваха.

— Вярно е. Но е любопитно, че нито Франсоа Мароа, нито Андре Кастонге признаха да са я виждали. Как е възможно Норман и Полет да познават Лилиан, а те — не?

— Навярно са се движили в различни кръгове — предположи Бовоар.

Следователите се отдалечиха от пансиона и поеха към хълма над Трите бора. Жан Ги свали сакото си, но главният инспектор остана със своето. Едно леко затопляне не бе достатъчно основание да тръгне само по риза.

— В арт обществото на Квебек няма чак толкова много кръгове — изтъкна старшият детектив. — Търговците на картини едва ли са лични приятели на всички в артистичните среди, но би трябвало поне да са чували за тези хора, включително за Лилиан. Ако не напоследък, то преди двайсет години, когато жената е била критик.

— Значи са ни излъгали — заключи Бовоар.

— Ще се опитам да разбера дали е така. Бих искал да провериш как вървят нещата във временния щаб. Нека се срещнем в бистрото — Гамаш погледна часовника си — след около четиридесет и пет минути.

Мъжете се разделиха. Жан Ги остана неподвижен за няколко мига и изпрати с поглед началника си. Изкачваше се по хълма с уверена крачка.

Младият инспектор тръгна да пресича селския площад в посока към временния щаб. Докато вървеше през затревеното пространство, забави ход и сви надясно. Седна на пейката.

— Здрасти, тъпако.

— Здравей, дърта пияницо.

Рут Зардо и Жан Ги Бовоар седяха един до друг, а между тях — самун сух хляб. Мъжът отчупи залък, раздроби го на трошички и го хвърли в тревата, за да го изкълват червеношийките.

— Какви ги вършиш? Това ми е обядът!

— И двамата знаем, че не си дъвкала обяда си от години — сряза той старицата.

Рут се изкиска.

— Вярно е. Въпреки това ми дължиш един.

— По-късно ще те черпя бира.

— Е, какво те води отново в Трите бора? — попита възрастната поетеса и хвърли още малко хляб на птичките. Или по тях.

— Убийството.

— А, това ли било?

— Видя ли я на празненството снощи? — Бовоар подаде на Рут снимка на мъртвата жена. Старицата разгледа фотографията и я върна.

— Не.

— Как мина празненството?

— Барбекюто ли? Много народ. Ужасно шумно.

— Но е имало безплатна пиячка — отбеляза Жан Ги.

— Била е безплатна? Merde. Значи не е имало нужда да се прокрадвам. Е, какво пък, по-забавно беше да си отмъквам питиетата.

— Нищо странно ли не се случи? Спорове, повишаване на тон? Толкова много алкохол, а никой не е буйствал?

— Алкохолът води до буйно поведение? Откъде ти хрумна тая глупост, идиот такъв?

— Значи абсолютно нищо необичайно не е станало снощи?

— Не съм забелязала. — Рут отчупи поредното парче хляб и замери с него едра червеношийка. — Съжалявам, че сте се разделили с жена ти. Обичаш ли я?

— Жена ми ли? — Бовоар се зачуди на въпроса. Дали поетесата наистина я беше грижа, или просто нямаше никакво чувство за такт? — Мисля, че…

— Не, не жена ти. Онази, другата. Обикновената.

Сърцето на Жан Ги се сви, кръвта се отцеди от лицето му.

— Пияна си — заяви и скочи на крака.

— И буйстваща — добави Рут. — Но освен това съм права. Видях как я гледаш. А и май се досещам коя е. Загазил си, млади господин Бовоар.

— Нищо не разбираш.

Мъжът се отдалечи, като се опитваше да не тича. Напомняше си да върви бавно и равномерно. Леви, десни. Леви, десни.

Виждаше моста, а недалеч от него — временния щаб. Там щеше да е в безопасност.

Но младият господин Бовоар започваше да осъзнава нещо.

Не съществуваха безопасни места. Вече не.

* * *

— Това прочете ли го? — попита Клара, остави празната бирена чаша на масата и подаде новия брой на "Отава Стар" на Мирна. — От "Стар" не са харесали изложбата ми.

— Шегуваш се. — Книжарката взе вестника и прегледа набързо рецензията. Наистина не беше особено ласкава.

— Какво са писали за мен? — Художничката поседна на страничната облегалка на креслото, в което се бе разположила приятелката й. — А, ето. — Заби пръст в страницата. — Клара Мороу е стар и уморен папагал, който подражава на истинските творци.

Мирна се разсмя.

— Смешно ли ти се струва? — намръщи се Клара.

— Нали не приемаш сериозно коментарите им?

— Защо? Ако приемам сериозно позитивните отзиви, не трябва ли да се отнасям по същия начин и към негативните?

— Но виж само! — Книжарката махна към купчината издания на масичката за кафе. — Лондонският "Таймс", "Ню Йорк Таймс", "Дьовоар"… според всички тях творбите ти са нови и вълнуващи. Блестящи.

— Чух, че критикът на "Монд" е дошъл, но дори не си е направил труда да напише рецензия.

Мирна впери поглед в приятелката си.

— Сигурна съм, че ще напише и ще изрази същото мнение като останалите. Изложбата пожъна огромен успех.

— Изкуството й е приятно, но не е нито революционно, нито дръзко — прочете Клара над рамото на тъмнокожата книжарска. — Според тях не е пожънала огромен успех.

— Това е просто "Отава Стар", за бога — възкликна Мирна. — Все някой няма да хареса работата ти, слава богу, че в случая са те.

Клара хвърли поглед на рецензията и се усмихна.

— Права си. — След това се върна на стола си и добави: — Някой казвал ли ти е, че художниците са откачалки?

— За пръв път чувам такова нещо.

Мирна погледна през прозореца и видя как Рут замерва птиците с парчета хляб. На билото на хълма забеляза Доминик Жилбер, която се приближаваше към обора на гърба на животно, подобно на лос. На терасата пред бистрото Габри, седнал на масата на една от клиентките, ядеше от десерта й.

Не за пръв път Мирна мислено оприличи Трите бора на "Обществото за хуманно отношение към животните"[48]. Приемаше наранените и отхвърлените. Лудите и болните.

Беше един вид убежище. Макар че тук очевидно нямаше правило да не се убива.

Доминик Жилбер четкаше задницата на Бръшлян. Описваше кръгови движения с ръка. Докато го правеше, винаги си спомняше за сцената от "Карате кид"[49]. Нанася се вакса, сетне ваксата се изтрива. Само че вместо кърпа използваше четка, а вместо кола — кон. Или нещо подобно.

Бръшлян стоеше на пътечката в конюшнята, пред вратата на своето отделение. Честър наблюдаваше и танцуваше нетърпеливо на място, сякаш оркестър от мариачи[50] свиреше в главата му. Макарони вече бе изчеткан и беше излязъл вън на полето да се отъркаля в калта.

Докато изтриваше засъхналата мръсотия и кал от гърба на едрия кон, Доминик забеляза струпеите, белезите, голите петна, по които никога повече нямаше да поникне козина. Раните бяха дълбоки.

И все пак животното позволяваше на новата си стопанка да го докосва. Да го четка. Да го язди. Позволяваха й го и Честър, и Макарони. Ако имаше създания, заслужили правото да хвърлят къчове, то тези бяха такива. Но противно на всички очаквания се бяха превърнали в най-кротките коне.

Жената дочу гласове отвън.

— Вече ни показахте снимката. — Говореше един от гостите на хотела и Доминик се досещаше кой точно. Андре Кастонге. Собственикът на галерията. Повечето посетители си бяха заминали, но двама останаха. Мосю Кастонге и мосю Мароа.

— Бих искал да я погледнете още веднъж.

Това пък бе главен инспектор Гамаш, който тъкмо се бе върнал. Доминик надзърна към квадрата от светлина в дъното на конюшнята, като леко се прикриваше зад огромната задница на Бръшлян. Чувстваше се малко неловко и се зачуди дали да се покаже на мъжете отвън. Стояха на слънце, облегнати на оградата. Със сигурност знаеха, че не са избрали място, подходящо за усамотение. Освен това тя бе дошла преди тях. А й искаше да чуе разговора им.

Затова не каза нищо, а продължи да четка Бръшлян, която не можеше да повярва каква късметлийка е. Грижовното почистване продължаваше много по-дълго от обичайното. Макар че нетипичната привързаност на стопанката към задницата на кобилата бе леко притеснителна.

— Може би трябва да я погледнем пак — разнесе се гласът на Франсоа Мароа. Звучеше разумно. Дори дружелюбно.

Настана мълчание. Доминик видя как Гамаш подава по една снимка на Мароа и на Кастонге. Мъжете ги разгледаха, после си ги размениха.

— Казахте, че не сте познавали убитата жена — припомни инспекторът. И той звучеше спокойно. Сякаш разговаряше безгрижно с приятели.

Но Доминик не се поддаваше на заблудата. Зачуди се дали двамата господа са паднали в капана й. Кастонге — може би. Но се съмняваше за Мароа.

— Помислих си — продължи детективът, — че може би съм ви хванал неподготвени и имате нужда да погледнете още веднъж.

— Аз не… — започна галеристът, но Мароа сложи длан върху ръката му и мъжът замълча.

— Напълно сте прав, господин главен инспектор. Не знам за Андре, но колкото и да ми е неудобно, трябва да призная, че аз я познавам. Лилиан Дайсън, нали?

— Е, аз не я познавам — заяви Кастонге.

— Мисля, че трябва да се поразровите по-старателно в спомените си — настоя Гамаш. Тонът му, макар все още приятелски, бе натежал. Не беше толкова безгрижен, колкото преди малко. Скрита зад Бръшлян, Доминик се молеше галеристът да се хване за въжето, което главният инспектор му бе хвърлил. Да разбере какво му се предлага. Дар, а не капан.

Кастонге отправи поглед към полето. И тримата мъже се взираха нататък. Хотелиерката не го виждаше от мястото, където се бе скрила, но познаваше гледката добре. Всеки ден бе пред очите й. Често вечер сядаше на площадката зад къщата, където гостите нямаха достъп, и изпращаше деня с чаша джин с тоник. Просто гледаше. Така, както някога бе гледала от прозореца на офиса си на седемнайсетия етаж на небостъргача, където се помещаваше централата на банката.

Сегашната гледка от прозорците й бе по-ограничена, но много по-красива. Висока трева, крехки диви цветя. Планини и гори, няколко окаяни стари коня, които куцаха в полето.

Доминик смяташе, че няма нищо по-великолепно.

Знаеше какво виждат в момента тримата мъже, но не и за какво си мислят.

Макар че можеше да се досети.

Главен инспектор Гамаш се бе върнал. Да разпита двамата господа отново. Да им зададе същите въпроси, които им бе задал и преди. Това бе ясно. Ясен бе и изводът.

Първия път го бяха излъгали.

Франсоа Мароа отвори уста и понечи да каже нещо, но детективът го помоли с жест да замълчи.

Никой не можеше да спаси Кастонге, освен той самият.

— Вярно е — промълви галеристът най-сетне. — Струва ми се, че наистина я познавам.

— Струва ви се или я познавате?

— Добре, познавам я.

Гамаш го изгледа строго и прибра снимките.

— Защо излъгахте?

Мъжът въздъхна и поклати глава.

— Не съм лъгал. Бях уморен, а може би и заради махмурлука. Първия път не погледнах достатъчно внимателно снимката, това е. Не е било нарочно.

Гамаш се съмняваше в думите му, но реши да не настоява. Щеше да си изгуби времето и само да принуди собственика на галерията да се държи още по-отбранително. Вместо това попита:

— Добре ли познавахте Лилиан Дайсън?

— Не много добре. Засякохме се на откриването на няколко изложби напоследък. Дори веднъж дойде да говори с мен. — Кастонге изрече думите така, сякаш жената бе сторила нещо отблъскващо. — Искаше да ми покаже портфолиото си.

— Вие какво отговорихте?

Галеристът изгледа Гамаш невярващо.

— Отклоних предложението й, разбира се. Имате ли представа колко много художници ми изпращат своите работи?

Главният инспектор мълчеше и очакваше надменния отговор.

— Получавам стотици портфолиа всеки месец от всички краища на света.

— Значи я отпратихте. Ами ако творбите и са били добри? — Гамаш си заслужи още един презрителен поглед с това предположение.

— Ако беше добра, щях да съм чувал за нея. Не можеше да се каже, че е ярка млада надежда. Повечето художници с обещаващ потенциал успяват да пробият до трийсетата си година.

— Невинаги — упорстваше Гамаш. — Клара Мороу е на същата възраст, на която е била мадам Дайсън, а чак сега я откриват.

— Аз обаче продължавам да твърдя, че работата й не струва — заяви Кастонге.

Инспекторът се обърна към Франсоа Мароа.

— А вие, мосю? Добре ли познавахте Лилиан Дайсън?

— Не особено. Виждал съм я на няколко вернисажа през последните месеци и знаех коя е.

— Откъде?

— Арт общността в Монреал не е много голяма. Има доста художници, които не са на високо ниво и рисуват за удоволствие. Намират се и такива със средно ниво на талант. От време на време правят по някоя изложба. Други не са пробили, но са добри и работливи художници. Такъв е Питър Мороу. И има неколцина наистина отлични творци. Като Клара Мороу.

— Къде се вписва Лилиан Дайсън?

— Не зная — призна арт дилърът. — Помолила беше и мен да погледна портфолиото й, но така и не намерих време. Твърде много други неща изискваха вниманието ми.

— Защо предпочетохте да останете в Трите бора снощи? — попита Гамаш.

— Както вече споменах, взех решението в последния момент. Исках да видя мястото, където Клара твори.

— Да, така казахте — потвърди детективът. — Но не уточнихте с каква цел.

— Трябва ли да има определена цел? — попита Мароа. — Не е ли достатъчно просто да видя?

— За повечето хора може и да е така, но подозирам, че за вас не е.

Мъжът впери проницателен поглед в Гамаш. Не изглеждаше особено доволен.

— Вижте, Клара Мороу е на кръстопът — започна арт дилърът. — Трябва да вземе решение. Получи феноменална възможност и за момента критиците я обожават, но утре ще обожават някой друг. Нужен й е някой, който да я напътства. Ментор.

Арман Гамаш изглеждаше озадачен.

— Ментор?

Въпросът увисна във въздуха.

Настъпи дълга и напрегната тишина.

— Да — отвърна Мароа, отново възвърнал благия си вид. — Наближава краят на кариерата ми, осъзнавам го. Мога да напътствам един, най-много двама забележителни художници, преди да се оттегля. Трябва да избирам внимателно. Нямам време за губене. Прекарах последната година в търсене на художника, който навярно ще е последният, с когото ще работя. Посетих стотици вернисажи по целия свят. И накрая попаднах на Клара Мороу точно тук.

Достолепният търговец на изкуство се огледа наоколо. Погледна окаяния кон в полето, спасен от кланицата. Погледна дърветата и гората.

— Под носа ми — добави.

— Искате да кажете, насред пущинака — обади се Кастонге и продължи да наблюдава кисело обкръжаващата го среда.

— Ясно е, че Клара е забележителна художничка — продължа Мароа, без да обръща внимание на коментара. — Но дарбите, които я правят такава, каквато е, също така й пречат да се впише безпроблемно в арт средите.

— Според мен подценявате Клара Мороу — рече Гамаш.

— Възможно е, но пък според мен вие подценявате арт средите. Не се подвеждайте по лъскавата опаковка на добрите обноски и творческото изразяване. Това е жесток свят, изпълнен с неуверени и алчни хора. Страхът и лакомията изплуват на всеки вернисаж. Заложени са на карта много пари. Цели състояния. И честолюбие в огромни дози. Взривоопасна комбинация.

Мароа погледна крадешком към Кастонге, а след това отново насочи вниманието си към главния инспектор.

— Знам как да се справя в този свят. Мога да ги отведа до върха.

— Тях? — намеси се галеристът.

Гамаш си бе помислил, че Кастонге е изгубил интерес й почти не ги слуша, но разбра, че през цялото време е следил внимателно разговора. Затова детективът мислено си напомни да не подценява нито користните подбуди в арт средите, нито честолюбието на този човек.

Мароа насочи цялото си внимание към своя колега, видимо изненадан от факта, че е слушал.

— Да. Тях.

— Какво имате предвид? — наежи се Кастонге.

— Имам предвид съпрузите Мороу. Искам да представлявам и двамата.

Галеристът се ококори и стисна устни, а когато заговори, повиши тон:

— Стана дума за алчността. Защо искате и двамата? Дори не харесвате неговите картини.

— А вие?

— Според мен са много по-добри от тези на жена му. Давам ви Клара, аз ще взема Питър.

Гамаш слушаше и се питаше дали по същия начин са протекли и преговорите за Парижкия мирен договор след Втората световна война. Когато победителите си разделили Европа. Зададе си и въпроса дали от сегашния разговор резултатът ще е също толкова катастрофален.

— Не искам само единия — настоя Мароа с разумен, мек и сдържан тон. — Искам и двамата.

— Шибано копеле! — избухна Кастонге, но не направи никакво впечатление на арт дилъра.

Мароа се обърна към детектива така спокойно, сякаш галеристът току-що му бе направил комплимент.

— В кой момент вчера решихте, че Клара Мороу е вашият избор? — попита Гамаш.

— Бяхте до мен, господин главен инспектор. Моментът, в който видях светлинката в очите на Дева Мария.

Детективът замълча и си спомни онзи миг.

— Ако не ме лъже паметта, помислихте си, че може да е просто игра на светлосенки.

— И още съм на същото мнение. Но не е ли забележително? Клара Мороу действително е успяла да улови същността на това да бъдеш човек. Един вижда надежда, друг — жестокост. Дали е светлинка, или е фалшиво обещание?

Гамаш се обърна към Андре Кастонге, който изглеждаше абсолютно смаян от разговора им. Сякаш бяха посетили различни изложби.

— Да се върнем на убитата жена — предложи инспекторът и забеляза обърканото изражение, което за миг се появи на лицето на галериста. Страхът и алчността бяха засенчили убийството. — Изненадахте ли се, че отново виждате Лилиан Дайсън в Монреал?

— Да се изненадам? — попита Кастонге. — Не почувствах нищо. Дори не съм се замислял за нея.

— Боя се, че и с мен бе така, господин главен инспектор — обади се Мароа. — Беше ми все едно дали мадам Дайсън е в Монреал, или в Ню Йорк.

Гамаш го погледна заинтригувано.

— Откъде знаете, че е била в Ню Йорк?

За пръв път Мароа се поколеба, самообладанието му се разклати.

— Някой го е споменал навярно. Арт средите са развъдник за клюки.

Арт средите бяха развъдник и на други неща, помисли си детективът. А това беше идеалният пример. Втренчи се в арт дилъра и задържа върху него погледа си, докато мъжът сведе очи и изчетка с ръка невидим косъм от безупречната си риза.

— Чух, че и друг ваш колега е бил на празненството в селото. Дени Фортен.

— Вярно е — потвърди Мароа. — Изненадах се, че го виждам.

— Изненада е меко казано — изсумтя Кастонге, — след като се отнесе по такъв начин с Клара Мороу. Знаете ли за случая?

— Разкажете ми — подкани Гамаш, макар че бе много добре запознат с историята, а и преди малко художниците в пансиона също с удоволствие му я бяха припомнили.

И така, Андре Кастонге радостно разказа как Дени Фортен се бе ангажирал да организира самостоятелна изложба на Клара, но внезапно бе размислил и се бе отказал.

— Не само се отказал, ами се държал с нея като с нищожество. Уверявал всички, че не струва. Всъщност и аз съм на същото мнение, но представяте ли си колко се е изненадал, когато Музеят на съвременното изкуство направи изложбата й?

Историята очевидно допадаше на Кастонге, тъй като унижаваше и Клара, и конкурента му Дени Фортен.

— Тогава защо според вас е дошъл? — попита Гамаш.

Мъжете срещу него се замислиха.

— Нямам представа — призна галеристът.

— Навярно е бил поканен — отбеляза Мароа, — макар че не мога да си представя как се е озовал в списъка с гости на Клара Мороу.

— Случва ли се някой да се появи неканен на такива празненства? — попита инспекторът.

— Понякога — отвърна арт дилърът, — но в повечето случаи го правят художници, които искат да създадат контакти.

— Търсят безплатно пиене и ядене — измърмори Кастонге.

— Споменахте, че мадам Дайсън ви е помолила да погледнете портфолиото й, но вие сте й отказали. Бях останал с впечатлението, че жената е била критик, а не художник — заяви Гамаш.

— Вярно е — рече Кастонге. — Пишеше за "Прес", но преди много години. После изчезна и някой друг зае мястото й.

Мъжът изглеждаше незаинтересован и говореше с твърде бегла учтивост.

— Добър критик ли беше?

— Очаквате ли да си спомням такова нещо?

— Да, както очаквах да си спомните жената, когато видите снимката, мосю. — Инспекторът се взираше настойчиво в галериста. Зачервеното лице на Кастонге пламна още по-силно.

— Аз си спомням рецензиите й, господин главен инспектор — включи се Мароа, а сетне се обърна към колегата си: — Вие също.

— Не е вярно! — Галеристът го стрелна с поглед, пълен с ненавист.

— Иде му отвътре да твори с такава лекота, както облекчава физиологичните си нужди.

— Не! — рече през смях Кастонге. — Лилиан Дайсън ли го е написала? Merde. При толкова много жлъч, може би все пак е била свестен художник.

— За кого е написала този коментар? — попита Гамаш.

— Едва ли за някой известен, иначе щяхме да си спомняме — отвърна Мароа. — Навярно за някой беден творец, който е потънал в забвение.

С такава рецензия, завързана за врата му като воденичен камък, помисли си Гамаш.

— Има ли значение? — обади се Кастонге. — Било е преди повече от двайсет години. Смятате ли, че някаква статия отпреди две десетилетия има общо с убийството?

— Смятам, че убийците помнят дълго.

— Моля да ме извините, но трябва да проведа няколко телефонни разговора — заяви Андре Кастонге.

Мароа и Гамаш изпратиха с поглед галериста, който се отправи към хотела.

— Знаете какво ще направи, нали? — обърна се арт дилърът към събеседника си.

— Ще се обади на семейство Мороу, за да си уреди среща с тях.

Франсоа Мароа се усмихна:

— Exactement[51].

Поеха с бавни крачки към сградата на хотела.

— Не сте ли разтревожен?

— Никога не се тревожа за Андре. Той не е заплаха за мен. Ако семейство Мороу са достатъчно неразумни, за да подпишат с него, значи си го заслужават.

Но Гамаш и за секунда не повярва на тези думи. Погледът на Мароа бе твърде проницателен, твърде интелигентен. Невъзмутимото му поведение — твърде обиграно.

Не, на този човек му пукаше много. Беше заможен. Влиятелен. Така че не ставаше въпрос за пари.

Страх и алчност. Тези емоции навярно наистина движеха арт средите. И ако Мароа не проявяваше алчност, значи ставаше въпрос за другото чувство.

Страх.

Но от какво можеше да се страхува този възрастен и достолепен търговец на картини?

— Ще дойдете ли с мен, мосю? — Арман Гамаш протегна ръка и покани Франсоа Мароа да го съпроводи. — Слизам към селото.

Мъжът нямаше намерение да отива в Трите бора, но се замиели върху поканата и разбра какво се крие зад нея. Вежлива, но настоятелна молба. Не съвсем заповед, но нещо доста подобно...

Застана до главния инспектор и бавно закрачиха надолу по склона към селото.

— Колко красиво! — Мароа се спря и с усмивка на уста огледа Трите бора. — Разбирам защо Клара Мороу е решила да живее тук. Вълшебно е.

— Понякога разсъждавам колко е важно мястото за художника — рече Гамаш, също отправил поглед към кроткото селце. — Много от тях избират големи градове: Париж, Лондон, Венеция. Тесни боксониери или тавански помещения в Сохо и Челси. Лилиан Дайсън например се е преместила да живей в Ню Йорк. Но не и Клара. Семейство Мороу са избрали да се установят тук. Дали мястото, което обитават, се отразява на начина, по който творят?

— О, без съмнение. И мястото, и хората, с които общуват. Не мисля, че Клара би могла да нарисува своята серия от портрети, ако живееше където и да е другаде.

— Интересното е, че има хора, които гледат картините й, но виждат просто приятни портрети на възрастни жени. Традиционно, дори скучно. Но вие не сте от тях.

— Нито пък вие, господин главен инспектор. По същия начин, когато с вас погледнем Трите бора, виждаме нещо повече от село.

— Какво виждате вие, мосю Мароа?

— Виждам картина.

— Картина?

— И то много красива. Но в основата на всяка картина, смущаваща или прелестна, стои едно и също. Балансът между светлината и тъмнината. Това виждам аз. Изобилие от светлина, но и много тъмнина. Хората не забелязват финото равновесие в творбите на Клара. Светлината е толкова очевидна, че ги заблуждава. Отнема известно време наблюдаващият да усети и да разбере светлосенките. Според мен това е едно от качествата на нейното изкуство, което го прави тъй впечатляващо. Много е деликатна, но и много подмолна. Има да каже доста и не бърза да го разкрие наведнъж.

— C'est intéressant, çа[52] — кимна Гамаш. Неговите разсъждения за Трите бора не бяха много по-различни. Селото също не бързаше да се разкрие наведнъж. Но аналогията на арт дилъра бе ограничена. Една картина, колкото и да бе вълнуваща, в крайна сметка си оставаше двуизмерна. Такъв ли бе светът в очите на Мароа? Възможно ли бе да пренебрегва цяло измерение?

Отново закрачиха. Забелязаха как долу, на селския площад, Клара се тръшва на пейката до Рут. Наблюдаваха възрастната поетеса, която обстрелваше птиците с парчета сух хляб. Не ставаше ясно дали се опитва да ги нахрани, или да ги убие.

Франсоа Мароа присви очи:

— Онова там е жената от портрета на Клара.

— Тя е, да. Рут Зардо.

— Поетесата? Мислех си, че е умряла.

— Нормално е да се заблудите — рече Гамаш и помаха на Рут, а тя му показа среден пръст. — Мозъкът й функционира, но сърцето й е спряло.

Следобедното слънце грееше право във Франсоа Мароа й той мижеше. Но зад мъжа се простираше дълга и отчетлива сянка.

— Защо искате да представлявате и двамата Мороу — попита инспекторът — след като очевидно предпочитате творбите на Клара? Харесвате ли изобщо картините на Питър?

— Не, намирам ги за твърде повърхностни. Прекалено обмислени. Добър художник е, но можеше да бъде много по-добър, дори велик, ако разчиташе повече на инстинктите си, отколкото на техниката. От него би излязъл чудесен чертожник.

Хладният анализ бе изречен без злоба, което го правеше още по-унищожителен. И вероятно точен.

— Споменахте, че не ви остават много време и енергия — продължи упорито Гамаш. — Разбирам защо бихте се спрели на Клара. Но Питър — художник, когото дори не харесвате?

Мароа замълча за миг, преди да отвърне:

— Ще е по-лесно да ги управлявам в комплект. Можем да вземаме решения за развитието и на двамата. Искам Клара да бъде щастлива, а според мен тя ще се чувства най-добре, ако и Питър е добре подсигурен.

Гамаш погледна търговеца на картини. Преценката му бе проницателна. Но не достатъчно задълбочена. Пренасочил бе темата към щастието на Клара и Питър. Така бе избегнал истинския въпрос.

Тогава главният инспектор си спомни историята за първия клиент на арт дилъра. Възрастният художник, надминат от жена си. И как, за да предпази крехкото его на съпруга си, въпросната дама се бе отказала от рисуването.

От това ли се опасяваше Мароа? Да не изгуби последния с клиент, последното си откритие, ако любовта на Клара към Питър се окаже по-силна от любовта й към изкуството?

Или може би беше по-лично? Може би нямаше нищо общо със семейство Мороу и с изкуството, а Франсоа Мароа прост се боеше от провал.

Андре Кастонге притежаваше творбите. А Франсоа Мароа — творците. Кой от двамата бе по-могъщ? Но и по-уязвим?

Картините в рамки не можеха просто да си тръгнат. Но художниците бяха способни да го сторят.

"От какво се страхува Франсоа Мароа?" — запита се Гамаш отново.

— Защо сте тук?

Арт дилърът го погледна изненадано.

— Вече ви казах, господин главен инспектор. Тук съм, за да подпиша договор с Питър и Клара Мороу.

— И все пак твърдите, че не ви притеснява дали мосю Кастонге ще ви изпревари.

— Не мога да контролирам глупостта на другите — усмихна се възрастният господин.

Гамаш се вгледа в него и усмивката на Мароа леко потрепна.

— Закъснявам за уговорка, мосю — рече детективът с любезен тон. — Ако няма какво повече да обсъждаме, ще трябва да вървя.

Обърна се и се отдалечи към бистрото.

* * *

— Хляб? — Рут подаде на Клара комат, който приличаше на тухла и бе също толкова твърд.

Жените отчупваха залъци от него. Поетесата ги хвърляше към червеношийките и те подхвърчаха. Клара просто ръсеше парчета в краката си.

Туп-туп-туп.

— Чух, че критиците виждат в картините ти нещо, което аз определено не виждам — отбеляза Рут.

— Какво имаш предвид?

— Харесват им.

Туп-туп-туп.

— Нищо подобно — разсмя се Клара. — В "Отава Стар" са написали, че изкуството ми е приятно, но не е нито революционно, нито дръзко.

— Ех, "Отава Стар". Жълто вестниче. Спомням си, че веднъж в "Дръмъндвил Пост" нарекоха поезията ми тъпа и скучна — изсумтя Рут. — Виж, хвърляй по онази! — посочи към една особено нахална синя сойка. След като Клара не помръдна, старицата метна твърдо като камък парче хляб по птицата. — За малко да я улуча — оплака се. Художничката обаче не се и съмняваше, че ако наистина бе пожелала, поетесата щеше да уцели.

— Наричат ме стар и уморен папагал, който подражава на истинските творци — продължи Клара.

— Това е нелепо — заяви Рут. — Папагалите не подражават. Птиците майна[53] го правят. Папагалите научават думи и ги казват по свой начин.

— Невероятно — промърмори Клара. — Трябва да им напиша писмо, в което да ги смъмря строго и да настоя да поправят грешката си.

— От "Камлуупс Рекърд" пък недоволстваха, че в поезията ми няма рима — продължи по темата Рут.

— Помниш ли всички рецензии, които си чела за себе си? — попита Клара.

— Само лошите.

— Защо?

Старата поетеса се извърна и се взря в жената до себе си. Погледът й не бе гневен, студен или изпълнен със злоба. В него се четеше удивление.

— Не знам. Навярно това е цената, която трябва да платя за поезията си. А очевидно същото важи и за рисуването.

— Какво искаш да кажеш?

— Нараняват ни, за да творим. Ако няма болка, няма и резултат.

— Вярваш ли в това? — попита Клара.

— А ти не вярваш ли? Какво пишеше в "Ню Йорк Таймс" за картините ти?

Художничката се разрови в мислите си. Знаеше, че беше нещо хубаво. Нещо за надежда и за възкресение.

— Добре дошла на пейката — рече Рут. — Подранила си. Предполагах, че ще минат поне още десет години. Но ето че си тук.

За миг възрастната поетеса съвсем заприлича на портрета, който бе нарисувала Клара. Огорчена, разочарована. Седнала на слънце, но потънала в спомени, сякаш преживяваше наново всяка обида. Всяка лоша дума. Изваждаше ги и ги разглеждаше като нежелани подаръци, които бе получила за рождения си ден.

"О, не, не, не… — помисли си Клара. — Все тъй стенеше мъртвият тихо."

Така ли се започваше?

Погледна Рут, която отново замери птица с парче стар хляб.

Художничката се изправи и понечи да си тръгне.

— Надеждата пребивава сред съвременните майстори.

Клара се извърна към Рут и за миг зърна отражението на слънцето в насълзените й очи.

— Това пишеше в "Ню Йорк Таймс" — промълви старицата. — А в лондонския "Таймс" се казваше: Заради изкуството на Клара Мороу радостта отново е на мода. Не забравяй тези думи, Клара! — прошепна.

Рут се обърна и изправи гръб като струна, сама с мислите си и с тежкия като камък хляб. Само от време на време отправяше взор към празното небе.

ГЛАВА ОСМА

Габри сервира лимонада на Бовоар и студен чай на главния инспектор. По ръба на двете чаши имаше резени лимон за украса и охладеното стъкло блещукаше от ситни капчици влага в горещия следобед.

— Искате ли да резервирате стаи в пансиона? — попита едрият! Готвач. — Имаме доста свободни, ако ви трябват.

— Ще го обсъдим. Merci, patron[54] — отвърна Жан Ги с пестелива усмивка. Все още му бе некомфортно да се сприятелява със заподозрени, но като че ли не можеше да го избегне. Лазеха му по нервите, това бе ясно. Лошото беше, че успяваха и да му влязат под кожата.

Габри се отдалечи, а следователите останаха да отпиват мълчаливо от питиетата си за няколко мига.

Бовоар бе пристигнал пръв в бистрото и бе отишъл направо в тоалетната. Там бе наплискал лицето си със студена вода. Приискало му се бе да вземе едно хапче, но си бе обещал да. Изчака и да го направи, преди да си легне, за да заспи по-лесно.

Когато се върна на масата, шефът му вече бе там.

— Как мина? — попита младият инспектор.

— И двамата признаха, че са познавали Лилиан Дайсън, но само бегло.

— Вярвате ли им?

Винаги се сблъскваха с този въпрос. На кого да вярват? И как преценяват?

Гамаш помисли малко, сетне поклати глава.

— Не знам. Смятах, че съм запознат с арт средите, но всъщност съм виждал само онова, което са искали да покажат — на мен и на света. Изкуството. Галериите. Но зад тях стои още толкова много. — Наведе се към Бовоар. — Андре Кастонге например притежава престижна галерия. Излага творбите на различни художници. Представлява творци. А Франсоа Мароа? Какво притежава той?

Жан Ги мълчеше и наблюдаваше началника си — забеляза блясъка в очите му и. Ентусиазма, с който разказваше какво е открил. Не природен пейзаж, а емоционален. Интелектуален.

Много хора биха казали, че главният инспектор е ловец. Работата му бе да преследва убийци. Но Жан Ги Бовоар знаеше, че не е такъв. Главен инспектор Гамаш беше откривател по природа. Най-щастлив се чувстваше, когато пресичаше граници и изследваше вътрешните пейзажи. Пространства, които повечето хора не изследваха. Никога не бяха проучвали. Може би защото беше твърде страшно.

Гамаш отиваше там. Накрая на познатия свят и отвъд него. На тъмни, потайни места. Поглеждаше в бездните, където се криеха най-големите ужаси.

А Бовоар го следваше.

— Мароа притежава самите художници — продължи главният инспектор, докато гледаше колегата си в очите. — Нещо повече, той притежава информация. Познава подходящите хора. Купувачите, творците. Знае как да намери своя път в този сложен лабиринт от пари, честолюбие и представи. Мароа трупа информация. И според мен я споделя само когато това му помага да постигне целите си. Или когато няма друг избор.

— Или когато го хванат в лъжа — предположи Бовоар, — както вие направихте днес.

— Колко ли още знае, но премълчава? — попита Гамаш, без да очаква отговор от Жан Ги и без да получи такъв.

Младият инспектор разсеяно погледна менюто.

— Избрахте ли? — появи се Габри, готов да запише поръчката.

Бовоар затвори менюто и го подаде на готвача.

— Благодаря, за мен нищо.

— И за мен нищо, merci, patron. — Главният инспектор върна своето меню и проследи с поглед как Клара стана от пейката до Рут и се насочи към книжарницата на Мирна.

Клара прегърна Мирна и се сгуши в меката пищна плът, която усещаше под яркожълтия й кафтан.

След известно време се разделиха и тъмнокожата книжарка изгледа приятелката си:

— Това пък какво беше?

— Преди малко говорих с Рут…

— О, боже! — възкликна Мирна и отново прегърна Клара. Колко пъти съм ти казвала да не разговаряш насаме с нея?! Твърде опасно е. Нямаш работа да се разхождаш из онзи болен мозък самичка.

Художничката се разсмя.

— Не е за вярване, но всъщност Рут ми помогна.

Книжарката кимна.

— Как мислиш, да направим ли един ритуал? За спасение.

— На градината? — Стори й се малко късно да спасяват Лилиан, а и Клара се съмняваше, че би искала да я съживи, ако имаше възможност.

— На твоята градина. И на всичко друго, което има нужда от лечебна енергия. — Мирна отправи мелодраматичен поглед към приятелката си.

— Аз? Смяташ, че съм сломена заради откриването на труп в двора ми?

— Надявам се — отвърна книжарката. — Можем да направим един ритуал с прикадяване, за да изгоним лошата енергия й! Помисли, които може още да се навъртат из градината ти.

Художничката съзнаваше, че изказана с такава увереност, идеята звучи глупаво. Сякаш опушването на някое място, където е станало убийство, можеше да има някакъв ефект. Но бяха правили подобни ритуали и преди. Действаха много успокояващо, утешително. А в момента Клара имаше нужда тъкмо от покой и утеха.

— Чудесно — рече, — ще се обадя на Доминик…

— А аз ще приготвя всичко необходимо.

Докато Клара приключи телефонния разговор, Мирна прескочи до апартамента си над книжарницата. Върна се с чепат стар клон, няколко цветни ленти и огромна пура. Или нещо такова.

— Ех, колко е голям — посочи Клара към предмета с форма на пура. — Направо завиждам.

— Ето — подаде й Мирна клона, — вземи това.

— Какво е? Пръчка?

— Не просто пръчка. А молитвена пръчка.

— Значи не ми я даваш, за да пребия с нея критика на "Отава Стар" — разочаровано отбеляза художничката и последва приятелката си навън.

— По-скоро не. Не пребивай и себе си.

— Какво е необходимо, за да стане една пръчка молитвена?

— Такава е, защото аз казвам, че е — заяви Мирна.

Доминик се зададе по улица "Мулен", двете жени й помахаха и тя им отвърна със същото.

— Изчакай ме една секунда. — Клара се отклони към пейката на селския площад, където все още седеше Рут, и попита старицата: — Искаш ли да дойдеш с нас? Отиваме в двора ми.

Поетесата погледна пръчката в ръката на по-младата жена, а после се взря и в Мирна, която държеше сноп сушена салвия и бизонска трева.

— Да не сте тръгнали да правите онзи скверен вещерски ритуал?

— Точно — обади се книжарката иззад Клара.

— Бройте и мен.

Рут се изправи с усилие на крака.

Полицаите си бяха тръгнали. Градината бе пуста. Дори нямаше човек на пост при мястото, където е бил отнет живот. Жълтата лента с надпис "местопрестъпление" потрепваше на вятъра и опасваше част от тревата и една от цветните лехи.

— Винаги съм смятала тази градина за престъпление — заяви Рут.

— Трябва да признаеш, че става все по-добре, откакто Мирна започна да ми помага — оправда се Клара.

Поетесата се обърна към тъмнокожата книжарка:

— Ето коя си била. Чудех се. Ти си градинарката.

— Бих засадила нещо и в теб — рече Мирна, — ако не беше район за изхвърляне на токсични отпадъци.

Рут се разсмя:

— Touche[55].

— Там ли намериха трупа? — попита Доминик и посочи мястото, оградено с полицейска лента.

— Не, лентата е част от озеленителната концепция за двора на Клара — заяде се Рут.

— Кучка — сопна й се Мирна.

— Вещица — не й остана длъжна поетесата.

Започваха да се харесват и това не убегна на Клара.

— Според вас можем ли да минаваме през нея? — попита книжарката. Не бе очаквала да намери ограждение.

— Не — отвърна Рут, смъкна жълтата лента с бастуна си и я прекрачи. Обърна се към другите: — Хайде, влизайте, водата е приятна.

— Само дето е горещичка — рече Клара на Доминик.

— И в нея плува акула — добави мадам Жилбер.

Трите жени последваха Рут. Никой не можеше да замърси едно място така, както бе способна поетесата, а и то със сигурност вече бе понесло щети. Тяхното намерение бе да го прочистят.

— Какво се прави сега? — поинтересува се Доминик, докато Клара заравяше единия край на молитвената пръчка в цветна леха близо до мястото, където бе открит трупът на Лилиан.

— Ще извършим ритуал — обясни Мирна, — който се нарича прикадяване. Ще запалим това — посочи сушените билки — и ще обикаляме двора с него.

Рут се втренчи в "пурата" от ароматни растения:

— Фройд вероятно би казал нещичко за твоя ритуал.

— Понякога молитвената пръчка си е просто пръчка — възрази Клара.

— Защо го правим? — попита Доминик. Не се бе сблъсквала с това амплоа на съседките си досега и то определено не ги издигаше в очите й.

— За да прогоним злите духове — разясни книжарката. Изречени така директно, думите й прозвучаха някак нелепо. Но Мирна вярваше в тях с цялото си огромно сърце.

Мадам Жилбер се обърна към Рут:

— Е, предполагам, че ти е спукана работата.

След кратко мълчание поетесата избухна в смях. Когато я чу, Клара се запита дали щеше да е чак толкова зле, ако действително се превърне в копие на Рут Зардо на стари години.

— Първо заставаме в кръг — нареди Мирна. Жените послушаха указанията й. Тъмнокожата книжарка запали снопа от салвия и бизонска трева и мина поред покрай Клара, Доминик и Рут, като размахваше билките над главите им, за да ги обвие в ароматен пушек. За защита и за мир.

Художничката затвори очи за миг и вдиша лекия дим, който се къдреше около нея. Както бе казала Мирна, той попиваше негативната енергия. Поглъщаше лошите духове извън хората и вътре в тях. И отваряше пространство за изцеление.

След това жените обиколиха градината — не само ужасното място, където бе загинала Лилиан, а целия двор. Редуваха се да поемат снопа с билки и да изпращат кълба дим към дърветата, над бълбукащата река Бела Бела, към розите, божурите и ирисите с черна сърцевина.

Накрая се върнаха в началото. При жълтата лента. Дупката в градината, където бе потънал и се бе изгубил един живот.

— Ето нещо добро — зарецитира Рут едно от стихотворенията си, вперила поглед във фаталното място.

Остава ти час живот.

На смъртния си одър ти лежиш.

На кого точно е трябвало

през всички тез години да простиш?

Мирна извади пъстроцветните панделки от джоба си и раздаде по една на всяка жена, като заръча:

— Завържете лентата си за молитвената пръчка и изпратете; положителни мисли.

Всички погледнаха към старата поетеса в очакване на циничен коментар. Но такъв не последва. Доминик започна първа, като закрепи своята розовата панделка около чепатия клон.

След нея пристъпи напред книжарката, завърза лилавата си панделка и затвори очи, за да отправи мислено позитивно пожелание.

— Няма да ми е за първи път да връзвам — призна Рут с усмивка и омота червена лента около пръчката. После опря възлестата си длан на молитвената пръчка, сякаш бе бастун, и се вгледа в небето.

Заслуша се.

Но се чуваше само жуженето на пчелите. Непохватно, тромаво.

Клара последна завърза своята зелена панделка. Знаеше, че е редно да изпрати някоя добра мисъл към Лилиан. Нещо, нещо. Търсеше в себе си, надничаше в тъмни ъгълчета, отваряше врати, затворени от години. Опитваше се да намери едно-едничко хубаво нещо, което да каже за нея.

Другите жени чакаха, минутите отлитаха.

Художничката затвори очи и мислено се върна толкова много години назад, към времената, когато познаваше Лилиан. Покрай нея префучаха най-ранните щастливи спомени и веднага ги заместиха ужасните случки, съсипали приятелството им след това.

"Спри!" — заповяда на ума си Клара. Това бе пътят към пейката в парка. Със самун корав хляб в ръка.

Не. Случвали се бяха и хубави неща, просто трябваше да си ги спомни. Поне за да излекува собствената си душа, ако не: тази на Лилиан.

На кого точно е трябвало

през всички тез години да простиш?

— Често беше добра с мен. И ми беше вярна приятелка. Някога.

Ярките блестящи панделки — четирите женски панделки — трептяха от порива на вятъра и се преплитаха една в друга.

Мирна се приведе, за да потупа пръстта в основата на молитвената пръчка и да я закрепи по-стабилно.

— Какво е това?

Когато се изправи, книжарката държеше в ръка малък предмет, оцапан с кал. Почисти го, преди да го покаже на останалите. Беше монета с размера на сребърен долар от Дивия Запад.

— Мое е — заяви Рут и посегна да я вземе.

— Не бързай толкова, мис Кити[56]. Сигурна ли си? — попита Мирна.

Доминик и Клара огледаха монетата една по една. Не беше сребърен долар. Всъщност бе боядисана в сребърно, но изглеждаше пластмасова. И върху нея бе изписано нещо.

— Какво е това? — зачуди се хотелиерката и върна монетата на Мирна.

— Мисля, че знам. И съм доста сигурна, че не е твоя — рече тъмнокожата жена на Рут.

* * *

Полицай Изабел Лакост се присъедини към главен инспектор Гамаш и инспектор Бовоар на терасата на бистрото. Поръча си диетична кола и разказа на колегите си докъде е стигнала.

Временният щаб беше подреден и вече функционираше в старата железопътна гара. Инсталирани бяха компютри, телефонни линии и сателитни връзки. Подсигурени бяха бюра, въртящи се столове, шкафове за папки и всякакво друго оборудване. Цялата работа бе свършена бързо и професионално. Служителите от отдел "Убийства" на Sûreté бяха свикнали да организират дейността си в отдалечени райони, където ги изпращаха да разследват престъпления. Подобно на Строителни войски, и те разбираха значението на бързината и прецизността.

— Проучих семейството на Лилиан Дайсън. — Лакост придърпа напред стола и отвори бележника си. — Разведена е. Няма деца. И двамата й родители са живи. Обитават апартамент на Харвард Авеню в монреалския квартал "Нотр Дам дьо Грас".

— На каква възраст са? — попита Гамаш.

— Мъжът е на осемдесет и три, жената на осемдесет и две. Лилиан е била единственото им дете.

Главният инспектор кимна. Това бе най-неприятната част от всяко разследване. Да съобщят на живите за смъртта.

— Знаят ли?

— Още не — отвърна Лакост. — Питах се дали вие…

— Ще отида до Монреал днес следобед и ще разговарям с тях. — Когато бе възможно, Гамаш лично носеше вестта на семейството. — Трябва да обискираме и апартамента на мадам Дайсън. — Детективът извади списъка на гостите от джоба на сакото си. — Можеш ли да изпратиш полицаи, които да разпитат всички? Тук са имената на хората, които са били на снощното празненство в Трите бора, на вернисажа или на двете места. Отбелязал съм онези, с които вече съм разговарял.

Бовоар протегна ръка, за да вземе списъка.

Знаеше се, че е негово задължение да координира разпитите, да събира улики и да дава задачи на полицаите от екипа.

Главният инспектор задържа листа за момент и след малко го връчи на Лакост. С това на практика предаде разследването в нейни ръце. И двамата му подчинени изглеждаха изненадани.

— Искам да дойдеш с мен в Монреал — обърна се Гамаш към Бовоар.

— Разбира се — съгласи се Жан Ги, видимо объркан.

Всеки в отдел "Убийства" имаше ясно определени задължения. Главният инспектор винаги бе настоявал на това, за да няма объркване и пропуски. И никакви застъпвания. Всички знаеха какво се очаква от тях и какво изисква работата им. Действаха като екип. Без съперничество. Без вътрешни конфликти.

Главен инспектор Гамаш бе неоспоримият началник на отдел "Убийства".

Инспектор Жан Ги Бовоар бе неговият заместник.

Полицай Лакост, на която предстоеше повишение, бе най-старшият служител. Под тях тримата имаше още над сто полицаи и следователи. И няколкостотин човека поддържащ персонал.

Началникът бе заявил ясно: объркването и разцеплението водеха до опасност. Не просто до вътрешни боричкания и политика, а до реална заплаха. Ако не действаха ясно и последователно, ако не работеха като екип, можеше да оставят на свобода извършител на тежко престъпление. Или още по-лошо. Да допуснат той отново да отнеме нечий живот.

Убийците се криеха в най-тесните пукнатини. А главен инспектор Гамаш нямаше да позволи неговият екип да остави такава пролука.

Но сега старшият детектив бе нарушил едно от основните си правила. Предал бе разследването и оперативната работа в ръцете на полицай Изабел Лакост вместо на Бовоар.

Лакост взе списъка, огледа го и кимна:

— Заемам се веднага, шефе.

Инспекторите изпратиха колежката си с поглед. Жан Ги се приведе към началника си и прошепна:

— Добре, patron. Какво беше това?

Но преди Гамаш да отговори, забелязаха, че към тях се приближават четири жени. Водеше ги Мирна, а след нея вървяха Клара, Доминик и Рут.

Главният инспектор се изправи и се поклони леко на дамите:

— Заповядайте при нас, ако желаете.

— Не можем да останем дълго, но искахме да ви покажем нещо. Намерихме това в цветната леха, близо до мястото, където е била убита жертвата — заяви Мирна и протегна ръка, за да му подаде монета.

— Така ли? — изненада се Гамаш. Погледна покрития с пръст предмет в дланта си. Хората му бяха претърсили старателно цялата градина, цялото село. Как бе възможно да са пропуснали нещо?

На монетата бе изобразена камила, която едва се различава ще под мръсотията.

— Кой я е докосвал? — попита Бовоар.

— Всички я пипахме — гордо заяви Рут.

— Не знаете ли какво се прави с веществените доказателства открити в района на местопрестъпление?

— А вие не знаете ли как да събирате веществени доказателства? — контрира поетесата. — Ако знаехте, нямаше да я намерим ние.

— Просто си е била на земята в градината, така ли? — попит; Гамаш. С върха на пръста си обърна монетата от другата страна, като внимаваше да не я докосва повече от необходимото.

— Не — обясни Мирна, — беше заровена.

— Тогава как сте я намерили?

— С молитвената пръчка — обади се Рут.

— Какво е молитвена пръчка? — попита Бовоар, но се страхуваше от отговора.

— Можем да ви покажем — предложи Доминик. — Забихме я в земята на цветната леха, където е била убита жената.

— Извършвахме ритуално пречистване… — понечи да разкаже Клара, но Мирна я сряза.

— Пссст — прошепна книжарката. — Пи-не-пи-им-пи-каз-пи вай!

Младият инспектор се втренчи в жените. Не стига, че бяха англоговорящи и имаха молитвена пръчка, а сега си говорех и на някакъв идиотски шифрован език. Нищо чудно, че в това, село се случваха толкова убийства. Единствената загадка бе как въобще успяваха да ги разплетат при такава "помощ".

— Наведох се да натрупам пръст в основата на молитвената пръчка и това нещо изникна — обясни Мирна, сякаш бе направила нещо съвсем нормално, и то в района на местопрестъпление.

— Не видяхте ли полицейската лента? — попита ядосано Бовоар.

— Не виждате ли монетата? — възрази Рут.

Гамаш вдигна ръка и двамата спряха да се заяждат.

Отстрани на монетата сега личеше надпис. Нещо, което приличаше на стих.

Главният инспектор сложи полукръглите си очила за четене и смръщи вежди в опит да разчете буквите под калта.

Не, не бяха стихове.

А молитва.

ГЛАВА ДЕВЕТА

За втори път този ден Арман Гамаш приклекна край цветната леха и след малко се изправи.

Първия път гледаше убита жена, а сега — молитвена пръчка. Пъстроцветните жизнерадостни ленти, привързани към клона, пърхаха на лекия ветрец. Според Мирна улавяха потоци от положителна енергия. Ако бе права, наоколо явно изобилстваше от положителна енергия, защото панделките се вееха и танцуваха.

Детективът се изправи и отупа коленете си. До него стоеше инспектор Бовоар, вторачен сърдито в мястото, където жените бяха открили монетата.

А той я бе пропуснал.

Младият детектив отговаряше за претърсването на всяко местопрестъпление и лично бе огледал района в непосредствен на близост до трупа.

— Намерили сте я точно тук, така ли? — посочи главният инспектор към купчинка пръст.

Мирна и Клара бяха дошли с двамата следователи. Бовоар се бе обадил на полицай Лакост и тя тъкмо пристигаше с комплект за вземане на проби от местопрестъплението.

— Точно така — потвърди Мирна. — В лехата. Беше заровена покрита с пръст. Не се виждаше.

— Дай ми това! — Жан Ги грабна комплекта от ръцете на Изабел Лакост, подразнен от снизходителния тон, който му се стори, че долови в гласа на Мирна. Нямаше нужда книжарката да оправдава провала му. Наведе се и се зае да разглежда пръстта.

— Защо не сме я намерили по-рано? — попита Гамаш.

Не отправяше критика към екипа си. Бе искрено удивен. Хората му бяха професионалисти и работеха старателно. Разбира се, не бе изключено да допуснат грешка. Но чак пък да не забележат сребърна монета в цветна леха на две крачки от тялото на жертвата?

— Досещам се за причината да я пропуснете — обясни Мирна. — Габри може да потвърди, всеки градинар може да ви го каже. Плевихме вчера сутринта и после прекопахме почвата в лехите, за да изглежда по-свежа и тъмна, а цветята да изпъкват по-добре. "Обръщането" на градината прави почвата по-рохкава. Но след това земята става твърде мека. Губили сме цели инструменти. Оставяме ги, а те потъват и сякаш сами се заравят.

— Това е цветна леха — отбеляза Гамаш, — не хималайски хребет. Как е възможно нещо да потъне тук?

— Опитайте.

Главният инспектор заобиколи лехата и застана от другата й страна.

— И тук ли сте прекопавали? — попита.

— Навсякъде — отвърна Мирна. — Давайте, опитайте.

Гамаш коленичи и пусна монета от един долар върху пръстта. Тя си остана на повърхността, ясно забележима. Детективът си я прибра, изправи се и погледна чернокожата книжарка.

— Някакви други предложения?

Мирна изгледа пръстта сърдито.

— Сигурно вече се е слегнала. Ако беше току-що прекопана, щеше да се получи.

Отиде до бараката в двора на Клара и се върна с лопатка. Зае се да разкопава наоколо, да обръща чимове и да ги разрохква.

— Добре, опитайте пак.

Главният инспектор отново коленичи и пусна един долар в цветната леха. Този път монетата се превъртя настрани и хлътна в малък процеп.

— Виждате ли? — рече Мирна.

— Ами да, виждам. Виждам монетата — отвърна Гамаш. — Боя се, че не успяхте да ме убедите. Възможно ли е да си е стояла тук отдавна? Може да е попаднала в лехата преди години. Пластмасова е, така че няма как да е хванала ръжда или да се е похабила от времето.

— Съмнявам се — намеси се Клара. — Досега да сме я намерили. Най-малкото Габри и Мирна щяха да попаднат на нея вчера, докато плевяха и прекопаваха, не мислите ли?

— Аз се отказах да мисля — рече книжарката.

Върнаха се до мястото, където работеше Бовоар.

— Няма нищо друго, шефе — обяви младият инспектор, сетне се изправи рязко и отупа пръстта от коленете си. — Не мога да повярвам, че сме я пропуснали при първоначалното претърсване.

— Е, сега е у нас.

Гамаш погледна монетата, прибрана в прозрачното пликче в ръката на Лакост. Нямаше парична стойност, не бе валута на никоя държава. Първо се бе зачудил дали не е от Близкия изток — заради камилата. Щом като върху някои канадски монети бе изобразен лос, защо пък върху саудитската валута да няма камила?

Но думите бяха на английски. И не бе изписана никаква стойност.

Само камила от едната страна и молитва от другата.

— Сигурна ли сте, че не е ваша или на Питър? — обърна се детективът към Клара.

— Сигурна съм. Рут понечи да каже, че е нейна, но според Мирна нямало начин да й принадлежи.

Гамаш се извърна към едрата жена, облечена в кафтан, и изгледа с повдигнати вежди:

— Защо решихте, че не е на Рут?

— Защото знам какво представлява. Рут няма как да притежава такава монета. Предположих, че сте я разпознали и вие.

— Нямам представа какво е.

Всички отново погледнаха монетата в пликчето.

— Може ли? — попита Мирна и щом Гамаш кимна, Лакост й подаде полиетиленовата торбичка. Чернокожата жена прочете през прозрачната й стена:

Господи, дай ми смирението

да приема нещата, които не мога да променя,

смелостта да променя нещата, които мога да променя,

и мъдростта да съзирам разликата между едните

и другите.

— Това е чип на начинаещия — обясни книжарката. — От Организацията на анонимните алкохолици. Дават такъв на хората, които са в началото на пътя си към трезвеността.

— Откъде знаете? — попита главният инспектор.

— Когато бях практикуващ психолог, насочвах доста свои клиенти да се присъединят към нея. Някои от тях по-късно ми показаха подобни жетони, наречени "чипове на начинаещия". Точно като онзи — посочи пликчето в ръката на Лакост. — Човекът, който го е изпуснал, е бил член на организацията.

— Разбирам какво имате предвид за Рут — обади се Бовоар.

Гамаш благодари на жените и изпрати с поглед Клара и Мирна, които се запътиха към къщата, където бяха и останалите.

Бовоар и полицай Лакост разговаряха, сверяваха бележки и си разменяха сведения. Жан Ги навярно даваше насоки на колежката си, досети се Гамаш. Следи, по които да тръгне, докато двамата инспектори бяха в Монреал.

Възрастният детектив закрачи из градината. Една загадка бе разрешена. Монетата представляваше чип на начинаещия в Организацията на анонимните алкохолици.

Но кой я беше изпуснал? Лилиан Дайсън, когато бе паднала? Дори да бе така, експериментът му показваше, че монетата щеше да остане на повърхността. Щяха да я забележат веднага.

Дали убиецът я бе изтървал? Ако е имал намерение да извие врата на жената с голи ръце, едва ли е държал монета. Но и за него важеше същото — ако бе изпуснал монетата, защо не я бяха намерили? Как така бе потънала в пръстта?

Главният инспектор се спря насред топлата, обляна в слънчеви лъчи градина и мълчаливо си представи убийството. Някой се бе промъкнал зад Лилиан Дайсън в тъмнината. Хванал я бе за шията и я бе извил. Бързо. Преди жената да има шанс да извика или изпищи. Да се защити.

Но тя навярно бе опитала да направи нещо. Размахала бе ръце, макар и за миг.

Тогава Гамаш осъзна къде бе допуснал грешка.

Върна се при цветната леха и извика Бовоар и Лакост, които побързаха да отидат при шефа си.

Детективът извади отново монетата от един долар. Подхвърли я във въздуха и проследи с поглед как пада в прясно разровената почва, за миг се задържа върху бучка пръст и след това се плъзва, а рохката земя я покрива напълно.

— Господи, наистина се зарови! — възкликна Лакост. — Това ли се е случило?

— Предполагам — кимна главният инспектор. Полицайката се наведе, извади монетата и му я подаде. — Първия път, когато опитах, бях на колене, близо до земята. Но ако чипът е бил изпуснат по време на убийството, навярно е паднал от ръката на изправен човек. От по-високо. С по-голяма сила. Мисля, че когато нападателят е сграбчил жената за врата, тя е разперила ръце в почти инстинктивен спазъм и монетата е изхвърчала от пръстите й. Приземила се е с достатъчно голяма инерция, за да потъне в рохката пръст.

— Така се е заровила, а ние сме я пропуснали — заключи полицай Лакост.

— Oui — потвърди Гамаш и се обърна да си върви. — А това означава, че би трябвало да я е държала жертвата. Защо би стояла Лилиан в тази градина с чип на начинаещия от Организацията на анонимните алкохолици в ръка?

Бовоар обаче подозираше, че началникът му си мисли още нещо. Че заместникът му се е провалил. Трябваше той да намери монетата, а не четири смахнати жени, отишли да се молят на пръчка. Това занимание нямаше да ги представи в добра светлина в съда.

* * *

Жените си бяха тръгнали, полицаите от Sûreté — също. Всички си отидоха и най-сетне художниците останаха сами.

Питър притисна Клара плътно в обятията си и прошепна:

— Цял ден чакам този момент. Чух за рецензиите. Фантастични са. Поздравявам те.

— Добри са, а? — съгласи се тя. — Ураа! Можеш ли да повярваш?

— Шегуваш ли се? — рече Питър, пусна жена си и тръгна към другия край на кухнята. — Не съм се и съмнявал.

— О, я стига! — разсмя се Клара. — Та ти дори не харесваш творчеството ми.

— Харесвам го.

— И какво точно му харесваш? — подразни го.

— Ами, картините ти са хубави. Успяла си да скриеш повечето числа с боята[57]. — Питър тършуваше в хладилника и сега се обърна с бутилка шампанско в ръка.

— Татко ми го подари на двайсет и първия ми рожден ден. Заръча да го отворя, когато постигна голям успех в личен план. И да вдигна наздравица. — Зае се да смъква фолиото около корковата тапа. — Сложих го в хладилника вчера, преди да заминем, за да си кажем наздраве в твоя чест, когато се върнем.

— Не, чакай, Питър — спря Клара мъжа си. — Трябва да го запазиш.

— Защо? За моята самостоятелна изложба? И двамата знаем, че няма да има такава.

— Напротив. Щом аз успях, значи…

— Какво, всеки би могъл?

— Знаеш какво имам предвид. Наистина си мисля, че трябва да изчакаме…

Чу се пукот и тапата изхвръкна.

— Късно е — обяви Питър с широка усмивка. — Имаше обаждане за теб, докато беше навън.

Художникът внимателно наля шампанско в две чаши.

— От кого?

— Андре Кастонге. — Подаде й едната чаша. По-късно щеше да има предостатъчно време да й разкаже и за останалите обаждания.

— Наистина ли? Какво искаше?

— Да говори с теб. С нас. И с двама ни. Sante[58]. — Вдигна чаша и се чукна с Клара. — Поздравявам те.

— Благодаря. Искаш ли да се срещнем с него?

Художничката държеше чашата близо до устните си, без да я докосва. Под носа й балончетата в течността се пукаха весело. Най-сетне свободни. Бяха чакали години наред, дори десетилетия, за да стигнат до този миг. Като самата нея.

— Само ако ти искаш — рече Питър.

— Може ли да изчакаме? Да се поуспокоят нещата?

— Както предпочиташ.

Но в гласа му Клара долови нотка на разочарование.

— Ако имаш голямо желание, можем да се видим с него. Да, хайде, защо не? И без това сега е тук. Да го направим.

— Не, не, няма проблем — усмихна се съпругът й. — Ако има сериозни намерения, може и да почака. Честно казано, Клара, това е твоят миг и ти трябва да блеснеш. Нито смъртта на Лилиан, нито Андре Кастонге трябва да го помрачават.

Балончетата продължаваха да се пукат и художничката се зачуди дали се пръсват от само себе си, или ги убождат миниатюрни, почти невидими иглички — като тази, която съпругът й бе използвал току-що. Докато вдигаха тост за нейния успех, бе напомнил за смъртта. За убийството, което се бе случило в тяхната собствена градина.

Надигна чашата и усети вкуса на шампанското по устните си. Но над ръба й се взираше в Питър, който изведнъж й се стори някак нереален. Сякаш беше кух. Като балонче. И се отдалечаваше от нея.

"Цял живот съм бил много навътре — изрецитира наум художничката, докато отпиваше — и не махах с ръка, а потъвах."

Как беше стихотворението преди това? Клара бавно остави: чашата си на кухненския плот. Питър отпи голяма глътка от шампанското. Дълбока, мъжествена, почти агресивна глътка.

Никой не чу го — мъртвеца —

а той стенеше все така тихо.

"Така започваше" — помисли си, докато наблюдаваше Питър.

Шампанското по устните й имаше кисел вкус. През годините се бе вкиснало. Но след като бе отпил голяма глътка, мъжът й се усмихваше.

Като че ли всичко беше наред.

Клара се запита кога се бе превърнал в мъртвец. И защо тя не бе забелязала.

* * *

— Не, не, разбирам — настоя Бовоар.

Главен инспектор Гамаш погледна заместника си, който седеше на шофьорското място. Отправил бе поглед напред и следеше движението, докато наближаваха моста "Шамплен" на влизане в града. Изражението на Жан Ги бе спокойно, отпуснато. Неопределено.

Но той стискаше здраво волана.

— Тъй като предстои да повиша полицай Лакост в инспектор, искам да видя как се справя с допълнителните отговорности — обясни старшият детектив. — Затова й връчих досието.

Знаеше, че не е необходимо да оправдава решенията си. Но все пак го правеше. Не работеше с малки деца, а с интелигентни зрели хора. Ако не искаше да се държат като деца, не биваше да ги третира като такива. Искаше служители, които мислят самостоятелно. И ги получаваше. Тези мъже и жени си бяха заслужили правото да знаят защо шефът им взема едно или друго решение.

— Просто давам на полицай Лакост повече власт, това е. Разследването все още си е твое. Тя го осъзнава, искам и ти да го разбереш, за да няма объркване.

— Ясно — съгласи се Бовоар. — Само ми се ще да знаех предварително.

— Прав си, трябваше да те предупредя. Съжалявам. Всъщност мисля, че е най-правилно именно ти да ръководиш полицай Лакост, да бъдеш неин наставник. Ако я повиша в инспектор, тя ще ти бъде заместник, затова е редно ти да я обучиш.

Жан Ги кимна и пръстите му върху волана се поотпуснаха. През следващите няколко минути обсъдиха случая, както и силните и слабите страни на Лакост, а след това потънаха в мълчание.

Докато се вглеждаше във величествения мост над река Сейнт Лорънс, който бе все по-близо, Гамаш се сети за друго. Мисъл, която занимаваше ума му от известно време.

— Има още нещо.

— Да? — Бовоар хвърли поглед към шефа си.

Възрастният детектив бе възнамерявал да повдигне темата на някое спокойно място. Може би на вечеря или по време на разходка в планината. Не докато се носеха по магистралата със сто и двайсет километра в час.

Все пак се бе открила възможност, й Гамаш реши да я използва.

— Трябва да поговорим за твоето състояние. Нещо не е наред. Не се подобряваш, виждам го.

Не беше въпрос.

— Съжалявам за монетата. Беше глупаво…

— Не говоря за монетата. Това е пропуск, нищо повече. Може да се случи на всеки. Бог ми е свидетел, самият аз сигурно съм имал не един пропуск в живота си.

Забеляза усмивка на лицето на Бовоар.

— Тогава за какво става дума, сър?

— За обезболяващите. Защо все още ги вземаш?

В колата се възцари тишина, докато пейзажът на Квебек профучаваше край прозорците.

— Откъде знаете? — промълви Жан Ги накрая.

— Подозирах. Носиш ги навсякъде в джоба на сакото си.

— Проверявали сте джобовете ми? — попита рязко по-младият мъж.

— Не. Но те наблюдавах. — Както правеше и сега. Заместникът му винаги бе толкова пъргав и енергичен. Наперен. Изпълнен с жизненост и със самочувствие. Понякога дразнеше Гамаш. Но през повечето време възрастният детектив гледаше с удоволствие и с лека усмивка как виталният Бовоар се хвърля с главата напред в морето на живота.

Но сега Жан Ги изглеждаше изтощен. Намусен. Сякаш преминаваше през всеки ден с големи усилия. Сякаш се тътреше и влачеше наковалня зад себе си.

— Ще се оправя — отвърна Бовоар и чу как кухо прокънтяха собствените му думи, — Лекарят и терапевтите казват, че се подобрявам. Ден след ден се чувствам все по-здрав.

Арман Гамаш не искаше да настоява. Но бе длъжен.

— Все още страдаш, раните ти причиняват болка.

Отново не беше въпрос.

— Ще мине още малко време — младият инспектор погледна отново към шефа си. — Наистина се чувствам все по-добре.

Но не изглеждаше така. А Гамаш бе загрижен.

Старшият детектив се умълча. Самият той от дълги години не се бе чувствал в по-добра форма. Сега по-често ходеше пеша, а физиотерапията му бе помогнала да си възвърне силата и подвижността. Посещаваше фитнес залата в централата на Sûreté по три пъти седмично. В началото бе унизително, докато се мъчеше да вдигне гири с размера на понички с медена глазура и да се задържи на крос тренажора повече от няколко минути.

Но бе упорствал и упорствал. Силата му бавно се бе върнала и дори бе заякнал повече, отколкото преди акцията във фабриката.

На физическо ниво все още имаше някои остатъчни ефекти. Дясната му ръка трепереше, когато бе уморен или под силно напрежение. Тялото го болеше, когато ставаше сутрин от леглото или след дълго време, прекарано в седнало положение. Обаждаха се и други болежки тук-таме. Но те не бяха нищо в сравнение с емоционалната мъка, с която трябваше да се бори всеки ден.

Някои дни минаваха доста добре. Но други — като този — не.

Подозирал бе, че Жан Ги преминава през вътрешна борба. Съзнаваше, че възстановяването никога не е бързо и праволинейно. Но заместникът му като че ли правеше все повече и повече крачки назад.

— Има ли нещо, което мога да направя за теб? — попита Гамаш. — Може би да ти дам отпуск, за да се концентрираш върху здравето си? Даниел и Розлин много ще се зарадват, ако им отидеш на гости в Париж. Пътуването може да ти се отрази добре.

Бовоар се разсмя.

— Нима се опитвате да ме убиете?

На лицето на главния инспектор се разля широка усмивка. Трудно можеше да си представи нещо, което да помрачи пътешествие до Париж, но една седмица в малкия апартамент на сина, снахата и двете му малки внучки със сигурност имаше шансове да го стори. С Рен-Мари вече наемаха друг апартамент в близост, когато ги посещаваха.

— Merci, patron. Предпочитам да преследвам хладнокръвни убийци.

Гамаш се засмя. Очертанията на Монреал отвъд реката ставаха все по-ясни. Мон Роял се издигаше насред града. Огромният кръст на върха на хълма не се виждаше в момента, но всяка нощ оживяваше, грейнал като маяк за населението, което вече не вярваше в църквата, а в семейството и приятелството, културата и хуманността.

Но кръста не го беше грижа. Той си сияеше все така ярко.

— Това, че се разделихте с Инид, едва ли е помогнало — отбеляза главният инспектор.

— Всъщност помогна — отвърна Бовоар и намали скоростта, за да се включи в колоните от автомобили на моста. До него Гамаш се взираше в силуетите на сградите. Както винаги. Но сега се обърна и погледна заместника си.

— Как така помогна?

— Беше облекчение за мен. Чувствам се освободен. Съжалявам, че така нараних Инид, но това беше едно от най-хубавите неща, които ми се случиха вследствие на събитията във фабриката.

— В какъв смисъл?

— Чувствам, че получих втори шанс. Мнозина загинаха, но аз — не. И когато погледнах живота си, осъзнах, че съм нещастен. И това нямаше да се промени. Проблемът не беше в Инид, но ние не бяхме подходящи един за друг от самото начало. Боях се от промяната обаче, страхувах се да призная, че съм сгрешил. Страхувах се да я нараня. Но просто не можех да продължавам повече така. След като оцелях в престрелката, събрах кураж да направя онова, което трябваше да сторя преди много години.

— Смелостта да промениш нещата, които можеш.

— Pardon?

— Това е част от молитвата, изписана на онази монета — поясни Гамаш.

— Да, нещо такова беше. Така или иначе, видях живота си в бъдещето. Простираше се с години напред и ставаше все по-зле и по-зле. Не ме разбирайте погрешно, Инид е чудесна жена…

— С Рен-Мари винаги сме я харесвали. Много.

— И тя харесва вас, както знаете. Но не е подходяща за мен.

— Познаваш ли някоя, която е?

— Не.

Бовоар хвърли поглед към началника си. Гамаш се взираше замислено през предното стъкло, но се обърна към своя заместник.

— Ще я срещнеш — изрече.

Жан Ги кимна и потъна в дълбок размисъл. След известно време проговори:

— Вие щяхте ли да го направите? Ако бяхте женен за друга, когато срещнахте мадам Гамаш?

Възрастният детектив изгледа Бовоар с проницателните си очи.

— Не каза ли преди малко, че не си срещнал подходящата за теб жена?

По-младият инспектор се поколеба. Началникът му го наблюдаваше изпитателно. Очакваше отговор. И Бовоар за малко да му признае. На ръба бе да отвори сърцето си и да излее душата си пред този човек. Както бе споделял с него за всичко друго в живота си. За това колко нещастен бе с Инид. Разговаряли бяха по тази тема, за семейството, за нещата, които искаше и не искаше.

Жан Ги Бовоар бе готов да повери живота си на Арман Гамаш.

Отвори уста и думите заиграха на върха на езика му. Сякаш камъкът се бе отместил и тези чудодейни слова щяха да излязат всеки момент. Наяве.

"Обичам дъщеря ви. Обичам Ани."

Главен инспектор Гамаш чакаше така, сякаш разполагаше с цялото време на света. Сякаш нищо не бе по-важно от личния живот на Бовоар.

Градът и неговият невидим кръст приближаваха все повече. И ето, двамата мъже в автомобила вече бяха от другата страна на моста.

— Не съм срещнал никого — рече Жан Ги, — но искам да бъда подготвен. Не мога да съм женен. Няма да е честно спрямо Инид.

Гамаш помълча за момент, сетне промълви:

— Нито пък ще е честно спрямо съпруга на твоята любима.

Не беше укор. Нито дори предупреждение. Бовоар знаеше, че ако Арман Гамаш подозираше нещо, щеше да го каже. Нямаше да си играе игрички със своя заместник. Както самият той постъпваше сега с началника си.

Не, това не беше игра. Всъщност, дори не беше тайна. А просто чувство. Неосъществено. Несбъднато.

"Обичам дъщеря ви, сър."

Преглътна и тези думи. Изпрати ги в тъмнината, където се трупаха всички други неизказани неща.

* * *

Намериха блока в монреалския квартал "Нотр Дам дьо Грас". Беше нисък и сив, сякаш проектиран от съветски архитекти през шейсетте години.

Тревата в градинката отпред белееше, препикана от кучета, и бе осеяна с техните изпражнения. Цветните лехи бяха обрасли с бурени и храсти с гъсти, преплетени клони. Бетонната пътечка, която водеше към вратата на сградата, бе напукана и нагъната.

Във входа вонеше на урина и току се разнасяше звук от затръшната врата или от хора, които си крещяха.

Мосю и мадам Дайсън живееха на последния етаж. Парапетът на бетонното стълбище лепнеше и Бовоар побърза да отдръпне ръката си от него.

Изкачваха се нагоре и нагоре. Три етажа. Не спираха да си поемат въздух, но и не бързаха. Крачките им бяха отмерени. Когато стигнаха до последния етаж, застанаха пред вратата на семейство Дайсън.

Главен инспектор Гамаш вдигна ръка и застина.

Дали даваше на възрастните хора още секунда спокойствие, преди да разбие света им? Или даваше на себе си още миг, преди да се изправи пред тях?

Чук-чук.

Вратата се открехна едва, придържана от резе с верига. Иззад нея надничаше уплашено лице.

— Oui?

— Мадам Дайсън? Казвам се Арман Гамаш. От Sûreté du Québec. — Извадил бе служебната си карта и я показа на жената. Тя сведе очи към нея, после отново погледна лицето на главния инспектор. — Това е колегата ми, инспектор Бовоар. Може ли да поговорим с вас?

На слабото лице се изписа видимо облекчение. Колко ли пъти бе открехвала вратата, за да види хлапета, които я дразнят и й се подиграват? Или хазяина, дошъл за наема? Или коравосърдечието, приело друг човешки образ?

Но не и този път. Двамата господа бяха от Sûreté. Нямаше да й сторят нищо лошо. Жената беше от поколение, което все още вярваше в това. И вярата струеше от умореното й лице.

Старицата затвори, веригата падна и след миг вратата вече бе широко отворена.

Мадам Дайсън бе дребничка. А зад нея, на фотьойл в стаята, седеше мъж, който приличаше на марионетка. Нисък на ръст, със сковано и някак умалено тяло. Понечи да се надигне с усилие от мястото си, но Гамаш побърза да отиде при него.

— Не, моля ви, мосю Дайсън. Je vous en prie[59]. Не ставайте.

Ръкуваха се и главният инспектор се представи още веднъж, като говореше бавно, отчетливо и по-високо от обикновено.

— Чай? — предложи мадам Дайсън.

"О, не, не, не" — помисли си Бовоар. В жилището се носеше миризма на мехлем и съвсем лек дъх на урина.

— Да, благодаря. Много мило от ваша страна. Мога ли да ви помогна? — Гамаш последва жената в кухнята и остави Жан Ги сам с марионетката. Инспекторът се опита да започне неангажиращ разговор, но след няколко коментара за времето изчерпа възможните теми.

— Хубаво място — рече накрая и в отговор мосю Дайсън го удостои с такъв поглед, сякаш беше идиот.

Бовоар огледа стените. Над трапезната маса бяха окачени разпятие и усмихнат Исус, обграден от светлина. Но на останалите портрети по стените бе все дъщеря им Лилиан. Бебешките снимки бяха най-близко до усмихнатия образ на Исус, а по-нататък фотографиите я показваха все по-голяма и по-голяма. Понякога сама, понякога в компанията на други хора. Родителите също напредваха във възрастта, като се започваше с млада, сияеща двойка, заснета пред спретнат малък дом със своето първородно и единствено дете в ръце. Следваше първата Коледа на момиченцето и сантиментални рождени дни.

Бовоар потърси обща снимка на Лилиан и Клара, но се досети, че дори да е имало такава, навярно е била свалена много отдавна.

Видя момиченце с паднали зъбчета и искряща рижа коса, гушнало огромно плюшено куче. Малко по-нататък същото дете стоеше до велосипед с голяма панделка. Играчки и подаръци. Всичко, което едно хлапе би желало.

И любов. Не, не просто любов. Обожание. Личеше си, че това дете, тази жена, е била обожавана.

Бовоар усети, че у него се надига някакво чувство. Нещо, което бе пропълзяло в сърцето му, докато лежеше в локва от собствената си кръв на пода на онази фабрика.

Тъга.

От онзи момент нататък смъртта вече не изглеждаше по същия начин, нито пък животът му всъщност.

Не му харесваше.

Опита се да си спомни Лилиан Дайсън четиридесет години след снимката. Тежък грим, боядисана в сламенорусо коса. Яркочервена, привличаща погледа рокля. Почти карикатура. Пародия на човек.

Но колкото и да се мъчеше, бе твърде късно. Вече бе видял Лилиан Дайсън като малко момиче. Обожавана. Самоуверена. Готова да тръгне по широкия свят. Свят, който родителите й се опитваха да държат надалеч, като залостваха дома си с вериги.

Въпреки това бяха открехнали вратата едва, а това се бе оказало достатъчно. Ако от другата страна бе чакало нещо злонамерено, жестоко и убийствено, този малък процеп му бе стигнал.

— Воп — долетя гласът на началника зад гърба на Бовоар.

Жан Ги се извърна и видя Гамаш да се задава с метален поднос в ръце, а върху него имаше чайник, каничка с мляко, захар и фини порцеланови чашки. — Къде да го сложа?

Тонът му бе топъл и приятелски. Но не и весел. Главният инспектор не искаше да заблуждава своите домакини. Не желаеше да им създаде впечатлението, че носи прекрасна новина.

— Ето тук, моля. — Мадам Дайсън избърза пред госта, за да вдигне телевизионната програма и дистанционното от масичката пред дивана, но Бовоар я изпревари, събра вещите и ги връчи на жената.

Старицата срещна погледа му и се усмихна. Не с широка усмивка, а с по-мека и по-тъжна версия на изражението на дъщеря си. Бовоар разбра от кого бе наследила усмивката си Лилиан.

Предположи, че двамата възрастни родители се досещат защо полицаите са дошли да ги посетят. Може би не предполагаха каква е конкретната новина. Че дъщеря им е мъртва. Убита. Но погледът на мадам Дайсън отпреди малко подсказваше на Жан Ги, че жената има някакво лошо предчувствие.

И въпреки това се държеше любезно. Дали не се опитваше да забави новината? Да накара мъжете да я премълчат за още една безценна минута?

— Малко мляко и захар? — попита тя марионетката.

Мосю Дайсън седна по-напред на фотьойла.

— Имаме специален повод — престори се, че доверява на посетителите старецът. — Обикновено не ми предлага мляко.

Сърцето на Бовоар се късаше при мисълта, че със скромния си доход тези двама пенсионери едва ли могат често да си позволят мляко. И малкото, което имаха, предлагаха сега на гостите си.

— От него получавам газове — обясни домакинът.

— Тихо, татенце — смъмри го мадам Дайсън и подаде на главния инспектор чашка с чинийка, за да ги даде Гамаш на съпруга й. Жената също се престори, че доверява нещо тайно: — Което си е вярно, вярно е. Предполагам, че разполагате с около двайсет минути след първата му глътка.

Щом всички получиха чаши и се настаниха, старшият детектив отпи, остави крехката чашка от костен порцелан върху чинийката и се приведе към възрастната двойка. Домакинята се пресегна и хвана съпруга си за ръката.

Дали щеше да го нарича "татенце" и след като чуе новината, зачуди се Бовоар. Може би бе за последен път. После щеше да е твърде болезнено. Навярно Лилиан се бе обръщала така към него.

Щеше ли да си остане баща, след като вече няма дъщеря?

— Нося ви много лоша вест — изрече главният инспектор — за вашата дъщеря Лилиан.

Гледаше ги в очите, докато говореше, и видя как животът им се преобръща. Нищо нямаше да е същото. Всичко вече щеше да се дели на "преди новината" и "след новината". Два коренно различни живота.

— Боя се, че е мъртва.

Произнасяше кратки съобщителни изречения. Гласът му бе дълбок, тонът — спокоен. Непоколебим. Трябваше да им го каже бързо, да не протака. И да е ясен. Не биваше да оставя място за съмнение.

— Не разбирам — промълви мадам Дайсън, но погледът й издаваше, че е разбрала много добре. Беше ужасена. Чудовището, от което се страхуваше всяка майка, се бе промъкнало през онзи малък процеп. Отнело бе детето им и сега седеше във всекидневната им.

Старицата се извърна към съпруга си, който се мъчеше да се избута още по-напред в креслото. Може би искаше да стане. Да се изправи срещу тази новина, срещу тези думи. Да ги прогони от стаята, от дома си, навън през вратата. Да ги удря, докато се;: превърнат в лъжа.

Но не можеше.

— Това не е всичко — добави главният инспектор, без да сваля очи от възрастната двойка. — Лилиан е била убита.

— О, боже, не! — прошепна майката и прикри устата си с длан. После ръката й се свлече към гърдите. И остана там, немощна.

Двамата старци се взираха в Гамаш, той също ги гледаше.

— Много съжалявам, че ви нося тази новина — рече детективът. Съзнаваше колко слабо звучат тези думи, но знаеше, че ще е още по-лошо, ако не ги каже.

Мадам и мосю Дайсън вече не бяха там. Сякаш бяха прекрачили границата и обитаваха континента на потъналите в скръб родители. Мястото изглеждаше като останалия свят, но беше съвсем различно. Цветовете бледнееха. Музиката бе само ноти. Книгите вече не бяха способни да пренесат човека в други вселени или да дарят утеха, не съвсем. Никога нямаше да могат. Храната бе просто препитание, нищо повече. Всяко вдишване беше въздишка.

Тези възрастни хора знаеха нещо, с което останалите не бяха наясно. Съзнаваха колко голям късмет имат всички останали на света.

— Как? — прошепна старицата. До нея съпругът й бе обзет от ярост, толкова ядосан бе, че не можеше да говори. Но лицето му бе изкривено, а очите му горяха. Вперени в Гамаш.

— Вратът й е бил счупен — отвърна главният инспектор. — Станало е бързо. Дори не е усетила.

— Защо? — попита жената. — Защо някой би убил Лилиан?

— Не знаем. Но ще намерим човека, който го е извършил.

Арман Гамаш събра едрите си шепи и ги протегна към старицата. Като приношение.' Жан Ги Бовоар забеляза как дясната длан на началника му трепери. Съвсем леко.

Това също бе нещо ново, появило се бе след станалото във фабриката.

Мадам Дайсън отдръпна мъничката длан от гърдите си и я отпусна в шепите на Гамаш. Детективът обхвана ръката на възрастната жена, сякаш бе врабче.

Замълча. Тя също мълчеше.

Потънаха в тишина и щяха да останат така колкото е необходимо.

Бовоар погледна мосю Дайсън. Яростта му се бе превърнала в объркване. Този мъж може да е бил човек на действието на младини, но сега бе пленник на дивана. Не бе способен да спаси дъщеря си. Да утеши жена си.

Жан Ги се изправи и подаде ръка на стареца. Мосю Дайсън я изгледа продължително, след това се вкопчи и с двете си ръце в предмишницата на инспектора. Следователят го издърпа до изправено положение и му помогна да запази равновесие. Възрастният мъж се обърна към съпругата си. Протегна ръце.

Мадам Дайсън стана и се отпусна в обятията му.

Притискаха се един в друг, опираха се един на друг. И плачеха.

След известно време се разделиха.

Бовоар бе намерил кърпички и подаде по няколко на двамата старци. Когато бяха в състояние да отговарят, Гамаш започна да им задава въпроси.

— Лилиан е живяла в Ню Йорк много години. Можете ли да ни разкажете нещо за живота й там?

— Беше художничка — отвърна баща й. — Прекрасна. Не сме я посещавали често, но тя си идваше у дома веднъж на всеки две години.

На главния инспектор казаното му прозвуча някак мъгляво. И преувеличено.

— Изхранвала се е като художник, така ли? — попита.

— Определено — потвърди мадам Дайсън. — Беше много успешна.

— Била е омъжена, нали?

— Казваше се Морган — отвърна жената.

— Не, не Морган — прекъсна я съпругът й, — но нещо подобно. Медисън.

— Да, точно така. Беше отдавна и не бяха женени много дълго. Така и не се запознахме с него, но не е бил свестен човек. Пиел е. Горката Лилиан беше влюбена до уши в него. Бил е чаровник, но алкохолиците често са такива.

Гамаш забеляза, че Бовоар изважда тефтерчето си.

— Казвате, че е пиел. Откъде знаете? — продължи с въпросите старшият детектив.

— Лилиан ни каза. В крайна сметка го е изпъдила. Но това беше отдавна.

— Имате ли представа дали е спрял алкохола? Дали се е записал в Организацията на анонимните алкохолици, например?

Старците изглеждаха объркани.

— Не се познавахме с него, господин главен инспектор — повтори жената. — Предполагам, че може и да го е направил, преди да почине.

— Починал е, така ли? — обади се Бовоар. — Знаете ли кога?

— О, преди няколко години. Лилиан ни каза. Сигурно се е напил до смърт.

— Дъщеря ви говорила ли ви е за свои приятели?

— Имаше много приятели. Чувахме се веднъж седмично и тя винаги споделяше как е ходила на партита или вернисажи.

— Споменавала ли е някого по име? — попита Гамаш. Домакините поклатиха глава. — Говорила ли ви е за жена на име Клара, която живее тук, в Квебек?

— Клара ли? Тя беше най-близката приятелка на Лилиан. Бяха неразделни. Идваше на гости у нас за вечеря, когато още живеехме в къщата.

— Но нещо ги е разделило?

— Клара открадна някои идеи на Лилиан. После я заряза. Използва я, а щом получи онова, което искаше, я захвърли. Ужасно нарани дъщеря ни.

— Защо Лилиан замина за Ню Йорк? — попита Гамаш.

— Имаше чувството, че арт средите в Монреал не са много благосклонни. Не им харесваше, когато тя ги критикуваше, макар това да й беше работата като критик. Искаше да отиде някъде, където художниците са на по-високо ниво.

— Говорила ли е конкретно за някого? Някой, който й е мислел злото?

— По онова време? Казваше, че всички са зле настроени към нея.

— А напоследък? Кога се върна в Монреал?

— На шестнайсети октомври — отговори мосю Дайсън.

— Спомняте си точната дата? — обърна се Гамаш към него.

— И вие бихте си спомняли, ако имахте дъщеря.

Главният инспектор кимна.

— Прав сте. Наистина имам дъщеря и щях да си спомням деня, в който се е върнала у дома.

Мъжете срещнаха погледите си и останаха така известно време.

— Лилиан каза ли ви защо се е върнала? — Детективът пресметна набързо. Било е преди около осем месеца. Малко след това си бе купила кола и бе започнала да посещава изложби из града.

— Просто й липсваше домът — отвърна мадам Дайсън. — Мислехме си, че ни е сполетяло най-голямото щастие на света.

Гамаш замълча и остави няколко мига на жената да дойде на себе си. Двамата следователи от Sûreté знаеха, че винаги минава известно време, преди близките да осъзнаят тежката новина, поднесена от полицаите. Когато шокът избледнееше, връхлиташе болката.

Този момент наближаваше с шеметна скорост. Времето им изтичаше. Трябваше да го използват, за да зададат правилните въпроси.

— Лилиан беше ли щастлива в Монреал след завръщането си? — попита старшият детектив.

— Никога не съм я виждал по-щастлива — каза баща й. — Мислех, че е срещнала някой мъж. Питахме я, но тя винаги се смееше и отричаше. Не съм много сигурен.

— Защо предполагате, че е имала нова връзка? — поинтересува се Гамаш.

— Когато идваше при нас да вечеряме заедно, винаги си тръгваше много рано — обясни мадам Дайсън. — Преди седем и половина. Шегувахме се с нея, че отива на среща.

— И тя какво отговаряше?

— Само се смееше. Но… — Старицата се поколеба. — Имаше нещо.

— В какъв смисъл?

Мадам Дайсън си пое дълбоко въздух, сякаш се опитваше да събере сили, за да съдейства на този полицай. Да му помогне да открие убиеца на дъщеря им.

— Не знам, но преди никога не си е тръгвала толкова рано, а изведнъж започна да го прави. Не ни казваше защо.

— Дъщеря ви пиеше ли?

— Да пие? — изненада се мосю Дайсън. — Не разбирам въпроса ви. Какво да пие?

— Алкохол. На мястото на убийството намерихме предмет, който свързваме с Организацията на анонимните алкохолици. Знаете ли дали дъщеря ви е била записана в тяхна група?

— Лилиан? — Мадам Дайсън изглеждаше удивена. — Никога през живота си не съм я виждала пияна. Когато отиваше на събирания с приятели, обикновено беше човекът, който остава трезвен, за да шофира. Понякога пийваше по една-две чаши, но никога не е прекалявала.

— Дори не държим алкохол у дома — добави домакинът.

— Защо? — попита Гамаш.

— Предполагам, че просто не ни интересува — отвърна мадам Дайсън. — Има други неща, за които да харчим пенсиите си.

Детективът кимна и се изправи.

— Може ли? — посочи към снимките на стените.

— Моля, заповядайте. — Старицата стана и се присъедини към него.

— Колко е хубава — промълви Гамаш, докато разглеждаха заедно снимките.

С всяка крачка край стените на скромната стая Лилиан растеше. От скъпоценно новородено бебе през обожавана девойка до красива млада жена с коси с цвета на залязващото слънце.

— Дъщеря ви бе намерена в градина — изрече детективът, като се постара да не прозвучи твърде зловещо. — Градината е на нейната приятелка Клара.

Мадам Дайсън спря и се втренчи в главния инспектор.

— Клара? Но това е невъзможно. Лилиан никога не би отишла там. По-скоро би се срещнала с дявола, отколкото с онази жена.

— Искате да кажете, че дъщеря ни е била убита в дома на Клара? — поинтересува се мосю Дайсън.

— Oui. В задния й двор.

— Значи е ясно кой е убиецът — заключи възрастният мъж. — Арестувахте ли я?

— Не — заяви Гамаш. — Има и други заподозрени. Спомняте ли си човек, за когото дъщеря ви е говорила след завръщането си в Монреал? Някой, който може би е искал да й навреди?

— Не и толкова очевидно, колкото Клара — отсече домакинът.

— Знам, че ви е трудно — промълви детективът с тих и спокоен глас. Изчака няколко секунди, преди да продължи: — Но трябва да помислите върху въпроса ми. Жизненоважно е. Говорила ли ви е за някой друг? Някой, който я е разстроил наскоро?

— Не — отвърна мадам Дайсън след известно време. — Както ви казахме, беше по-щастлива от всякога.

Инспекторите благодариха на семейство Дайсън за помощта и им дадоха визитките си.

— Моля ви, обадете се — каза Гамаш на тръгване, — ако си спомните още нещо или ако имате нужда от нещо.

— С кого трябва да разговаряме за… — понечи да попита възрастната жена.

— Ще изпратя човек, с когото да уредите подробностите. Устройва ли ви?

Старците кимнаха. Мосю Дайсън с мъка се бе изправил на крака. Сега стоеше до жена си и се взираше в Гамаш. Двама мъже, двама бащи. Но на различни континенти.

Докато следователите от Sûreté слизаха по стълбите, а стъпките им отекваха в стените, Арман Гамаш се зачуди как е възможно тези двама родители да са създали жената, която бе описала Клара.

Злобна, завистлива, огорчена и жестока.

Но пък старците си мислеха, че самата Клара е такава.

Имаше много неясноти.

Мадам Дайсън бе напълно сигурна, че дъщеря й никога не би отишла в дома на Клара Мороу. Не и по свое желание.

Дали някой бе подвел Лилиан? Дали я бе примамил зад къщата на художничката, без да знае чия е градината? Но ако беше така, защо я бе убил и защо точно там?

ГЛАВА ДЕСЕТА

След като прогониха всички зли духове от градината, Мирна, Доминик и Рут отидоха да изпият по бира в мансардата на тъмнокожата книжарка.

— Според вас какво означава онази монета? — попита Доминик и се настани удобно на дивана.

— Още злини — заяви Рут. Другите жени я изгледаха.

— Какво искаш да кажеш? — попита Мирна.

— Анонимните алкохолици? — изрече старата поетеса. –

Шайка поклонници на дявола. Секта. Промиват мозъци. Демони. Отклоняват хората от правия път.

— От правия път на алкохолизма ли? — попита книжарката през смях.

Рут я изгледа подозрително.

— Не съм и очаквала вещицата градинарка да разбере.

— Нямаш си представа колко много можеш да научиш от работата в градина — възрази Мирна. — Или от една вещица.

В този момент се появи Клара с разсеяно изражение на лице.

— Добре ли си? — поинтересува се Доминик.

— Да, всичко е наред. Питър извади бутилка шампанско от хладилника, за да отпразнуваме. Чак сега имахме възможност да вдигнем тост за вернисажа.

Художничката си наля чаша студен чай от хладилника на Мирна и се присъедини към останалите дами.

— Много мило — отбеляза хотелиерката.

— Аха — съгласи се Клара. Книжарката се вгледа внимателно в приятелката си, но не каза нищо.

— За какво си говорехте? — попита Клара.

— За трупа в градината ти — обади се Рут. — Ти ли я уби?

— Добре — заяви художничката. — Ще го кажа само веднъж и се надявам да запомните. Слушате ли внимателно?

Всички кимнаха, освен поетесата.

— Рут?

— Какво?

— Зададе ми въпрос. Сега ще дам отговор.

— Късно е. Вече не ми е интересно. Няма ли да ядем?

— Внимавайте! — Клара погледна жените около себе си и произнесе следващите думи бавно и отчетливо: — Не. Съм. Убила. Лилиан.

— Да ви се намира лист хартия? — попита Доминик. — Не съм сигурна, че ще успея да го запомня.

Рут се изсмя.

— Е — рече Мирна, — да приемем, че ти вярваме. За момента. Кой го е направил тогава?

— Трябва да е бил някой от гостите на празненството — предположи художничката.

— Но кой, Шерлок? — настоя Мирна.

— Кой я е мразел достатъчно, за да я убие? — допълни хотелиерката.

— Който и да е от познатите й — каза Клара.

— Не е честно — възрази книжарката. — Не си я виждала повече от двайсет години. Освен това е възможно да е постъпила гадно само с теб. Понякога става така. Предизвикваме да се прояви негативното у другия, изваждаме наяве най-лошите му качества.

— Не и в този случай — категорична бе Клара. — Лилиан раздаваше щедро презрението си. Мразеше всички и в крайна сметка всички я намразиха. Като в онази метафора, за която ми разказа по-рано. Сварената жаба. Тази жена неизменно повишаваше температурата на водата в тенджерата.

— Надявам се, че не описваш вечерята ни — обади се Рут, — защото вече закусих от същото.

Другите жени я погледнаха и възрастната поетеса се ухили.

— Е, добре де, май беше яйце. –

Обърнаха се отново към Мирна.

— Май не беше в тенджера — продължи Рут, — а в чаша. И като се замисля, изобщо не беше яйце.

Пак изгледаха поетесата.

— Беше скоч.

И отново насочиха вниманието си към книжарката, която обясни психологическия феномен.

— Мисля, че винаги съм се мразела, задето останах покрай Лилиан толкова дълго — призна Клара. — Позволих й да ме нарани ужасно и чак тогава се осмелих да си тръгна. Никога няма да повторя същата грешка.

Изненада се, че Мирна не направи коментар.

— Гамаш навярно смята, че аз съм извършила убийството — наруши най-сетне тишината художничката. — Прецакана съм.

— Съгласна съм с теб — отбеляза Рут.

— Нищо подобно, не си — възрази Доминик. — Даже напротив.

— Какво искаш да кажеш?

— Имаш едно предимство пред главния инспектор — заяви хотелиерката. — Познаваш хората от арт средите и повечето гости от празненството ти. Кой е най-важният въпрос, който си задаваш?

— Освен за самоличността на убиеца? Е, питам се какво е търсела Лилиан тук.

— Отлично! — Доминик се изправи. — Чудесен въпрос. Защо не попитаме?

— Кого?

— Гостите, които все още са тук, в Трите бора.

Художничката се замисли за момент и след малко кимна:

— Струва си да пробваме.

— Губите си времето — измърмори Рут. — Убедена съм, че ти си я убила.

— Внимавай, дърто! — закани се Клара. — да не се окажеш следващата.

Екипът от криминалисти чакаше Гамаш и Бовоар в апартамента на Лилиан Дайсън в Монреал. Докато полицейските служители снемаха отпечатъци и събираха проби, инспекторите огледаха жилището.

Беше скромен апартамент на последния етаж на триетажна кооперация. В квартала "Плато Мон Роял" нямаше високи сгради, затова, макар и маломерна, квартирата на Лилиан беше светла и приятна.

С отривисти крачки Бовоар отиде в дневната и веднага се захвана за работа, но Гамаш не бързаше. Искаше да усети атмосферата на мястото. Миришеше на застояло. На маслени бои и отдавна непроветрявано жилище. Мебелите бяха стари, но не и старинни. Като онези, които можеш да намериш в "Армията на спасението"[60] или на тротоара до кофите за смет.

Паркетът бе покрит тук-таме с избелели килимчета. За разлика от някои творчески личности, които изявяваха своя естетически усет при обзавеждането на дома си, Лилиан Дайсън като че ли беше безразлична към интериора на апартамента си. Но определено не проявяваше безразличие към онова, което висеше на самите стени.

Картини. Сияйни, смайващи картини. Не бяха ярки и крещящи, а впечатляваха с изразителността на образите. Дали жената бе колекционирала произведения на изкуството? Навярно ги бе купила от приятел художник в Ню Йорк.

Главният инспектор се приближи и се вгледа в подписа.

Лилиан Дайсън.

Направи крачка назад и впери изумен поглед в картините. Нарисувала ги бе убитата жена. Разгледа всяка една творба, прочете подписа и датата, за да се увери. Но вече знаеше, че няма съмнение. Стилът бе толкова силно изразен, толкова неповторим.

Всичко това бяха творби на Лилиан Дайсън, и то създадени през последните седем месеца.

Никога не беше виждал подобни картини.

Платната бяха пищни и дръзки. Градски пейзажи от Монреал бяха изобразени така, че напомняха и създаваха усещане за гора. Сградите се извисяваха като силни и стройни дървета, които се разклоняваха в различни посоки. Приспособяваха се към природата, вместо да я подчиняват. Художничката бе успяла да превърне постройките в живи същества, сякаш някой ги беше засадил, поливал и обгрижвал, за да поникнат от бетона. Приковаваха вниманието на наблюдателя със своята привлекателност така, както всички изпълнени с живот неща.

Лилиан не изобразяваше спокойни светове. Но творбите й не бяха и заплашителни.

Допадаха му. И то много.

— Тук има още, шефе — извика Бовоар, когато забеляза, че началникът му разглежда картините. — Май е използвала спалнята си за ателие.

Главният инспектор мина покрай колегите си криминалисти, които снемаха отпечатъци и събираха проби, и отиде при Жан Ги в малката спалня. Прилежно оправено единично легло бе сбутано до стената, имаше и скрин с чекмеджета, но останалото пространство в скромното помещение бе заето от консервни кутии. В тях бяха потопени четки, а на стените се подпираха платна. Подът бе покрит с брезент, във въздуха се носеше миризма на маслени бои и разредител.

Гамаш се приближи към платното на статива.

Беше недовършено. На картината бе изобразена църква в яркочервено, която изглеждаше почти като подпалена. Но не беше. Просто сияеше. А край нея се виеха улици като реки и хора като тръстики. Детективът не можеше да се сети за друг художник с подобен стил. Сякаш Лилиан Дайсън бе създала съвсем ново течение в изкуството, както бяха направили кубистите и импресионистите, постмодернистите и абстрактните експресионисти.

А сега — това.

Арман Гамаш не можеше да откъсне очи. Лилиан бе рисувала Монреал като творение на естествените сили, а не на човека. С цялото могъщество на природата: силна, енергична и прекрасна. Но също и дива.

Художничката очевидно бе експериментирала с този стил и постепенно го беше развила. Най-ранните й творби, създадени преди седем месеца, бяха обещаващи, но колебливи. После, някъде около Коледа, явно бе настъпил преломен момент и дръзкият пластичен стил бе взел превес.

— Шефе, вижте това.

Бовоар стоеше до нощното шкафче. Там лежеше голяма синя книга. Главният инспектор извади химикалка от джоба си и отвори изданието на страницата, отбелязана с разделител. Едно изречение бе подчертано с жълт маркер и още веднъж с плътна мастилена линия. Почти яростно.

"Алкохоликът е като ураган — прочете главен инспектор Гамаш, — който преминава през живота на другите. Разбиват се сърца. Хубави приятелства се съсипват."

Отпусна ръце и книгата се затвори. На тъмносинята корица с големи бели букви бе изписано "Анонимни алкохолици".

— Май се досещаме кой е членувал в Организацията на анонимните алкохолици — обади се Жан Ги.

— Май да — съгласи се Гамаш. — Трябва да зададем няколко въпроса на тези хора.

След като екипът от криминалисти бе огледал всичко в жилището, главният инспектор подаде на Бовоар брошурка със заглавие "Живот в трезвеност", която бе намерил в чекмеджето на нощното шкафче. Беше с прегънати тук-там ъгли на страниците, изцапана и похабена от употреба. Жан Ги разгърна страниците, а после погледна надписа на корицата.

Списък със срещи на анонимните алкохолици.

Вътре бе оградена с кръгче среща в неделя вечер. Бовоар вече се досещаше какво ще правят той и шефът му по същото време.

* * *

Четирите жени се разделиха по двойки, навярно защото се чувстваха по-сигурни с дружка до себе си.

— Явно не сте гледали много филми на ужасите — заяви Доминик. — Жените в тях винаги са по две. Едната умира по кошмарен начин, другата пищи.

— Пу за мен пищенето — обади се Рут.

— Драга моя, боя се, че ти си кошмарът — рече й Клара.

— Ох, отдъхнах си. Е, идваш ли? — обърна се старата поетеса към хотелиерката, която се взираше в Мирна и Клара с престорена ненавист.

Книжарката проследи с поглед как двете жени се отдалечават, а сетне се обърна към Клара:

— Как е Питър?

— Питър ли? Защо питаш?

— Просто се чудех.

Художничката изгледа приятелката си изпитателно:

— Не е типично за теб просто да се чудиш. Какво има?

— Не ми изглеждаше много щастлива, когато дойде. Спомена, че сте вдигнали тост за вернисажа. Само това ли се случи?

Клара си спомни как Питър отпива от горчивото шампанско, застанал насред кухнята им. Как вдига наздравица за самостоятелната й изложба с прокиснало вино и с усмивка.

Но още не бе готова да говори за станалото. А и се боеше от коментара на Мирна. В крайна сметка каза само:

— Просто Питър минава през труден момент. Мисля, че всички го знаем.

Забеляза как погледът на тъмнокожата книжарка за миг стана по-настойчив, но после омекна.

— Прави най-доброто, на което е способен — рече Мирна.

Клара си каза, че това е дипломатичен отговор.

Приятелките се взряха към другия край на селския площад, където Габри и Оливие седяха на верандата пред пансиона и пийваха бира. Наслаждаваха се на спокойствието преди следобедната навалица в бистрото.

— Мът и Джеф[61]! — извика Габри и помаха на съседките си.

— Бърт и Ърни[62] — поздрави книжарката, докато с Клара изкачваха стъпалата към верандата.

— Приятелите ти художници все още са тук — отбеляза Оливие, изправи се и целуна по двете бузи Клара, а после и Мирна.

— Май ще останат още няколко дни. — Габри не изглеждаше особено очарован. За него идеалният пансион бе празният. — Хората на Гамаш казаха на другите, че може да си тръгват, и те заминаха. Струва ми се, че им беше скучно тук. Явно едно убийство не е достатъчно, за да задържи вниманието им.

Мирна и Клара оставиха мъжете да наблюдават селото и прекрачиха прага на пансиона.

* * *

— Е, по какво работите напоследък? — обърна се Клара към Полет. Разговаряха от няколко минути. Както можеше да се предположи, за времето. И за изложбата на Клара. Двете теми бяха еднакво важни за съпрузите. — Още ли се занимавате с онази чудесна поредица, посветена на летенето?

— Да, всъщност от една галерия в Дръмъндвил проявиха интерес. Също така мислим да се включим в конкурсна изложба в Бостън.

— Страхотно! — Клара се обърна към Мирна: — Серията творби с крила, която са направили, е просто изумителна.

Тъмнокожата книжарка почти се задави. Ако чуеше думата "изумителен" още веднъж, щеше да повърне. Запита се какво ли всъщност означава. Скапан? Отвратителен? Досега Норман бе описвал картините на Клара, които очевидно не харесваше, като "изумителни". Полет пък ги бе уверила, че Норман е замислил няколко много силни творби, които щели да им се сторят наистина "изумителни".

И, разбира се, двамата бяха напълно "изумени" от успеха на Клара.

Но освен това признаха, че са били "изумени" от убийството на Лилиан.

— Всъщност — започна Клара, докато разсеяно бъркаше в купичката със захарни бонбони на масата във всекидневната — се чудех как така Лилиан се е озовала тук вчера. Знаете ли кой я е поканил?

— Не си ли била ти? — попита Полет.

Клара поклати глава.

Мирна се бе отпуснала на креслото и слушаше внимателно художниците, докато обсъждаха кой може да се е свързал с Лилиан.

— Както знаеш, тя се върна в Монреал преди няколко месеца — обясни Полет.

Клара не знаеше.

— Да — включи се и Норман, — дори дойде при нас на един вернисаж и ни се извини, че се е държала като кучка преди години.

— Наистина ли? — удиви се Клара. — Лилиан се е извинила?

— Предположихме, че просто се подмазва — заяви Полет. — Преди да замине, ние бяхме неизвестни, но с времето завоювахме позиции в арт средите.

— И тя има нужда от нас — допълни Норман. — По-скоро имаше.

— Защо? — поинтересува се Клара.

— Каза, че пак е започнала да рисува. Искаше да ни покаже портфолиото си — отговори мъжът.

— А вие какво й казахте?

Съпрузите се спогледаха.

— Че нямаме време. Не бяхме груби, но не искахме да си имаме работа с нея.

Клара кимна. И тя щеше да постъпи по същия начин. Или поне се надяваше. Щеше да даде учтив, но хладен отговор. Едно бе да простиш, но съвсем друго — да влезеш отново в клетката на мечката, пък ако ще и да е облечена в балетна пачка и да се усмихва. Или… как го бе казала Мирна?

В тенджерата с вряла вода.

— Може и да е дошла неканена на партито. Много хора се бяха изтърсили без покана — отбеляза Норман. — Като например Дени Фортен.

Произнесе името на галериста някак небрежно и го вмъкна в разговора така, както остър нож се забива между ребра. Изрекъл бе името с една-единствена цел — да нарани. Художникът наблюдаваше Клара. А Мирна не откъсваше очи от него.

Книжарката се намести по-напред в креслото, любопитна да проследи как приятелката й ще отвърне на атаката. Защото си беше точно атака. Учтива, едва доловима и гарнирана с усмивка. Нещо като социална неутронна бомба, която трябваше да запази рамките на възпитаното общуване, но да унищожи човека отсреща.

След като бе слушала съпрузите през последния половин час, Мирна не бе никак изненадана от атаката. Нито пък Клара.

— Не, той беше поканен — отвърна художничката със същия небрежен тон, който бе използвал Норман. — Лично помолих Дени да дойде.

Книжарката едва скри усмивката си. Coup de grace на Клара бе да спомене Фортен с малкото му име, сякаш с известния галерист са първи дружки. И резултатът не закъсня.

Норман и Полет я изгледаха изумено.

Въпреки това два притеснителни въпроса оставаха без отговор.

Кой всъщност бе поканил Лилиан на празненството на Клара?

И защо покойната бе приела да дойде?

ГЛАВА ЕДИНАЙСЕТА

— Честно казано, ти си най-лошият детектив на всички времена — заяви Доминик.

— Но пък само аз задавах въпроси — сопна се Рут.

— Защото въобще не можах да взема думата от теб.

Мирна и Клара се бяха срещнали отново с другите две жени в бистрото. Дамите седяха пред камината, в която бе запален огън по-скоро за красота, отколкото за топлина.

— Попита Андре Кастонге колко му е голям чепът.

— Не е вярно. Попитах го колко голям чеп е. Има разлика. Рут разтвори палец и показалец на около пет сантиметра. Клара не се сдържа и се ухили самодоволно. Често й се бе приисквало да зададе този въпрос на галеристите. Хотелиерката поклати глава и продължи:

— После попита онзи, другия…

— Франсоа Мароа? — подсказа Клара. Щеше й се да бе изпратила Доминик и Рут при двойката художници и да се беше заела лично с арт дилърите, но още не се чувстваше готова да се изправи пред Андре Кастонге. Особено след обаждането му и след последвалия разговор между нея и Питър.

— Да, Франсоа Мароа. Попита го кой е любимият му цвят.

— Стори ми се, че може да е от полза да знаем — оправда се възрастната поетеса.

— И върши ли ни работа? — попита Доминик.

— Не чак толкова — призна Рут.

— Значи въпреки безмилостния разпит никой от мъжете не е признал, че е убил Лилиан Дайсън? — обобщи Мирна.

— Бяха учудващо непоклатими — заяви хотелиерката. — Макар че Кастонге се изпусна и призна, че първата му кола е била гремлин[63].

— Не ми казвайте, че това не е налудничаво — вметна Рут.

— А при вас как мина? — попита Доминик и се пресегна към чашата с лимонада.

— Не съм сигурна — отвърна Мирна и с едно движение почти изпразни купичката кашу в шепата си. Обърна се към Клара: — Хареса ми как затапи оня тип Норман, когато той спомена Дени Фортен.

— Какво имаш предвид? — изненада се художничката.

— Ами, нали му каза, че лично си поканила Фортен? Всъщност, като се замисля, ето ти още една загадка. Какво е търсел Дени Фортен в селото?

— Неприятно ми е да ти го съобщя — призна художничката, — но наистина го поканих.

— За кой дявол ти е притрябвало да го правиш? — възкликна Мирна. — И то след всичко, което ти причини този мръсник!

— Ако отбягвах всички собственици на галерии и търговци на произведения на изкуството, които някога са ми отказвали, на празненството нямаше да има гости.

За пореден път Мирна се удиви на способността на приятелката си да прощава и на безбройните ситуации, които я предизвикваха отново и отново да проявява великодушие. — Книжарката се смяташе за относително уравновесен човек, но се съмняваше, че би могла да оцелее дълго в арт средите, където виното и сиренето вървяха ръка за ръка с удари под кръста и забити ножове в гърба.

Запита се кой ли още е получил прошката на Клара и е бил поканен, без да го заслужава.

* * *

Гамаш бе позвънил предварително, за да съобщи за пристигането си. Паркира зад галерията на улица "Сен Дени" в Монреал. Паркингът бе запазен за служители, но денят бе неделя, а часът — пет и половина, затова повечето хора си бяха тръгнали.

Детективът слезе от автомобила и се огледа. "Сен Дени" бе космополитна монреалска улица. Но успоредната на нея малка пресечка, която минаваше зад галерията, беше противна — по земята се търкаляха употребявани презервативи и празни спринцовки.

Бляскавата фасада криеше отблъскваща вътрешност.

Кое всъщност бе истинското лице на "Сен Дени"? Това се запита главният инспектор, щом затвори вратата на колата си и се насочи към изпълнената с живот главна улица.

Стъклената входна врата на галерия "Фортен" беше заключена. Гамаш потърси звънец, но в същия момент изникна Дени Фортен, ухилен до уши, и отвори.

— Мосю Гамаш — поздрави галеристът, протегна се и стисна ръката на главния инспектор. — Радвам се да ви видя отново.

— Metis, поп — отвърна детективът с лек поклон, — удоволствието е изцяло мое. Благодаря ви, че се съгласихте да ме приемете в този късен час.

— Тъкмо имах възможност да свърша малко работа. Знаете как е. — Фортен внимателно заключи вратата и покани с жест госта да влезе по-навътре в помещението. — Кабинетът ми е горе.

Гамаш тръгна след по-младия мъж. Бяха се срещали няколко пъти досега, когато Фортен бе посетил Трите бора, за да обсъди с Клара организирането на нейна изложба. Галеристът изглеждаше на около четиридесет, излъчваше добро настроение и бе с привлекателна външност. Носеше елегантно, шито по поръчка сако, изгладена риза с разкопчана яка и черни дънки. Спретнато и стилно.

Изкачваха се по стълбището и Гамаш слушаше Фортен, който доста оживено разказваше за някои от творбите по стените. Главният инспектор внимателно попиваше информацията, но не пропускаше да огледа галерията в търсене на картина от Лилиан Дайсън. Стилът й бе толкова отличителен, че веднага щеше да се открои. Но макар наоколо да изобилстваше от несъмнено блестящи произведения на изкуството, нищо с подписа на Дайсън не привлече вниманието му.

— Cafe? — попита Фортен и посочи машината до вратата на кабинета си.

— Non, merci.

— Тогава може би бира? Днес е доста топло.

— Чудесно би било — отвърна главният инспектор и се настани в кабинета на домакина. Когато галеристът изчезна от поглед, Гамаш се наведе над бюрото и заразглежда документите. Договори с художници. Визуализации на предстоящи изложби, подготвени за публикуване в пресата. Едната изложба щеше да представи известен живописец от Квебек, а другата бе на творец, за когото детективът никога не бе чувал. Навярно изгряваща звезда.

При беглия преглед на листовете обаче не видя никъде името на Лилиан Дайсън. Нито на Клара Мороу.

Чу приглушени стъпки и побърза да седне. В същия момент Фортен влезе в стаята.

— Заповядайте. — Собственикът на галерията държеше поднос с две чаши бира и плато сирена. — Винаги гледам да имаме под ръка вино, бира и сирене. Арсеналът на нашата професия.

— Нима не са четките и боите? — попита главният инспектор, след като пое запотената чаша с ледена бира.

— Не, творците боравят с тях. Аз съм обикновен търговец. Мост между таланта и парите.

— A votre sante![64] — Детективът вдигна чаша, Фортен — също. Отпиха по една голяма глътка от бирата си.

— Творци — повтори Гамаш, остави чашата и си взе парче ароматен стилтън[65]. — Но художниците освен това са емоционални и понякога дори лабилни, предполагам.

— Художниците ли? — попита домакинът. — О, няма такова нещо!

Галеристът се разсмя. Звучеше непринудено и леко. Инспекторът не устоя и отвърна с усмивка. Трудно бе да не изпитва симпатия към по-младия мъж.

Детективът знаеше, че чарът също е част от арсенала на един галерист. Фортен черпеше със сирене и с чар. Когато бе в настроение.

— Вероятно сте прав — продължи Дени, — но все пак зависи с какво ги сравнявате. Разбира се, в сравнение с бясна хиена или с гладна кобра, един художник би изглеждал доста добре.

— Като че ли не харесвате много художниците.

— Напротив, харесвам ги. Но по-важното е, че ги разбирам. Тяхното его, страховете и неувереността им. Много малко творци се чувстват спокойни сред хора. Повечето предпочитат да си работят кротко сами в ателието. Човекът, който е казал "Адът — това са другите", навярно е бил художник.

— Думите са на Сартр — отбеляза Гамаш. — Писател.

— Подозирам, че ако попитате някой издател, ще сподели подобни впечатления и от писателите. Аз обаче си имам работа с художници, които успяват да претворят върху едно малко парче платно не само реалността на живота, но и мистиката, душевността и дълбоките противоречиви емоции, характерни за човешката природа. Въпреки това повечето творци мразят хората и се боят от тях. Разбирам ги.

— Разбирате ли ги? Как така?

Последва кратко и напрегнато мълчание. Колкото и сърдечен да изглеждаше, Дени Фортен не обичаше задълбочени въпроси. Предпочиташе да води в разговора, вместо да бъде воден. Гамаш осъзна, че събеседникът му е свикнал другите да го слушат, да се съгласяват с него и да му се умилкват. Свикнал бе неговите решения и изявления да се приемат безпрекословно. Дени Фортен бе влиятелен мъж в свят от слабохарактерни хора.

— Имам една теория, господин главен инспектор — заяви Фортен, кръстоса крака и приглади с длани панталона си. — Според мен в повечето случаи професията ни избира. Можем да свикнем да се занимаваме с едно или друго, но най-често кариерата ни намира, защото отговаря на нашите способности и талант. Обичам изкуството. Но никак не ме бива в рисуването. Зная, тъй като съм се опитвал да творя. Всъщност преди време си мислех, че искам да стана художник, но отчайващият ми провал ме насочи към заниманието, за което съм бил създаден.

Да разпознавам таланта на другите. Открих идеалната професия за мен. Изкарвам много добри пари и винаги съм обграден от прекрасни образци на изкуството. И от хората, които ги създават. Част съм от този креативен свят, без да се налага да преживявам цялата драма, която съпровожда творческия процес.

— Предполагам обаче, че и във вашия свят не липсва драма.

— Така е. Ако сключа договор с художник, а изложбата се окаже пълен провал, това може да се отрази на репутацията ми. Но в такива случаи се старая да внуша на хората, че просто съм дързък и готов да поемам рискове. Авангарден. Така успешно се измъквам от ситуацията.

— Но художникът… — започна Гамаш и остави думите да увиснат във въздуха.

— А, да, навярно се досещате. Той го отнася.

Главният инспектор гледаше Фортен и се стараеше да не показва колко е отвратен. Подобно на улицата, на която се намираше галерията му, мъжът имаше привлекателна фасада, която прикриваше отблъскваща вътрешност. Беше използвач. Хранеше се от чуждия талант. Забогатяваше на гърба на другите. Докато повечето художници едва свързваха двата края и поемаха целия риск.

— Защитавате ли ги? — поинтересува се детективът. — Опитвате ли се да се застъпите за тях пред критиците?

Фортен погледна събеседника си едновременно изненадано и развеселено.

— Те са големи хора, мосю Гамаш. Когато постигнат успех, обират овациите, затова трябва да са способни да приемат и критиката, ако получат такава. Не е хубаво да се държим с тях като с малки деца.

— Не бих казал като с деца — възрази инспекторът, — а като с уважавани партньори. Вие не бихте ли застанали зад свой партньор, когото уважавате, ако някой го нападне?

— Нямам партньори — заяви Фортен. Усмивката не слизаше от лицето му, но вече бе някак изкуствена. — Прекалено усложняват нещата. Сигурно знаете за какво говоря. Най-добре е да няма нужда да защитавате някого. Това би повлияло на преценката ви.

— Интересна гледна точка — рече Гамаш. В този момент осъзна, че Фортен е гледал видеозаписа на престрелката във фабриката. Завоалирано намекваше за случилото се там.

Галеристът, а и целият свят, бе видял как главният инспектор се бе провалил в задачата да предпази полицаите от екипа си. Да ги спаси.

— Както знаете, аз не успях да защитя своите собствени хора — призна. — Но поне се опитах. Вие не се ли опитвате?

Очевидно Фортен не очакваше детективът да заговори така директно за случая. Това го разклати.

"Не сте чак толкова стабилен, на колкото се преструвате — каза си Гамаш. — Навярно приличате на художниците много повече, отколкото си мислите."

— За щастие, никой не стреля по творците, които представлявам — отвърна галеристът накрая.

— Така е, но има и други форми на атака, които нараняват и дори убиват. Можете да убиете репутацията на един човек. Можете да задушите амбицията и страстта му, дори творческите му наклонности, ако се постараете.

Фортен се разсмя.

— Ако някой художник е толкова раним, или трябва да си намери друго призвание, или да не си показва носа навън. Да изхвърли платната и бързо да се заключи. Но повечето творци, които познавам, имат огромно его. И безгранична амбиция. Жадуват за похвали и за слава. Това им е проблемът. И именно това ги прави уязвими. Не талантът, а егото им.

— Значи все пак сте съгласен, че са уязвими, каквато и да е причината?

— Да. Вече го казах.

— А съгласен ли сте, че тази ранимост може да ги уплаши?

Галеристът се поколеба за миг — усещаше капан, но не беше сигурен къде е заложен. Кимна.

— И че уплашените хора може да станат агресивни?

— Предполагам. Накъде отива този разговор? Струва ми се, че не сме се събрали просто да си побъбрим приятно в този неделен следобед. А и едва ли сте тук, за да купите някоя от моите картини.

Изведнъж се бяха превърнали в "моите" картини. Гамаш забеляза.

— Non, monsieur[66]. Ще стигна и дотам, ако проявите малко търпение.

Домакинът погледна часовника си. Деликатността и чарът му се бяха изпарили.

— Чудя се защо бяхте на празненството на Клара Мороу снощи.

Макар че не беше последната капка, която да прелее чашата и окончателно да събори Фортен, въпросът на Гамаш повлия на галериста. По-младият мъж първо зяпна учудено, а след това се разсмя.

— За това ли става въпрос? Не разбирам. Не съм нарушил някой закон. А и Клара сама ме покани.

— Vraiment?[67] Не ви видях в списъка с гости.

— Да, зная. Чух за вернисажа й в музея и реших да отида.

— Защо? Отменихте изложбата й, разделихте се с нея при не особено приятни обстоятелства. Всъщност, направо я унижихте.

— Тя ли ви го каза?

Гамаш замълча, вперил поглед в другия мъж.

— Разбира се. Няма откъде другаде да знаете. Сега си спомням. Вие сте приятели. Затова ли сте тук? Да ме заплашвате?

— Нима се държа заплашително? Струва ми се, че ще е трудно да убедите, когото и да е в това. — Инспекторът вдигна своята чаша с бира и кимна към все още смаяния галерист.

— Има и други видове заплаха, различни от това да опрете пистолет в челото ми — озъби се Фортен.

— Точно така. Същото имах предвид преди малко. Съществуват различни форми на насилие. Разнообразни начини да убиете духа и да запазите тялото живо. Но не, не съм дошъл, за да ви заплашвам.

Детективът се запита дали събеседникът му наистина така лесно се поддава на заплахи. Нима бе толкова уязвим, че един обикновен разговор с полицейски служител му се струваше като агресия? Може би галеристът наистина приличаше много повече на художниците, отколкото си представяше. И може би живееше в много по-голям страх, отколкото бе склонен да признае.

— Почти приключих. След малко ще ви оставя да се насладите на остатъка от неделята — рече Гамаш с приятен тембър. — Ако сте били на мнение, че не си струва да се занимавате с творчеството на Клара Мороу, защо решихте да отидете на вернисажа й?

Фортен си пое въздух бавно и дълбоко, задържа го за момент, втренчен в Гамаш, и сетне издиша дълъг и напоен с бирени изпарения дъх.

— Отидох, защото исках да й се извиня.

Сега бе ред на Гамаш да се изненада. Галеристът не му приличаше на човек, който лесно признава грешките си.

По-младият мъж отново вдиша дълбоко. Очевидно му беше тежко.

— Когато посетих Трите бора миналото лято, за да разговарям с Клара за изложбата, седнахме да пийнем по нещо в селското бистро. Един едър мъж ни обслужваше. Както и да е. Казах нещо гадно за него зад гърба му. По-късно Клара ме упрекна за обидата, но толкова се подразних от реакцията й, че й отвърнах агресивно. Отмених изложбата. Постъпих глупаво и почти веднага съжалих. Но вече бе късно. Обявил бях решението си да прекратя работа с нея и не можех да върна думите си назад.

Арман Гамаш се взираше в Дени Фортен и се опитваше да прецени дали да му повярва. Не беше трудно обаче да провери дали мъжът говори истината. Просто трябваше да попита Клара.

— Значи отидохте на коктейла, за да се извините? Защо си направихте труда?

Този път галеристът леко се изчерви и извърна поглед надясно, към прозореца и свечеряващото се небе. Отвън хората се събираха на терасите на заведенията по улица "Сен Дени", край маси, отрупани с чаши бира или мартини, с вино или големи кани сангрия. Наслаждаваха се на първите истински топли и слънчеви дни.

В притихналата галерия обаче атмосферата далеч не бе топла и слънчева.

— Знаех си, че я чакат големи успехи. Предложих й самостоятелна изложба, защото творбите й са неповторими. Запознат ли сте с тях?

Фортен се приведе към Гамаш. Вече нямаше и следа от тревожност у него, изоставил бе отбранителната позиция. Беше почти омаян. Развълнуван. Въодушевено разказваше за велики произведения.

Детективът осъзна, че пред него стои човек, който е наистина влюбен в изкуството. Може и да беше бизнесмен и използвач. Дърдорко и егоист.

Но бе способен да разпознае и да обикне красивите творби. Тези на Клара.

И може би на Лилиан Дайсън.

— Виждал съм ги — отвърна главният инспектор. Съгласен съм с вас. Забележителни са.

Фортен се впусна разпалено да анализира портретите на Клара, като изтъкваше нюансите до най-малките щрихи на четката, вплетени в по-дългите и лежерни линии, описани от ръката на художничката. Гамаш слушаше с интерес. Осъзна, макар и неохотно, че му е приятно в компанията на по-младия мъж.

Но не бе отишъл в галерията, за да обсъжда творчеството на Клара.

— Доколкото си спомням, сте нарекли Габри шибан педал.

Думите произведоха очаквания ефект. Не бяха само шокиращи, а отблъскващи и срамни. Особено на фона на всичко, което Фортен бе описал току-що. Светлината, милосърдието и надеждата, които Клара пресъздаваше в картините си.

— Така беше — призна галеристът. — Често говоря така. Говорех. Вече не.

— Защо изобщо го казахте?

— Има нещо общо с онова, за което говорехте по-рано. Различните начини да убиваш. Много от художниците, с които работя, са гейове. Когато се срещна с нов художник, за когото знам, че е обратен, често посочвам някого в негово присъствие и казвам това, което вие изрекохте преди малко. Така го разклащам. Посявам в ума му страх, разбалансирам го. Психологическа игра. Ако не ми се опълчи, знам, че ми е вързан в кърпа.

— А случва ли се да ви се опълчи?

— Някой художник ли? Клара беше първата. Още тогава трябваше да се досетя, че е по-специална. Творец със свой собствен глас, визия и твърд характер. Но твърдият характер може да се окаже неудобство. Предпочитам да работя с послушни хора.

— Затова прекратихте отношенията си с нея и се опитахте да накърните репутацията й.

— Не се получи — усмихна се галеристът унило. — Музеят я прие с отворени обятия. Отидох, за да й се извиня. Знаех, че скоро тя ще е по-силната и по-влиятелната.

— Значи действахте в свой собствен интерес? — попита Гамаш.

— По-добре от нищо.

— Какво стана, когато отидохте на откриването?

— Пристигнах рано. Първият човек, когото видях, беше онзи мъж, за когото се бях изказал обидно.

— Габри.

— Точно така. Осъзнах, че му дължа извинение. Затова първо поисках прошка от него. Истински празник на разкаянието.

Гамаш отново се усмихна. Галеристът най-сетне изглеждаше искрен. Детективът можеше да провери достоверността на разказа му. Всъщност бе толкова лесно да го стори, че според Гамаш Фортен нямаше причина да лъже. Беше се появил неканен на вернисажа, за да се извини.

— После отидохте при Клара. Какво ви каза?

— Всъщност тя дойде при мен. Предполагам, че ме е чула да се извинявам на Габри. Заговорихме се, признах й колко съжалявам. Поздравих я за великолепната изложба. Казах й, че ми се ще да беше в галерия "Фортен", но все пак стои в пъти по-добре в музея. Клара се държа много мило.

Гамаш долови облекчение и дори изненада в гласа на галериста.

— Покани ме на празненството в Трите бора същата вечер. Всъщност имах планове за вечеря, но не можах да й откажа.

Затова излязох от музея за малко, отмених уговорката с приятелите си и отидох на барбекюто в селото.

— Колко време прекарахте там?

— Честно? Не много дълго. Отне ми доста време да стигна с колата и да се върна. Поговорих с някои колеги, отпратих няколко посредствени художници…

Гамаш се запита дали сред тях са били Норман и Полет и си отговори, че навярно да.

— Побъбрих си с Клара и Питър, за да знаят, че съм уважил партито. После си тръгнах.

— Разговаряхте ли с Андре Кастонге или Франсоа Мароа?

— И с двамата. Ако търсите Кастонге, неговата галерия е малко по-надолу по същата улица.

— Вече го разпитах. Все още е в Трите бора, както и мосю Мароа.

— Така ли? — изненада се Фортен. — Странно, защо ли?

Детективът бръкна в джоба си и потърси монетата. Извади запечатано найлоново пликче, показа го на събеседника си и попита:

— Познато ли ви е?

— Сребърен долар?

— Моля, погледнете по-внимателно.

— Може ли? — Мъжът посегна и детективът му подаде пликчето. — Леко е. — Погледна от едната страна, после обърна от другата и върна торбичката на Гамаш. — Съжалявам, но нямам представа какво е това.

Вгледа се внимателно в главния инспектор.

— Мисля, че проявих търпение — заяви Фортен. — Може ли вече да ми кажете защо сте тук?

— Познавате ли жена на име Лилиан Дайсън?

Домакинът се замисли за миг, сетне поклати глава.

— Трябва ли? Художничка ли е?

— Имам нейна снимка. Ако нямате нищо против, бихте ли я погледнали?

— Разбира се.

Фортен протегна ръка, вперил озадачено очи в Гамаш, после ги сведе към снимката. Смръщи вежди.

— Изглежда ми…

Гамаш не довърши изречението на събеседника си. Дали щеше да каже "позната"? "Мъртва"?

— Заспала. Спи ли?

— Познавате ли я?

— Може би съм я виждал на няколко вернисажа, но се срещам с толкова много хора.

— Видяхте ли я на изложбата на Клара?

По-младият мъж се замисли и поклати глава:

— Не беше в залата, когато отидох там. Но все пак подраних и още нямаше много посетители.

— А на барбекюто?

— Когато пристигнах в селото, вече беше тъмно. Може и да е била там, но просто не съм я забелязал.

— Със сигурност е била — изрече Гамаш и прибра пликчето с монетата. — Там са я убили.

Галеристът зяпна.

— На празненството е станало убийство? Къде? Как?

— Виждали ли сте някога нейните творби, мосю Фортен?

— На жената? — попита домакинът и кимна към снимката, която стоеше на масата между двамата. — Никога. Не съм виждал нито нея, нито картините й, поне доколкото си спомням.

Тогава на Гамаш му хрумна друг въпрос.

— Да предположим, че е много талантлива художничка. Как ще е по-ценна за една галерия: жива или мъртва?

— Зловещ въпрос, господин главен инспектор — отбеляза Фортен, но се замисли над него. — Ако е жива, ще създава още и още творби, които галерията ще може да продава, и то за все повече пари навярно. Но ако е мъртва…

— Oui?

- Ако предположим, че наистина е много талантлива, колкото по-малко картини, толкова по-добре. Всеки ще наддава за тях, а цените…

Фортен вдигна поглед към тавана.

Гамаш получи отговора, който му бе нужен. Но дали бе задал правилния въпрос?

ГЛАВА ДВАНАЙСЕТА

— Какво е това?

Клара стоеше до телефона в кухнята. Барбекюто на двора работеше и Питър проверяваше с вилица дали са готови пържолите от стопанството "Бреси".

— Кое? — провикна се мъжът през мрежестата врата.

— Това.

Художничката излезе и показа на съпруга си лист хартия. Питър посърна.

— О, по дяволите! Божичко, Клара, съвсем забравих! С целия този хаос покрай Лилиан и с всичко, което ни прекъсваше… — Размаха вилицата за барбекю, но бързо застина.

Вместо да омекне, както обикновено се случваше, изражението на Клара се вкамени. В ръката й стърчеше листът, на който Питър бе надраскал всички съобщения и поздравления; за вернисажа. Оставил го бе до телефона. Под телефона. Закрепен там, за да не се изгуби. Искаше да й го даде.

Просто бе изхвръкнало от ума му.

От мястото, където стоеше, Клара виждаше полицейската; лента, оградила кръг в градината й. Дупка. Където бе завършил един живот., Но сега зейна нова дупка — точно там, където бе застанал мъжът й. Почти виждаше жълтата лента, която се увиваше около него. Поглъщаше го. Както бе погълнала Лилиан.

Питър се взираше в жена си, умоляваше я с очи да разбере.

И тогава, докато Клара го гледаше, Питър сякаш се изпари. Остана само празно място там, където допреди миг бе стоял съпругът й.

* * *

Арман Гамаш седеше в кабинета си у дома, разговаряше с Изабел Лакост и си водеше бележки.

— Казах и на инспектор Бовоар, шефе, а той предложи да ви се обадя. Разпитахме повечето гости — обясняваше Лакост по телефона от Трите бора. — Започва да се оформя картина на вечерта, но в нея не присъства Лилиан Дайсън. Зададохме въпроса на всички, включително на сервитьорите. Никой не я е виждал.

Гамаш кимна. Следеше писмените доклади от колежката си през целия ден. Както винаги, бяха впечатляващи. Ясни, изчерпателни. Пълни с прозрения. Полицай Лакост не се боеше да следва интуицията си. Не се страхуваше, че може да сгреши.

А това, както знаеше началникът й, бе много ценно качество.

Означаваше, че е склонна да тръгне по някоя по-тъмна уличка, която един обикновен полицай би подминал, без дори да я забележи. А ако я забележеше, щеше да си каже, че там няма да намери нищо. Загуба на време.

Къде бе вероятно да се скрие убиецът? Гамаш винаги задаваше този въпрос на хората си. На очевидно място? Може би. Но най-често се спотайваше на неочаквано място. В неочакван образ или тяло.

В тъмна уличка, замаскирана от приятна фасада.

— Според теб какво означава това, че никой не я е видял на партито? — попита главният инспектор.

Полицай Лакост замълча за миг.

— Ами, зачудих се дали не е убита другаде. Може би тялото й е пренесено след това в градината на семейство Мороу. Това би обяснило защо никой не я е видял нито на коктейла за откриването на изложбата, нито на барбекюто в селото.

— И?

— Говорих с колегите криминалисти и според тях е малко вероятно. Мнението им е, че е починала на мястото, където бе намерена.

— Какви са другите възможности?

— Освен очевидния? Че са я телепортирали извънземни?

— Освен този.

— Според мен веднага след пристигането си е отишла в градината на семейство Мороу.

— Защо?

Изабел Лакост се спря и започна да прехвърля бавно в ума си всички вероятности. Не се боеше да направи грешка, но и не бързаше, за да не допусне такава.

— Защо би шофирала час и половина заради празненството, а след това би го подминала и би отишла направо в тихата градина? — разсъждаваше на глас полицайката.

Гамаш чакаше. Долавяше аромата на вечерята, която Рен-Мари приготвяше. Любимо италианско ястие от фетучини с пресни аспержи, кедрови ядки и козе сирене. Почти беше готово.

— Отишла е в градината, за да се срещне с някого — заключи Лакост накрая.

— Възможно е — рече инспекторът. Сложил си бе очилата за четене и си водеше бележки. Вече бяха минали през фактите, през всички находки на криминалистите, предварителните резултати от аутопсията, разпитите на свидетелите. Сега преминаваха към тълкуването на онова, което бяха научили до момента.

Тръгваха по тъмната уличка.

Тук можеше да открият убиеца. Или да го изгубят.

На вратата се появи дъщеря му Ани с чиния в ръка.

"Тук?" — оформи въпроса само с устни.

Гамаш поклати глава и се усмихна. Вдигна ръка, за да покаже, че му трябва още само минута. След това щеше да отиде при Ани и майка й. Когато младата жена си тръгна, детективът отново се съсредоточи върху разговора с полицай Лакост.

— Какво каза инспектор Бовоар? — попита.

— Зададе ми подобни въпроси. Искаше да знае според мен с кого е имала среща Лилиан Дайсън.

— Добър въпрос. Ти какво му отговори?

— Според мен се е срещнала с убиеца си — отвърна Изабел Лакост.

— Да, но дали той е бил човекът, с когото е очаквала да се види? — продължи Гамаш. — Или е отивала да се срещне с друг, но се е появил убиецът?

— Смятате, че са я подмамили?

— Според мен има такава вероятност — рече детективът.

— Според инспектор Бовоар — също. Лилиан Дайсън е била амбициозна жена. Тъкмо се е върнала в Монреал и е искала да даде силен начален тласък на кариерата си. Знаела е, че на празненството на Клара ще присъстват много собственици на галерии и търговци на произведения на изкуството. Какво по-добро място, за да създаде или възобнови контакти? Инспектор Бовоар си мисли, че някой, който се е престорил на изтъкнат галерист, я е подмамил в градината. И я е убил.

Гамаш се усмихна. Жан Ги бе приел сериозно ролята си на наставник. И се справяше чудесно.

— А ти какво мислиш? — поинтересува се.

— Смятам, че е имала много добра причина да се появи на партито на Клара Мороу. Всички казват, че двете са се мразели. Какво би накарало Лилиан Дайсън да отиде? Какъв стимул й е бил нужен, за да преодолее тази ненавист?

— Сигурно нещо, което е искала много силно — отбеляза Гамаш. — Какво ли е било то?

— Да се срещне с известен галерист, да го впечатли с творбите си — отвърна без колебание Лакост.

— Възможно е — рече началникът и се надвеси над бюрото, за да прегледа докладите. — Но как е стигнала до Трите бора?.

— Навярно някой я е поканил на празненството и я е примамил с обещание за лична среща с известен арт дилър — предположи полицайката.

— Показал й е пътя до селото, а след това я е убил в двора на Клара.

Гамаш си спомни безполезните пътни карти на предната седалка в колата на Лилиан.

— Но защо? — попита Лакост. — Знаел ли е убиецът, че градината е на Клара, или мястото не е имало значение? Възможно ли е било да извърши престъплението у Рут или у Мирна?

Главният инспектор въздъхна дълбоко:

— Не зная. Защо изобщо е било необходимо да уговаря rendez-vous[68] на празненството? Ако е обмислял убийство, не би ли избрал някое по-закътано място? И по-удобно? Защо в Трите бора, а не в Монреал?

— Може Трите бора да му е било удобно, шефе.

— Може — съгласи се Гамаш. Минало му бе през ума. Убийството се бе случило там, защото и убиецът бе там. Живееше там.

— Освен това — продължи Лакост — престъпникът навярно се е досещал, че ще има много заподозрени. На партито са присъствали доста хора, които са познавали Лилиан Дайсън през годините и са я мразели. Пък и му е било лесно да се върне и да се смеси с тълпата.

— Но защо в двора на семейство Мороу? — упорстваше главният инспектор. — Защо не в гората или някъде другаде? Нарочно ли е избрал градината на Клара?

Детективът се изправи замислено. Не, все още имаше твърде много неизвестни. Уличката бе прекалено тъмна. Харесваше му да подхвърля идеи, теории, предположения. Но внимаваше да не се увлича и да не бяга твърде далече от фактите. В момента с колежката му се лутаха и имаше опасност да се изгубят.

— Имаме ли напредък по отношение на мотива? — попита.

— Инспектор Бовоар разпита хората в Монреал, а аз — тук, в Трите бора. Малцина от гостите на партито бяха общували с Лилиан след завръщането й, но всеки от старите й познати мразеше или се страхуваше от нея.

— Значи мотивът е отмъщение? — предположи Гамаш.

— Или убиецът е искал да я спре, за да не причинява повече вреди след завръщането си.

— Добре. — Детективът замълча и се замисли. — И все пак има! Още една възможност.

Разказа на Лакост за срещата си с Дени Фортен и за твърдението на галериста, че мъртвият талантлив художник е много по-ценен от живия.

Главен инспектор Гамаш не се и съмняваше, че Лилиан Дайсън е била едновременно противна личност и талантлив художник.

Мъртъв талантлив художник. Много по-лесно се продаваше. И се управляваше. Наистина, картините й можеха да направят някого страшно богат.

Детективът пожела лека нощ на Лакост, нахвърля още няколко бележки и отиде при Рен-Мари и Ани в трапезарията. Вечеряха спокойно с паста и пресни хрупкави франзели. Гамаш предложи вино на жените, но не наля в своята чаша.

— Предпочиташ да запазиш ума си бистър? — попита съпругата му.

— Всъщност довечера смятам да отида на сбирка на Анонимните алкохолици. Според мен не е редно да лъхам на алкохол.

Жена му се разсмя.

— Едва ли ще си единственият. Значи най-накрая признаваш, че имаш проблем?

— О, да, имам проблем, но не с пиенето. — Усмихна се. После се вгледа малко по-внимателно в дъщеря си Ани. — Нещо си се умълчала. Наред ли е всичко?

— Трябва да поговоря с вас.

ГЛАВА ТРИНАЙСЕТА

Главен инспектор Гамаш стоеше на улица "Шербрук" в центъра на Монреал и се взираше в огромната червена църква отсреща. Фасадата бе изградена не от тухли, а от огромни правоъгълни тъмночервени камъни. Стотици пъти я бе подминавал, без да й обърне внимание.

Сега обаче го стори.

Църквата беше мрачна, грозна и отблъскваща. Не крещеше обещания за спасение. Дори не ги нашепваше. Ала щедро обещаваше покаяние и изкупление. Грях и наказание.

Изглеждаше като затвор за грешници. Малцина биха прекрачили прага й с лека стъпка и чисто сърце.

Връхлетя го друго видение. Същата църква — ярка, не точно в пламъци, но като нажежена. И улицата, на която стоеше — река, а минувачите — тръстики.

Това бе църквата от статива на Лилиан Дайсън. Недовършена картина, но безспорно работа на гений. Щом видя истинската постройка с очите си, съмненията му — и да ги беше имал — мигом се разсеяха. Жената бе избрала една толкова мрачна сграда и я беше превърнала в нещо живо и динамично. И страшно красиво.

Докато Гамаш наблюдаваше, колите се превърнаха в река от автомобили. А хората, които влизаха в църквата — в тръстики. Течението ги носеше навътре. Засмукваше ги.

И него също.

— Здравейте, добре дошли на срещата.

Едва пристъпил прага на църквата, главен инспектор Гамаш се озова насред шпалир от поздравления. Хората от двете му страни протягаха ръце към него и се усмихваха. Опита се да не мисли, че се хилят маниакално, но един-двама от тях направо прекаляваха.

— Здравейте, добре дошли на сбирката — обади се млада жена и го поведе към вратата и надолу по стълбите към занемарен, мъждиво осветен сутерен. Миришеше на застояло, на стар тютюнев дим и лошо кафе, на вкиснато мляко и пот.

Таванът бе нисък и всичко изглеждаше като покрито със слой мръсотия. В това число и повечето присъстващи.

— Благодаря — отвърна детективът и стисна протегнатата за поздрав ръка.

— За пръв път ли идвате? — попита жената и го погледна изпитателно.

— Да. Но не съм сигурен дали съм попаднал на точното място.

— Отначало и аз се чувствах така. Все пак пробвайте. Нека ви запозная с някого. Боб! — изрева тя. Появи се възстар мъж с неравна брада и зле съчетани дрехи. Разбъркваше кафето си с пръст.

— Оставям ви с него — каза младата жена. — Мъжете трябва да се лепят за мъже.

И остави главния инспектор да продължи да се чуди в какво се е забъркал.

— Здрасти. Аз съм Боб.

— Арман.

Двамата се здрависаха. Боб му се стори лепкав. И действително лепнеше.

— Е, значи си нов, а? — попита старецът.

Гамаш се наведе към него и прошепна:

— Това сбирка на анонимните алкохолици ли е?

Боб се засмя. Дъхът му миришеше на кафе и тютюн. Инспекторът изпъна гръб.

— Ама, разбира се. На точното място си.

— Аз всъщност не съм алкохолик.

Мъжът се подсмихна.

— Естествено, че не си. Можем да си вземем по едно кафе и да поговорим. Сбирката ще започне след няколко минути.

Боб взе кафе за Гамаш. Половин чашка. За всеки случай — каза.

— Какъв случай?

— На ДТ[69]. — Старецът му хвърли критичен поглед и забеляза лекото треперене на ръката, с която детективът държеше чашата с кафе. — И аз го имах. Не е забавно. Откога не си пил?

— От днес следобед. Пих една бира.

— Само една?

— Аз не съм алкохолик.

Боб отново се усмихна. Зъбите му — поне няколкото останали — лъснаха, осеяни с тъмни петна.

— Значи си трезвен от няколко часа. Браво.

Гамаш установи, че е много доволен от себе си, и се поздрави за решението да не изпие онази чаша вино с вечерята.

— Здрасти, Джим — извика Боб към сивокос мъж с яркосини очи в другия край на залата. — Имаме още един нов в групата.

Инспекторът погледна нататък и видя, че Джим оживено разговаря с не особено отзивчив мъж.

Мъжът беше Бовоар.

Старшият детектив се усмихна и потърси погледа му. Жан Ги се надигна, но Джим го накара да седне обратно на стола си.

— Ела с мен — каза Боб и поведе Гамаш към дълга маса, отрупана с книги, брошури и жетони.

Главният инспектор взе един.

— Жетон на начинаещия — изрече и го огледа. Беше абсолютно същият като намерения в градината на Клара.

— Нали каза, че не си алкохолик?

— Не съм — потвърди Гамаш.

— В такъв случай доста добре се справяш с налучкването — каза Боб през смях.

— Много хора ли имат такъв? — попита инспекторът.

— Естествено. — Боб извади лъскав жетон от джоба си и щом го погледна, изражението му омекна. — Взех го на първата ни сбирка. Нося го винаги със себе си. Този жетон е като модел Арман.

После протегна ръка, положи го върху дланта на Гамаш и сгъна пръстите му в юмрук.

— Не, сър — запротестира детективът. — Наистина не мога да го взема.

— Но трябва, Арман. Аз го давам на теб, а някой ден ти може да го дадеш на другиго. На човек, който има нужда от него. Моля те.

И преди Гамаш да отвърне, Боб отново се обърна към дългата маса.

— Ще ти трябва и това. — Вдигна дебела синя книга.

— Вече я имам. — Инспекторът отвори раницата си и му показа своето копие.

Боб вдигна вежди.

— Не е лошо да имаш и една от тези. — Подаде на Гамаш брошура със заглавие "Живот в трезвеност".

Гамаш извади книжката с графика на сбирките, открита в дома на Лилиан, и получи от новия си приятел реакцията, която вече изобщо не го изненадваше. Усмивка.

— Все още ли твърдиш, че не си алкохолик? Малко са трезвениците, които разнасят със себе си "Голяма книга на анонимните алкохолици", жетон на начинаещия и график на сбирките. — Боб плъзна поглед по списъка. — Виждам, че вече си отметнал доста. В това число и няколко женски сбирки. Не, честно, Арман…

— Списъкът не е мой.

— Ясно. Да не би да е на някой приятел? — попита Боб с безкрайно търпение.

Инспекторът почти се усмихна.

— Не точно. Младата жена, която ни представи, каза, че мъжете трябва да се лепят за мъже. Какво имаше предвид?

— Явно трябва да ти се обясни. — Възрастният мъж размаха графика със сбирките под носа на Гамаш. — Това не е място за свалки. Някои мъже флиртуват. Някои жени искат да си намерят приятел. Мислят си, че това ще ги спаси. Няма. Всъщност е точно обратното. Да се опазиш трезвен е достатъчно трудно и без такова разсейване. Затова мъжете говорят основно с мъже. А жените — с жени. Така можем да се съсредоточим върху важните неща.

Боб погледна детектива сурово. Проницателно.

— Тук сме дружелюбни, Арман, но напълно сериозни. Животът на всички ни е в опасност. Твоят живот е в опасност. Алкохолът ще ни убие, ако му позволим. Но нека ти кажа, щом дърто пиянде като мен може да изтрезнее, значи и ти ще успееш. Ако имаш нужда от помощ, насреща съм.

И Арман Гамаш му повярва. Този лепкав, раздърпан дребосък щеше да му спаси живота, ако можеше.

— Merci — изрече, при това съвсем искрено.

Някъде зад него чукче и дърво се сблъскаха с няколко енергични удара. Детективът се обърна и видя изискан възрастен мъж в компанията на възрастна жена, които седяха на дълга маса в предната част на залата.

— Сбирката започва — прошепна Боб.

Гамаш отново се обърна и забеляза, че Бовоар се опитва да привлече вниманието му и маха с ръка към празния стол до себе си. Явно се бе освободил от Джим, който вече седеше с различен събеседник в другия край на залата. Навярно беше отписал младия инспектор като безнадежден случай, помисли си началникът с усмивка и си запробива път между хората към свободния стол.

Боб, все така лепнат за Гамаш, се настани от другата му страна.

— Който високо лети, от високо пада — прошепна главният инспектор в ухото на Бовоар. — Снощи беше арт критик за "Монд", а днес — обикновено пиянде.

— В добра компания съм — отвърна Жан Ги. — Виждам, че си имате нов приятел.

Бовоар и Боб се усмихнаха един на друг и си кимнаха от двете страни на Гамаш.

— Трябва да говоря с вас, сър — прошепна младият инспектор.

— След сбирката — отвърна старшият детектив.

— Налага се да останем, така ли? — унило попита Жан Ги.

— Ти не — каза Гамаш. — Но аз смятам да остана.

— Аз също — въздъхна Бовоар.

Главният инспектор кимна и подаде жетона на начинаещия на младия мъж, който го разгледа внимателно и вдигна вежди.

Гамаш усети лек натиск, обърна се и видя Боб, който се усмихваше, поставил ръка на лакътя му.

— Радвам се, че реши да останеш — прошепна старецът. — Дори убеди младежа да остане. Че и жетона си му даде. Браво, така те искам. Ще те направим въздържател, охо, и още как.

— Колко мило — изрече детективът.

Председателят на Организацията на анонимните алкохолици приветства присъстващите и помоли за тишина, за да започнат с Молитвата на смирението.

— Господи — изрекоха всички в един глас, — дай ми смирението…

- Това е същата молитва — прошепна Бовоар. — Онази от жетона.

— Така е — потвърди Гамаш.

— Какво е това? Секта някаква?

— Не е казано, че щом хората се молят, членуват в секта — прошепна главният инспектор.

— Вие какво, прозрение ли получихте от всички онези странни усмивки и здрависвания? На тези хора очевидно им промиват мозъците, не можете да го отречете.

— Щастието не е присъщо единствено на сектантите — прошепна Гамаш, но Бовоар не изглеждаше убеден и се огледа подозрително.

Залата беше претъпкана с мъже и жени на всякаква възраст. Някои от време на време надаваха възгласи в дъното. Тук-там избухваха спорове, но бързо замираха. Останалите присъстващи се усмихваха и слушаха председателя.

В очите на Жан Ги всички изглеждаха побъркани.

Кой изобщо би могъл да прекара по свое желание неделната вечер в отвратително църковно мазе и да се чувства щастлив? Освен ако не е пиян, надрусан или побъркан?

— Този човек изглежда ли ви познат? — Бовоар кимна към председателя на организацията, един от малцината, които изглеждаха с ума си.

Главният инспектор тъкмо се чудеше за същото. Привлекателен мъж, гладко избръснат. Прехвърлил шейсет. Прошарената му коса бе късо подстригана, очилата му изглеждаха едновременно модни и класически, носеше лек — навярно кашмирен — пуловер.

Небрежен стил, но скъп.

— Лекар, не мислите ли? — попита Жан Ги.

Гамаш се замисли. Може би лекар, наистина. Най-вероятно психотерапевт. Специалист по лечение на зависимости, организирал тази сбирка на алкохолици. Главният инспектор възнамеряваше да си поговори с него след края на събитието.

Председателят тъкмо бе представил секретарката си, която не спираше да чете съобщения — повечето неактуални — и се опитваше да открие очевидно изгубени документи.

— Господи — прошепна Бовоар. — Нищо чудно, че хората пият. Това е точно толкова забавно, колкото да се удавиш.

— Шшшт — обади се Боб и хвърли предупредителен поглед към Гамаш.

Председателят обяви лектора за деня, като спомена нещо за "наставник". Жан Ги изпъшка и си погледна часовника. Не го свърташе на едно място.

Някакъв младеж затътри крака към предната част на залата. По обръснатия му череп се виждаха татуировки. Едната изобразяваше ръка с вдигнат среден пръст, а на челото му с едри букви пишеше "Шибай се".

Цялото му лице беше надупчено с обеци. Нос, вежди, устни, език, уши. Главният инспектор не можеше да прецени дали това е мода или самоосакатяване.

Хвърли поглед към Боб, който кротко седеше до него и все едно виждаше дядо си да излиза отпред в ролята на лектор.

Никакви признаци на тревога.

Може би имаше оток на мозъка, помисли си Гамаш. Навярно бе омекнал в главата от твърде много пиене и бе изгубил всякаква способност за преценка. Всякаква способност да разпознае опасността. Защото ако някой тук изглеждаше заплашителен, то това бе младият мъж отпред.

Главният инспектор погледна към председателя, който седеше на почетната маса и внимателно наблюдаваше младия мъж. Той поне изглеждаше нащрек, сякаш имаше какво да губи.

И навярно щеше да загуби, помисли си Гамаш, ако беше наставник на този младеж, който изглеждаше способен на всичко.

— Казвам се Брайън и съм алкохолик и наркоман.

— Здравей, Брайън — отвърнаха всички. С изключение на Гамаш и Бовоар.

Брайън говори в продължение на трийсет минути. Разказа им за детството си в Грифинтаун, оттатък железопътната линия в Монреал. Роден в семейство на майка, пристрастена към крек[70], и баба, пристрастена към мет[71]. Баща нямал. Уличните банди му станали и баща, и братя, и учители.

Речта му преливаше от псувни.

Разказа им как обирал аптеки и домове, как една вечер влязъл с взлом дори в собствения си дом. И го обрал.

Залата избухна в смях. Хората действително се смееха по време на целия разказ. Когато Брайън обясни как в психиатричното отделение лекарят го попитал колко пие, а той му отвърнал "една бира дневно", всички изпаднаха в истерия от смях.

Гамаш и Бовоар се спогледаха. Дори председателят се усмихваше.

Брайън претърпял шокова терапия, нощувал на пейки в парка, една сутрин се събудил и установил, че се намира в Денвър. За последното все още нямал обяснение.

Още веселба в залата.

Брайън прегазил дете с открадната кола.

И избягал от местопрестъплението.

Брайън бил на четиринайсет. Детето умряло. Умря и смехът в залата.

— Дори тогава не спрях да пия и да се друсам — призна младежът. — Виновно бе детето. Виновна бе майката. Но не и аз.

Залата потъна в мълчание.

— Но в крайна сметка и всичката дрога на света не бе достатъчна, за да забравя какво съм направил — изрече.

Гробна тишина.

Брайън погледна към председателя, който задържа втренчения взор на младежа и леко кимна.

— И знаете ли кое ме събори в крайна сметка? — обърна се лекторът към присъстващите.

Никой не отговори.

— Ще ми се да кажа, че е съвестта или вината, но ще излъжа. Събори ме самотата.

Старецът до Гамаш кимаше. Хората отпред също кимаха бавно. Сякаш скланяха глава под огромна тежест. А после отново я надигаха.

— Бях дяволски самотен. Цял живот.

Младият мъж наведе глава и на темето му лъсна татуирана огромна черна свастика.

После отново я вдигна и огледа събралото се множество. Прониза с поглед Гамаш, после го отмести нататък.

Очите му бяха тъжни. Но там имаше и друго. Проблясък. "На лудост?" — запита се главният инспектор.

— Но вече не е така — заяви Брайън. — Цял живот търсих семейство. Кой да се сети, че това ще сте вие, шибаняци?

Залата избухна в гръмогласен смях. Смееха се всички, освен Гамаш и Бовоар. После Брайън се успокои и погледна към групата.

— Тук се чувствам у дома си. — Говореше тихо. — В това мизерно като кенеф църковно мазе. С вас.

Поклони се леко, непохватно и за момент заприлича на момчето, което всъщност беше, или би могъл да бъде. Млад, едва двайсетгодишен. Свенлив, симпатичен. Въпреки страховитите татуировки и пиърсинги, въпреки самотата.

Последваха аплодисменти. Накрая председателят се изправи и взе един жетон от масата. Вдигна го и започна да говори:

— Това е жетон на начинаещия. От едната страна има камила, защото щом тя може да издържи двайсет и четири часа, без да пие, ще издържите и вие. Можем да ви научим как да спрете да пиете ден за ден. Има ли новодошли, които биха искали да си вземат жетон?

Вдигна го във въздуха, сякаш държеше нафора — свещения залък.

И погледна право към Арман Гамаш.

В този миг детективът се сети кой бе мъжът, който ръководеше сбирката, и защо му изглеждаше толкова познат. Човекът не беше лекар, нито психотерапевт. Той бе Тиери Пино, председателят на Върховния съд в Квебек.

И съдия Пино очевидно го бе разпознал.

Накрая председателят остави жетона на масата и сбирката приключи.

— Кафе? — обърна се Боб към Гамаш. — Няколко души от групата се събираме в "Тим Хортънс"[72] след срещата. Можеш да се присъединиш, ако желаеш.

— Може да се видим направо там — каза детективът. — Благодаря. Искам само да поговоря с него. — Посочи към председателя и се здрависа с Боб за довиждане.

Щом инспекторите приближиха до дългата маса, председателят вдигна поглед от книжата си.

— Арман. — Изправи се и погледна Гамаш в очите. — Добре дошли.

— Merci, Monsieur le Juge,[73]

Върховният съдия се усмихна и се наведе към инспектора.

— Тук всички сме анонимни, Арман. Може и да е стигнало до ушите ви.

— И за вас ли важи? Но вие председателствате сбирките на алкохолиците. Те би трябвало да знаят кой сте.

Съдия Пино се засмя и заобиколи масата.

— Казвам се Тиери и съм алкохолик.

Гамаш вдигна вежди.

— Мислех си, че…

— Че съм начело на всичко това? Трезвеникът, който води пияндетата в правия път?

— Е, онзи, който е отговорен за сбирката… — каза детективът.

— Всички сме отговорни — отвърна Тиери.

Главният инспектор хвърли поглед към мъж, който спореше със стола си.

— В различна степен — призна съдията. — Редуваме се да водим сбирките. Няколко души тук са наясно с какво си изкарвам прехраната, но повечето ме знаят просто като стария Тиери П.

Но Гамаш познаваше съдията и знаеше, че при него нищо не е нито просто, нито старо.

Тиери насочи вниманието си към Бовоар.

— И вас съм ви виждал в съда.

— Жан Ги Бовоар — представи се по-младият мъж. — Инспектор съм в отдел "Убийства".

— Разбира се. Трябваше да се досетя. Просто не очаквах да ви видя тук. От друга страна, вие също не сте очаквали да ме видите. Какво ви води насам?

Мъжът премести поглед от Бовоар към Гамаш.

— Един случай — призна главният инспектор. — Може ли да поговорим насаме?

— Разбира се. Елате с мен.

Съдията ги поведе към задната врата, а оттам през поредица от коридори, всеки от които бе по-мрачен от предишния. Накрая се озоваха на задното стълбище. Пино посочи към едно стъпало, сякаш ги канеше в оперна ложа, избра едно за себе си и седна.

— Тук ли? — попита Бовоар.

— Опасявам се, че по-усамотено място от това няма да намерим. Е, за какво става въпрос?

— Разследваме убийство на жена — заяви Гамаш и се настани на мръсното стъпало до върховния съдия. — Извършено е в Източните провинции. В едно селце, наречено Трите бора.

— Знам го — отбеляза Тиери. — Бистрото и книжарницата там са разкошни.

— Така е. — Главният инспектор остана леко изненадан. — Откъде знаете за Трите бора?

— Имам вила наблизо. В Ноултън.

— Е, нашата жертва е живеела в Монреал, но е гостувала в селото. Открихме този предмет до тялото й. — Гамаш му подаде жетона на начинаещия. — А това намерихме в апартамента й заедно с няколко брошури. — Показа графика със сбирките. — Днешната среща беше отбелязана с кръгче.

— Коя е жената? — попита съдията, загледан в списъка и жетона.

— Лилиан Дайсън.

Тиери вдигна глава и се вгледа в дълбоките кафяви очи на Гамаш.

— Не се шегувате, нали?

— Познавали сте я.

Мъжът кимна.

— Чудех се защо я няма тази вечер. Обикновено е тук.

— Откога я познавате?

— О, нека помисля. Поне от няколко месеца. Не повече от година. — Тиери изгледа проницателно Гамаш. — Била е убита, предполагам.

Главният инспектор кимна.

— Вратът й е бил счупен.

— Не е падане? Нещастен случай?

— Категорично не — отвърна детективът и си даде сметка, че добрият стар Тиери П. Е изчезнал. Мъжът, който седеше на мръсните стълби до него сега, бе председателят на Върховния съд на Квебек.

— Някакви заподозрени?

— Около двеста души. Празнували са откриване на изложба.

Тиери кимна:

— Лилиан беше художник, както сигурно знаете.

— Знам. А вие откъде сте наясно?

Гамаш застана нащрек. Освен че беше върховен съдия, този мъж познаваше както жертвата, така и селцето, където бе намерила смъртта си.

— Говорила е за това.

— Но нали тук всички са анонимни? — обади се Бовоар.

Съдията се усмихна.

— Е, някои хора са по-приказливи от други. Лилиан и наставницата й са художници. Често ги чувах да си говорят на чаша кафе. С времето опознаваш хората като личности. Не просто като дялове.

— Дялове ли? — попита Жан Ги. — От какво?

— Прощавайте. Вътрешна терминология на организацията. Дял е онова, което чухте от Брайън тази вечер. Всъщност е монолог, но ние не обичаме да използваме тази дума. Звучи като сценично представление. Затова го наричаме дял — нещо, което споделяме.

Върховният съдия засече изражението на Бовоар с умните си очи.

— Намирате го за смешно?

— Не, сър — припряно отвърна младият инспектор. Но и тримата знаеха, че лъже. Бовоар го намираше не само за смешно, но и за покъртително.

— И за мен беше абсурдно — призна Тиери, — преди да се присъединя към Организацията на анонимните алкохолици. Думи като споделяне ми се струваха смешни. Патерица за глупци. Но грешах. Това е едно от най-трудните неща, които някога съм правил. В нашите дялове трябва да сме напълно, брутално откровени. Много е болезнено. Като това, което стори Брайън тази вечер.

— Защо го правите, щом е толкова болезнено? — попита Бовоар.

— Защото освен това е освобождаващо. Никой не може да ни нарани, ако решим да признаем грешките си, тайните си. Могъщо усещане.

— Разказвате на хората тайните си? — попита Гамаш.

Тиери кимна.

— Не на всички. Не пускаме обява в "Газет". Но споделяме с хората от организацията.

— И това превръща човек в трезвеник? — попита Жан Ги.

— Помага.

— Но някои неща са много тежки — изтъкна Бовоар. — Онзи Брайън е убил дете. Можехме да го арестуваме.

— Можехте, но той вече е бил арестуван. Всъщност се е предал сам. Излежал е пет години. Излязъл е преди около три. Изправил се е лице в лице с демоните си. Което не значи, че не го навестяват периодично. — Тиери Пино се обърна към главния инспектор: — Сигурно знаете как е. — Гамаш мълчаливо издържа на погледа му. — Но когато са на светло, демоните губят огромна част от силата си. За това става въпрос, инспекторе. Да извадим всички ужасни неща от скривалищата им.

— Само защото виждаш нещо, не означава, че е изчезнало — отбеляза Жан Ги.

— Така е, но докато не го видиш, нямаш и капка надежда.

— Лилиан споделяла ли е скоро? — попита Гамаш.

— Никога, доколкото ми е известно.

— Значи никой не е знаел тайните й? — настоя главният инспектор.

— Само наставницата й.

— Също като вас и Брайън? — попита старшият детектив и Тиери кимна.

— Избираме си един човек от организацията и той приема ролята на наш ментор, водач. Наричаме го наставник. Аз имам, Лилиан имаше. Всички имаме.

— И на наставника си казвате всичко? — поинтересува се Гамаш.

— Всичко.

— Кой беше наставник на Лилиан?

— Една жена на име Сюзан.

Следователите зачакаха да чуят още нещо. Фамилно име, например. Но Тиери просто ги гледаше и чакаше следващия въпрос.

— А дали ще е възможно да споделите нещо по-конкретно? — попита главният инспектор. — Сюзан от Монреал едва ли ще ни е от полза.

Съдията се усмихна.

— Мисля, че не. Не бих могъл да ви кажа фамилно име, но мога да предложа нещо по-добро. Направо ще ви запозная с нея.

— Parfait[74] — каза Гамаш и се изправи. Опита се да не обръща внимание на факта, че когато се надигна, панталонът му беше леко залепнал за стъпалото.

— Но трябва да побързаме — заяви Тиери и ги поведе с широки и бързи крачки, почти подтичване. — Може вече да си е тръгнала.

Мъжете крачеха бързо обратно по коридорите. После нахълтаха в голямата зала, където се бе провела сбирката. Но там нямаше никого. Не само хората, но и столовете, масите, книгите и кафето — всичко беше изчезнало.

— По дяволите — изруга водачът им. — Изпуснахме я.

Някакъв мъж прибираше чаши в шкафа и Тиери размени няколко думи с него, после се върна.

— Каза, че Сюзан е в "Тим Хортънс".

— Нещо против? — Гамаш махна с ръка към вратата и съдията отново ги поведе. Този път към кафенето. Докато чакаха пролука в автомобилната колона, за да прекосят улица "Шербрук", главният инспектор попита: — Що за човек беше Лилиан?

Тиери се обърна и го изгледа. Детективът познаваше този му поглед. Мъжът го отправяше от съдийската скамейка. Докато съдеше другите. А той бе добър съдия.

После съдията отново се обърна, за да следи автомобилното движение, и започна да говори:

— Беше голям ентусиаст, винаги готова да помогне. Често се включваше като доброволец да прави кафе или да подрежда масите и столовете. Сериозна задача е подготвянето на сбирка, както и разчистването след нея. Не всички искат да помагат, но Лилиан винаги участваше.

Мъжете едновременно забелязаха пролуката между колите, заедно хукнаха през четирите ленти на улицата и стигнаха невредими до отсрещния тротоар.

Тиери спря и се обърна към Гамаш.

— Много тъжна история. Тъкмо започваше да си подрежда живота. Всички я харесваха. Аз я харесвах.

— Тази жена? — попита Бовоар и с неприкрито изумление извади снимката от джоба си. — Лилиан Дайсън?

Съдията я погледна и кимна.

— Да, това е Лилиан. Трагедия.

— И твърдите, че всички са я харесвали? — настоя Жан Ги.

— Да — потвърди Тиери. — Защо?

— Ами — започна Гамаш, — вашето описание не съвпада с онова, което разправят другите.

— Така ли? И какво разправят другите?

— Че е била безсърдечна, манипулативна, дори склонна към насилие.

Вместо да отговори, съдията се обърна и тръгна по мрачна странична уличка. На следващата пресечка в дъното се виждаше познатата табела на "Тим Хортънс".

— Ето я — каза Тиери на влизане в кафенето. — Сюзан — извика и помаха с ръка.

Жена с късо подстригана черна коса вдигна поглед към него. Гамаш предположи, че е прехвърлила шейсет. Носеше куп лъскави бижута, тясна риза с лек шал около врата и пола, която бе с няколко сантиметра по-къса от приемливото за фигурата й с форма на буре. На масата имаше още шест жени на различна възраст.

— Тиери! — Сюзан скочи на крака и се хвърли да го прегърне, сякаш не се бяха разделили току-що. После обърна сияещия си любопитен поглед към Гамаш и Бовоар. — Свежа кръв?

Жан Ги се наежи. Не харесваше тази безсрамна жена с цинично поведение. Вдигаше твърде много шум. А и очевидно смяташе, че той е един от тях.

— Видях ви на днешната сбирка. Всичко е наред, миличък — засмя се Сюзан, щом видя изражението на Бовоар. — Не е нужно да ни харесваш. Целта е просто да зарежеш пиенето.

— Аз не съм алкохолик. — Дори в собствените му уши думата прозвуча така, сякаш бе умряла буболечка или парче суха кал, която той нямаше търпение да изплюе. Но жената не се обиди.

За разлика от Гамаш, който хвърли предупредителен поглед към колегата си и протегна ръка към Сюзан.

— Казвам се Арман Гамаш.

— Неговият баща? — Жената кимна към Бовоар.

Главният инспектор се усмихна.

— Не, за щастие. Не сме тук заради проблеми с алкохола.

Мрачното му излъчване очевидно подейства на Сюзан и усмивката й помръкна. Погледът й обаче запази блясъка си.

Бдителна е, осъзна Бовоар. Онова, което в началото бе приел за идиотска еуфория, се оказа нещо коренно различно. Жената беше нащрек. Зад смеха и грейналия поглед се криеше мозък, който работеше. С бясна скорост.

— А заради какво?

— Дали не бихме могли да поговорим насаме?

Тиери ги остави и се присъедини към Боб, Джим и още четирима мъже в другия край на заведението.

— Желаете ли кафе? — попита Сюзан, щом откриха усамотена маса в близост до тоалетните.

— Non, merci — отказа Гамаш. — Боб бе така добър да ми налее една чаша, макар и само до половината.

Сюзан се засмя. Бовоар си отбеляза наум, че тази жена се разсмива доста често. Зачуди се какво ли се крие зад това. От опит знаеше, че на никого не му беше чак толкова весело.

— Делириум тременс? — попита тя, а когато главният инспектор кимна, отправи към Боб изпълнен с умиление поглед. — Вижте, той живее в "Армията на спасението". Посещава седем сбирки седмично. И приема за даденост, че всеки тук е алкохолик.

— Човек може да приеме за даденост и по-лоши неща — отбеляза Гамаш.

— С какво мога да ви помогна?

— Аз съм от Sûreté du Québec — каза старшият детектив. — Отдел "Убийства".

— Главен инспектор Гамаш?

— Да.

— Какво мога да направя за вас? — поинтересува се жената.

За радост на Бовоар, вече не й беше толкова смешно.

— Става въпрос за Лилиан Дайсън.

Сюзан отвори широко очи и прошепна:

— Лилиан?

Гамаш кимна.

— Боя се, че снощи е била убита.

— Божичко. — Жената притисна длан към устата си. — При обир ли? Някой е влязъл с взлом в апартамента й?

— Не. Не прилича на неволна грешка. Случило се е на парти. Открита е мъртва в градината. Със счупен врат.

Сюзан издиша шумно и затвори очи.

— Съжалявам. Това е огромен шок за мен. Вчера говорихме по телефона.

— За какво?

— О, дежурно обаждане. Звънеше ми през няколко дни. Нищо важно.

— Спомена ли за партито?

— Не, изобщо.

— Очевидно добре я познавате — изрече старшият детектив.

— Така е. — Жената се загледа през прозореца към минувачите. Потънала в собствените си мисли, в собствения си свят. Но светът на Сюзан току-що се бе променил. В новия й свят вече имаше убийство. А Лилиан Дайсън я нямаше.

— Разполагали ли сте с наставник някога, господин главен инспектор?

— Да. И все още имам.

— В такъв случай сте наясно с близостта, която се изгражда при подобна връзка. — Хвърли бегъл поглед към Бовоар и леко се усмихна, а изражението й омекна.

— Наясно съм — кимна главният инспектор.

— Освен това виждам, че сте женен. — Сюзан посочи към голия си безименен пръст.

— Така е — потвърди Гамаш, без да сваля от нея зоркия си поглед.

— Сега си представете как тези два типа връзки се сливат и задълбочават. Нищо на този свят не може да се сравни с отношенията между наставника и неговия довереник.

Двамата мъже се вторачиха в нея.

— Как така? — най-сетне попита Гамаш.

— Връзката между тях е интимна, но не сексуална. Изпълнена с доверие, но без да е приятелство. Аз не искам нищо от моите довереници. Нищо. Единствено честност. Всичко, което искам да постигнат, е да зарежат алкохола. Аз не съм им съпруг или съпруга, не съм им най-близък приятел или началник. Те не са ми подчинени и не са отговорни пред мен за нищо. Аз просто ги напътствам и изслушвам.

— И какво получавате в замяна? — попита Бовоар.

— Собствената си трезвеност. Едно пиянде помага на друго. Можем да залъгваме много хора, инспекторе, и често го правим. Но е невъзможно да се лъжем взаимно. Познаваме се. Доста сме смахнати впрочем — каза Сюзан и се засмя.

Нищо ново за младия инспектор.

— Лилиан беше ли смахната, когато се запознахте? — попита Гамаш.

— О, до известна степен. Възприятията й за света бяха напълно сбъркани. Толкова пъти бе правила погрешен избор в живота си, че вече не знаеше как се вземат добри решения.

— Предполагам, че Лилиан е споделяла тайните си с вас — каза старшият детектив.

— Така е.

— И какви бяха тайните на Лилиан Дайсън?

— Не знам.

Главният инспектор заби поглед в жената с телосложение на пожарен кран.

— Не знаете ли, госпожо? Или не желаете да споделите?

ГЛАВА ЧЕТИРИНАЙСЕТА

Питър лежеше в леглото, стиснал ръба на двойния матрак. Беше твърде тясно за двойка, но в началото на брака си Питър и Клара не можеха да си позволят голяма спалня, а и обичаха да лежат близо един до друг.

Толкова близо, че се докосваха. Дори в най-горещите и лепкави юлски нощи. Лежаха голи в леглото, изритали настрана чаршафите, с мокри и хлъзгави от пот тела. И въпреки това се докосваха. Не много. Ръката му — до гърба й. Палецът на ходилото й — до крака му.

Контакт.

Но тази вечер той лежеше вкопчен в своята половина, а тя в нейната, сякаш висяха от двете страни на една и съща стръмна скала. Страхуваха се да не паднат. Но се бояха, че са на косъм да полетят надолу.

Бяха си легнали рано, та мълчанието им да изглежда естествено.

Не се получи.

— Клара? — прошепна.

Тишината увисна във въздуха. Питър познаваше съня на съпругата си и той със сигурност не звучеше така. Спящата Клара се държеше почти по същия начин като будната. Не се мяташе, не се въртеше в леглото, но сумтеше и мърмореше. Понякога даже казваше нещо безумно. Веднъж смотолеви: "Но Кевин Спейси е зарязан на Луната."

Не му повярва, когато на другата сутрин й го каза, но Питър бе сигурен, че го е чул съвсем ясно.

Всъщност не му вярваше и когато й казваше, че сумти, жужи и издава всякакви други звуци. Не шумно. Но Питър бе фино настроен на честотата на жена си. Чуваше я дори когато самата Клара не успяваше.

Ала тази вечер тя мълчеше.

— Клара? — пробва отново. Знаеше, че не спи, сигурен бе, че го чува. — Трябва да поговорим.

Тогава я чу.

Дълго, предълго вдишване. После въздишка.

— Какво има?

Питър се надигна до седнало положение, но не светна лампата. Предпочиташе да не вижда лицето й.

— Съжалявам.

Жена му не помръдна. Виждаше я — тъмна издутина в леглото, изтеглена до самия край на света. Нямаше как да се дръпне по-далеч от него, без да падне от леглото.

— Ти винаги съжаляваш — отвърна приглушено. Говореше, долепила лице към чаршафа, без дори да надигне глава.

Какво би могъл да каже. Права беше. През цялото им съвместно съжителство той непрекъснато казваше или правеше нещо глупаво, а тя му прощаваше. До днес.

Нещо се бе променило. Очаквал бе най-голямата заплаха за брака им да е изложбата на Клара. Успехът й. И неговият провал. Който щеше да изглежда още по-драматичен на фона на нейния триумф.

Но тревогите му се бяха оказали напразни.

— Трябва да изгладим това — настоя. — Трябва да поговорим.

Клара внезапно се надигна и взе да се бори с пухената завивка, за да освободи ръцете си. Най-накрая успя и се обърна към него.

— Защо? За да мога да ти простя отново, както винаги? Затова ли? Смяташ, че не знам какво си правил? Че си се надявал изложбата ми да се провали? Че си се надявал критиците да сметнат моите картини за боклук и да обявят, че истинският художник си ти? Познавам те, Питър. Знам как работи мозъкът ти. Никога не си разбирал стила ми, никога не те е било грижа за него. Смяташ картините ми за детински и простовати. — Сниши глас в имитация на неговия: — Портрети? Колко нелепо.

— Никога не съм го казвал.

— Но си го мислил.

— Не съм.

— По дяволите, Питър, не ме лъжи. Не и сега.

Предупреждението в гласа й бе ясно. И ново. И друг път се бяха карали, но никога така.

И тогава той разбра, че с брака им е свършено — или най-малкото върви към края си. Освен ако не успееше да открие правилната дума. Или действие.

Но какво да измисли, щом "съжалявам" не вършеше работа?

— Сигурно си бил във възторг от рецензията в "Отава Стар". Където ме нарекоха стар и уморен папагал, който подражава на истинските творци. Това достави ли ти удоволствие, Питър?

— Как можа да си го помислиш? — възкликна. Но наистина бе изпитал удоволствие. И облекчение. Първият истински щастлив за него момент от доста време насам. — Важна е рецензията в "Ню Йорк Таймс". Само тя ме интересува.

Клара го прониза с поглед. Студ скова пръстите на ръцете и краката му и ледени тръпки плъзнаха нагоре по тялото. Сякаш сърцето му вече нямаше сили да изпомпва кръвта чак дотам. То едва сега разбираше онова, с което останалата част от него е била наясно през целия му живот. Питър беше слабак.

— Тогава ми цитирай нещо от рецензията в "Ню Йорк Таймс".

— Моля?

— Хайде, давай. Ако ти е направила чак такова впечатление, ако е била толкова важна за теб, все ще си спомниш едно изречение.

Клара зачака.

— Поне една дума? — изрече с леден глас.

Питър отчаяно взе да рови из паметта си в търсене на нещо, каквото и да било, от рецензията в "Ню Йорк Таймс". Нещо, с което да докаже на себе си, дори не толкова на Клара, че поне мъничко го е било грижа.

Ала единственото, което помнеше, единственото, което виждаше, бе знаменитата рецензия от страниците на "Отава Стар".

Изкуството й е приятно, но не е нито революционно, нито дръзко.

Положението беше зле дори когато картините й бяха нелепи. Но щом станаха великолепни, се влоши още повече. Вместо славата й да огрее и него, успехът на жена му просто подчерта неговия провал. Творенията му избледняха покрай блясъка на нейните. Затова той четеше и препрочиташе изречението за папагала и го налагаше върху егото си като антисептично средство. Против септичното изкуство на Клара.

Ала вече знаеше, че не то бе станало септично.

— Така си и мислех — отсече тя. — Нито думичка! Е, нека ти припомня. Картините на Клара Мороу не са просто великолепни, те са блестящи. Четката й, с дръзкия си и щедър замах, преосмисля портретната живопис. Запаметих го. Не защото вярвам, че е истина, а защото имам избор на какво да вярвам. И не съм длъжна да избера най-лошото.

"Представи си само — помисли си Питър, докато ледените тръпки пълзяха към мозъка на костите му — да имаш възможността да избираш нещата, в които да вярваш."

— Да не забравяме и съобщенията — продължи Клара.

Той бавно затвори очи. Като мигване на влечуго.

Съобщенията. От всички, които подкрепяха Клара. От собственици на галерии, от куратори и арт дилъри по цял свят. От семейство и приятели.

Прекарал бе почти цялата сутрин — щом Гамаш и Клара тръгнаха с всички останали (в това число и с тялото на Лилиан) — в приемане на телефонни обаждания.

Звънене, звънене. Звън на камбани. И всеки звън го смаляваше. Отнемаше му мъжеството, достойнството, самоуважението. Записваше добрите пожелания, говореше любезни неща на хората, които управляваха света на изкуството. Титаните. Които го познаваха не по име, а като съпруг на Клара.

Унижението бе пълно.

Накрая остави обажданията на телефонния секретар и се скри в ателието си. Където се криеше цял живот. От чудовището.

Сега усещаше присъствието му в спалнята. Чуваше свистенето на опашката му край тялото си. Долавяше горещия му зловонен дъх.

През целия си живот бе знаел, че ако е достатъчно тих и дребен, чудовището няма да го види. Ако не вдигаше шум и не се обаждаше, то нямаше да го чуе, нямаше да го нарани. Ако не даваше повод за критика и прикриваше жестокостта си с усмивка и добри дела, то нямаше да го погълне.

Ала сега си даде сметка, че е невъзможно да се скрие от него. То винаги щеше да е наоколо, винаги щеше да го намира.

Самият той бе чудовището.

— Ти искаше да видиш как се провалям.

— Никога — изрече Питър.

— Дълбоко в себе си винаги съм вярвала, че се радваш за мен. Но просто имаш нужда от малко време да се адаптираш. Оказва се обаче, че това е истинската ти същност, нали?

Той отново понечи да отрече, на косъм беше. Но спря. Нещо го спря. Нещо се изпречи между думите в главата му и онези на езика му.

Вторачи се в нея и най-накрая — с изпочупени и окървавени от дългогодишното вкопчване нокти — изпусна контрола от ръцете си.

— Портретът "Трите грации". — Думите се търкаляха от устата му. — Видях го… преди да го завършиш. Вмъкнах се тайно в ателието ти и свалих платното от статива. — Замълча в опит да се вземе в ръце. Ала беше твърде късно. Вече пропадаше стремглаво надолу. — Видях… — Питър затърси точната дума. Но накрая осъзна, че не я търси, а се крие от нея. — Великолепие. Видях великолепие, Клара, и такава любов, че ми разби сърцето.

Вторачи се в чаршафите, усукани в ръцете му. И въздъхна.

— Тогава разбрах, че ти си много по-добър художник, отколкото аз бих могъл да бъда. Защото не рисуваш неща. Дори не рисуваш хора.

Отново видя портрета на трите възрастни приятелки, нарисувани от Клара. Трите грации. Емили, Кай и Беатрис. Съседките им в Трите бора. Как се смееха и се подкрепяха. Възрастни, крехки, съвсем близо до смъртта.

С всички основания да се страхуват.

И въпреки това всеки, погледнал картината на Клара, усещаше онова, което изпитваха трите жени.

Радост.

Докато гледаше грациите, Питър мигом разбра, че е прецакан.

Разбра и още нещо. Нещо, което хората, докоснали се до изключителните творения на Клара, може и да не разбираха съзнателно, но усещаха дълбоко в себе си.

Без нито едно разпятие, нафора или библия. Без благословията на духовенството или Църквата. Картините на Клара излъчваха фина, почти неуловима лична вяра. Струеше от миниатюрна ярка точица в око. От стари ръце, уловили други стари ръце. Сякаш животът им зависеше от това.

Клара рисуваше същия този живот.

Докато останалите художници от циничния свят на изкуството рисуваха най-лошото, Клара рисуваше най-доброто.

От години я игнорираха, подиграваха и отлъчваха заради това. Хората от артистичната общност, а в личен план — Питър.

Самият той рисуваше неща. Много добре. Дори бе заявил, че ще нарисува бог и някои арт дилъри му повярваха. Получи се добра история. Но той никога не бе виждал бог, така че как би могъл да го нарисува?

Клара не просто го бе виждала, тя го познаваше. И рисуваше онова, което познаваше.

— Права си. Винаги съм ти завиждал — призна и я погледна право в очите. Вече не се страхуваше. Беше надвил страха. — Завидях ти от първия миг, в който те срещнах. И никога не съм спирал. Опитах, но завистта е винаги там. Дори расте с времето. О, Клара. Обичам те и се мразя, че ти причинявам всичко това.

Клара мълчеше. Не му помагаше. Но и не му пречеше. Питър трябваше да се справи сам.

— Но не завиждах на изкуството ти. Мислех си, че е така, затова не обръщах внимание. Преструвах се, че не разбирам. Но съзнавах отлично какво точно правиш в ателието си. Какво е онова, което се мъчиш да уловиш и да запечаташ върху платното. С течение на годините виждах, че си все по-близо и по-близо до този момент. И това ме убиваше. Господи, Клара. Защо не мога просто да се зарадвам за теб?

Тя мълчеше.

— Щом видях "Трите Грации", веднага разбрах, че си го постигнала. А сетне и другия портрет. На Рут. Божичко. — Клюмна и отпусна рамене. — Кой друг, ако не ти, ще нарисуваш Рут като Дева Мария? Преливаща от презрение, огорчение и разочарование.

Разтвори ръце, после ги отпусна в скута си и въздъхна.

— А после и точицата. Миниатюрното бяло петънце в очите й. Пълни с омраза очи. В контраст с онази точица. В очакване да се случи нещо.

Питър погледна към Клара в другия край на леглото.

— Но не изкуството ти е обект на завистта ми. Никога не е било.

— Лъжеш, Питър.

— Не, не, не лъжа — отвърна с трескав и отчаян глас.

— Ти критикуваше "Трите Грации". А на портрета на Рут се подиграваше — изкрещя Клара. — Искаше да се проваля, да ги унищожа.

— Да, но не ставаше въпрос за картините — кресна в отговор Питър.

— Глупости.

— Не. Не за тях, а за…

— Е? — извика Клара. — да чуем! За кое става въпрос? Виновна е майка ти? Или баща ти? Имал си твърде много пари или твърде малко? В училище учителите те тормозеха, а дядо ти пиеше? Сега какво извинение се мъчиш да измислиш?

— Не, ти не разбираш.

— Напротив, Питър, разбирам. Твърде добре те разбирам. Докато се тътрех край теб в сянката ти, си бяхме добре.

— Не. — Той скочи от леглото и взе да отстъпва, докато опря гръб в стената. — Трябва да ми повярваш.

— Не, вече не съм длъжна. Ти не ме обичаш. Любовта не е способна на това.

— Клара, не.

Внезапно замайването, дезориентацията и стремглавото пропадане най-сетне приключиха. И Питър се свлече на земята.

— Говоря за вярата ти — извика. — За убежденията ти. За надеждата ти. — Гласът му заглъхна до грачене между опитите да си поеме въздух. — Беше много по-зле, отколкото да завиждам за картините ти. Исках да рисувам като теб, но само защото това означаваше да виждам света като теб. Господи, Клара. Единственото, което някога съм искал, е вярата ти.

Той обви ръце около коленете си и рязко ги придърпа към гърдите, за да стане колкото се може по-мъничък. Да се свие на миниатюрно кълбо. И започна да се люлее.

Напред-назад. Напред-назад.

Клара се взираше в него от леглото. Притихнала не от гняв, а от смайване.

Жан Ги грабна купчина мръсно пране и я захвърли в ъгъла.

— Ето — усмихна се и бързо се шмугна в съседната стая, — чувствайте се като у дома си.

— Merci — отвърна Гамаш и седна. Коленете му — рязко и неочаквано — подскочиха почти до раменете.

— Внимавайте с дивана! — извика Бовоар от кухнята. — Пружините му май са се прецакали.

— Възможно е — каза началникът, докато се опитваше да се настани удобно. Зачуди се такова ли е усещането да попаднеш в турски затвор. Докато Жан Ги наливаше нещо за пиене, главният инспектор огледа едностайната му квартира, разположена на пъпа на Монреал.

Единствените лични вещи в жилището бяха купчината пране, преместена в ъгъла, и плюшеното животно — лъвче, което едва се забелязваше сред завивките на неоправеното легло. Изглеждаше странно, дори инфантилно. Жан Ги не даваше вид на човек със слабост към плюшени играчки.

Бяха извървели трите пресечки от кафенето до апартамента му, унесени в разговор — обсъждаха записките си на свеж въздух в хладната нощ.

— Повярвахте ли й? — попита Бовоар.

— На Сюзан? Когато каза, че не може да си спомни тайните на Лилиан? — Гамаш се замисли. Разлистените дървета, които опасваха централната улица, тъкмо променяха цвета си от ярко и свежо зелено към по-наситен и тъмен нюанс. — А ти?

— Не, не й повярвах и за миг.

— Нито пък аз — каза главният инспектор. — Въпросът е дали ни излъга умишлено, за да скрие нещо, или просто има нужда от време да си събере мислите?

— Мисля, че беше умишлено.

— Ти винаги смяташ така.

Вярно беше. Инспектор Бовоар винаги подозираше най-лошото. За по-сигурно.

По думите на Сюзан тя имаше няколко довереници и всеки от тях й разказваше всичко за живота си.

— Това е петата стъпка от програмата на анонимните алкохолици — пояснила бе. — Признахме пред бог, пред себе си и пред друго човешко същество истинската същност на грешките си. Аз съм това друго човешко същество.

Жената отново се засмя и направи гримаса.

— Не ви ли доставя удоволствие? — поинтересува се Гамаш, изтълкувал гримасата като недоволство.

— Отначало ми харесваше, с първите ми довереници. Честно казано, любопитно ми беше да разбера в какви глупости са се забърквали по време на пиянската си кариера, дали са били като моите. Изпитвах вълнение, че има хора, които ми се доверяват до такава степен. Честно казано, не се случваше често, докато пиех. Трябва да си бил луд, за да ми се довериш по онова време. Но след известно време започва да става досадно. Всички смятат, че техните тайни са ужасни, а в общи линии са едни и същи.

— Например? — попита главният инспектор.

— О, има всякакви истории. Може да си прикрит гей. Да крадеш. Да си мислиш ужасни неща. Да се напиеш и да пропуснеш важно семейно събитие. Да разочароваш близките си. Да нараниш близките си. Да упражниш насилие. Не казвам, че са постъпвали правилно. Категорично не. Но не е нещо нечувано. Те не са сами. Знаете ли коя е най-тежката част от стъпка пет?

— Признахме пред себе си! — предположи Гамаш.

Бовоар се смая, че шефът му е запомнил формулировката. На него всичко това му изглеждаше като досадно хленчене. Група алкохолици, които се самосъжаляват и търсят мигновена прошка.

Жан Ги вярваше в прошката, но само след наказание.

Сюзан се усмихна.

— Точно така. Човек би решил, че е лесно да признаем тези неща пред себе си. Нали все пак сме присъствали, като се е случило. Но е трудно да признаем кое в стореното е било толкова лошо. Особено ако години наред сме оправдавали и отричали поведението си.

Гамаш кимна замислено.

— Тайните често ли са толкова лоши като на Брайън?

— Имате предвид да убиеш дете? Понякога.

— Някой от вашите довереници убивал ли е човек?

— Случвало се е да ми признаят, че са отнели човешки живот — призна накрая тя. — Но никога умишлено. Никога преднамерено. Само при нещастен случай. Най-често при шофиране в пияно състояние.

— В това число и Лилиан? — тихо попита старшият детектив.

— Не си спомням.

— Не ви вярвам. — Гамаш бе снишил глас толкова, че едва се чуваше. А може би на Сюзан й бе трудно да чуе точно тези думи. — Никой не е в състояние да забрави подобно признание.

— Вярвайте на каквото желаете, господин главен инспектор.

Той кимна и подаде визитката си на жената.

— Тази нощ ще остана в Монреал, но утре се връщаме в Трите бора. Ще останем там, докато открием кой е убил Лилиан Дайсън. Обадете ми се, като си спомните.

— Трите бора? — попита Сюзан и взе визитката.

— Селото, в което е била убита Лилиан.

Гамаш се изправи, а Бовоар го последва.

— Казахте, че животът на всички ви зависи от истината — каза главният инспектор. — Ще е много неприятно, ако точно сега го забравите.

Петнайсет минути по-късно бяха в новия апартамент на Жан Ги. Докато младият инспектор отваряше и затваряше шкафове и си мърмореше нещо, Гамаш се измъкна от мъчителната хватка на дивана и тръгна да обикаля стаята. Загледа се през прозореца към пицарията отсреща с реклама на "Супер Слайс", после отново се обърна към помещението и се взря в сивите стени и в мебелите от ИКЕА. Отмести поглед към телефона и блокчето за бележки.

— Значи не се храниш само в пицарията — отбеляза.

— Какво имате предвид? — извика Бовоар от кухнята.

— Ресторант "Милос" — прочете Гамаш от блокчето с листчета до телефона. — Много шик.

Жан Ги надникна в стаята — първо към телефона и бележките, после към главния инспектор.

— Мислех си да ви заведа там с мадам Гамаш.

С оскъдната светлина в помещението, която падаше върху лицето му, Бовоар за миг заприлича на Брайън. Не на предизвикателния и наперен млад мъж от началото на разказа. А на младежа с наведената глава. Смирен. Смутен. Злощастен. Човек.

Недоверчив.

— За да ви благодаря за подкрепата — добави Жан Ги. — При раздялата с Инид и другите неща. Бяха доста тежки няколко месеца.

Главният инспектор погледна изумен по-младия си колега. "Милос" бе сред най-добрите рибни ресторанти в Канада. И определено бе сред най-скъпите. Едно от любимите им места с Рен-Мари, макар че го посещаваха само по много специални поводи.

— Merci — каза накрая. — Но да знаеш, че ще се радваме не по-малко и на пица.

Жан Ги се усмихна и мушна блокчето с бележки в чекмеджето.

— Е, никакъв "Милос" тогава. Но ще се бръкна за "Супер Слайс" и не приемам възражения по въпроса.

— Госпожа Гамаш ще бъде много доволна — засмя се старшият детектив.

Бовоар отиде до кухнята и се върна с питиета. Носеше бира от микропивоварна за началника и вода за себе си.

— Няма ли бира за теб? — попита главният инспектор и вдигна чашата си.

— Отщя ми се след всички онези приказки за алкохол. Чаша вода ми стига.

Седнаха отново, но този път Гамаш избра един от твърдите столове до малката стъклена маса за хранене. Отпи глътка от бирата си.

— Има ли полза, как мислите? — попита Жан Ги.

На главния инспектор му отне малко време да разбере какво има предвид по-младият му колега.

— От Организацията на анонимните алкохолици?

Бовоар кимна.

— На мен тази работа ми изглежда твърде себелюбива. И как точно споделянето на тайни ще им попречи да посегнат към чашката? Няма ли да е по-добре просто да забравят, вместо да вадят на показ кирливите си ризи? Пък и никой от тези хора не е обучен за това. Онази жена, Сюзан, е доста объркана личност. Не личи да е от особена полза за когото и да било.

Главният инспектор се вгледа в изпитото лице на заместника си.

— Аз мисля, че от организацията има полза, защото никой, без значение колко е добронамерен, не разбира истински това състояние, ако сам не е минал през него — тихо каза Гамаш. Стараеше се да не се навежда, за да не навлиза в пространството на по-младия инспектор. — Като акцията във фабриката. Никой не знае какво е било, освен онези от нас, които са били там. Психотерапевтите също оказват голяма помощ. Но не е същото като да разговаряш с някого от нас. — Погледна към Бовоар. Който сякаш рухваше навътре в себе си. — Често ли си мислиш за случилото се във фабриката?

Сега бе ред на Жан Ги да замълчи за миг.

— Понякога.

— Говори ли ти се по темата?

— И каква полза? Вече съм разказал всичко на разследващите, на психотерапевтите. Вече го преживяхме. И двамата.

Смятам, че е време да спрем да говорим за това и да продължим напред, не мислите ли?

Гамаш килна глава на една страна и внимателно се вгледа в Жан Ги.

— Не, не мисля. Считам, че трябва да продължим да говорим, докато обсъдим всичко, докато не остане нищо скрито-покрито.

— Онова, което се случи в изоставената фабрика, приключи — отсече Бовоар, после се овладя. — Съжалявам. Смятам го за егоистично. Аз просто искам да си продължа напред. Единственото скрито-покрито, единственото, което все още ме гложди, ако наистина ви интересува, е кой пусна в интернет запис от нападението. Как видеото се озова там.

— Вътрешното разследване установи, че е дело на хакер.

— Знам. Четох доклада. Но вие всъщност не го вярвате, нали?

— Нямам друг избор — отвърна Гамаш. — Ти също.

В тона му ясно се долови предупредителна нотка. Предупреждение, което младият инспектор избра да не чува и да не взема под внимание.

— Не е бил хакер — заяви. — Никой не знаеше за съществуването на тези записи, освен другите полицаи от Sûreté. Видеото не е присвоено от хакер.

— Достатъчно, Жан Ги. — Не за пръв път водеха този разговор. След качването в интернет видеозаписът от нападението във фабриката бе станал обект на огромен зрителски интерес. Милиони хора по света бяха гледали редактираното видео.

Видели бяха какво се е случило.

С двамата инспектори. И с останалите полицейски служители. Милиони бяха гледали записа като телевизионно шоу. За забавление.

След месеци разследване управлението на Sûreté бе стигнало до заключението, че виновникът е хакер.

— Защо не го откриха? — упорстваше Бовоар. — Имаме цял отдел, който се занимава единствено с киберпрестъпления. И не успяха да издирят някакъв си жалък негодник, който според собствения им доклад просто е извадил късмет!

— Остави нещата така, Жан Ги — отсече Гамаш.

— Трябва да открием истината, сър — настоя младият мъж и се наведе към шефа си.

— Знаем каква е истината — изрече старшият детектив. — Трябва единствено да се научим да живеем с нея.

— И няма да ровите повече? Просто ще я приемете?

— Просто ще я приема. Ти също. Обещай ми, Жан Ги. Това е чужд проблем. Не наш.

Гледаха се мълчаливо известно време, докато накрая Бовоар приключи въпроса с едно рязко кимване.

— Воп — каза Гамаш, допи чашата си и влезе с нея в кухнята. — Време е да тръгвам. Трябва да се върнем в Трите бора рано.

Главният инспектор пожела лека нощ на заместника си и тръгна бавно по нощните улици. За радост, носеше палто, което го пазеше от студа. Бе планирал да хване такси, но неусетно извървя целия път до улица "Лорие".

А докато вървеше, си мислеше за Организацията на анонимните алкохолици, за Лилиан и за Сюзан. За върховния съдия. За художниците и арт дилърите, заспали по леглата си в Трите бора.

Но най-много мислеше за разрушителния ефект на тайните. В това число и неговите собствени.

Беше излъгал Жан Ги. Нищо не бе приключило. И той не можеше да го забрави.

Бовоар изми бирената чаша и се запъти към спалнята си.

"Продължавай напред, просто не спирай — умоляваше се наум. — Само още няколко крачки."

Ала спря, разбира се. Както правеше всяка нощ, откак се бе появил онзи видеозапис.

Веднъж щом нещо попаднеше в мрежата, то никога, абсолютно никога, не можеше да изчезне. Оставаше там завинаги. Забравено, може би, но там, в очакване да бъде преоткрито. И да се появи отново.

Като тайна. Която никога не е напълно скрита. И никога не е съвсем забравена.

А този видеозапис далеч не бе забравен. Все още не.

Жан Ги се стовари на стола и събуди компютъра с мишката. Линкът стоеше в списък "Любими" с умишлено променено заглавие.

Клепачите му тежаха, схванат бе от умора, и все пак кликна с мишката върху линка.

И видеото се появи на екрана.

Бовоар натисна бутона за начало. После още веднъж. И още веднъж.

Гледаше записа отново и отново. Картината бе ясна, звуците също. Експлозиите, стрелбата, крясъците: "Ранен полицай, ранен полицай!"

И гласът на Гамаш — властен, уверен. Началникът издаваше ясни заповеди, крепеше ги заедно, удържаше хаоса, докато екипът му се промъкваше все по-навътре във фабриката, за да обгради стрелците. Много повече въоръжени престъпници, отколкото бяха очаквали.

Жан Ги отново и отново гледаше собственото си раняване с куршум в корема. После отново и отново, и отново ставаше свидетел на нещо още по-лошо. Главен инспектор Гамаш. С разперени ръце и извит гръб. Полита във въздуха, после пада. И остава неподвижен на земята.

А сетне хаосът ги поглъща.

Останал без сили, Бовоар се отдръпна от екрана и се приготви за лягане. Изми си лицето и зъбите. Извади предписаните таблетки и глътна един оксиконтин[75].

После мушна другото шишенце с хапчета под възглавницата си. В случай че му потрябваше през нощта. Там беше на сигурно място. Извън полезрението. Като оръжие. Крайна мярка.

Шишенце перкоцет.

Ако оксиконтинът не беше достатъчен.

Легна си и в тъмното зачака лекарството да подейства. Усети как денят постепенно се оттегля. Ядовете, тревогите, образите започнаха да избледняват. Докато гушкаше плюшеното си лъвче и потъваше в забвение, един образ се носеше заедно с него.

Не как го прострелват в корема. Нито как главният инспектор пада ранен на земята.

Всичко това бе избледняло, погълнато от оксиконтина.

Но една мисъл оставаше. И го следваше докрай.

Ресторант "Милос". Телефонният номер, сега скрит в чекмеджето на бюрото. Всяка седмица през последните три месеца се обаждаше в ресторант "Милос" и правеше резервация. За двама. За събота вечер. Масата в дъното, до варосаната стена.

И всеки път в събота следобед я отменяше. Чудеше се дали след първите няколко пъти те изобщо си правеха труда да му записват името. Може би просто се преструваха. Също като него.

Но утре щеше да е различно, не се и съмняваше.

Тогава със сигурност щеше да й се обади. И тя щеше да приеме. Жан Ги щеше да заведе Ани Гамаш в "Милос", на маса с кристални чаши и бели ленени покривки. Тя щеше да си поръча морски език, той — омар.

Тя щеше да го слуша и да го гледа с онези дълбоки очи. Той щеше да я разпита за деня й, за живота й, за желанията й, за чувствата й. За всичко. Искаше да знае всичко.

Всяка нощ потъваше в сън с една и съща картина пред очите. Ани го гледа от другия край на масата. После той се протяга и слага ръка върху нейната. И тя му го позволява.

Докато се унасяше в сън, Жан Ги положи едната си ръка върху другата. Ето такова щеше да е усещането.

А после оксиконтинът отнесе всичко. И Бовоар вече не чувстваше нищо.

ГЛАВА ПЕТНАЙСЕТА

Клара слезе за закуска. Къщата ухаеше на кафе и препечени английски мъфини.

Когато се събуди — изненадана, че изобщо е успяла да заспи, леглото бе празно. Отне й малко време да се сети за случилото се през нощта.

За караницата с Питър.

На косъм бе да се облече и да го напусне. Да вземе колата, да кара до Монреал. Да се настани в евтин хотел.

А после?

После… нещо. Остатъкът от живота й, навярно. Тогава не я интересуваше какво следва.

Но накрая Питър най-сетне й каза истината.

Говориха до късно през нощта, после заспаха. Без да се докосват, все още не. Бяха твърде наранени за това. Сякаш взаимно се бяха одрали и разчленили. Обезкостили. Извадили вътрешностите си, за да ги огледат. И открили, че са прогнили.

Тяхното не беше брак, а пародия на партньорство.

Но откриха също, че може би — може би — биха могли да сглобят отново връзката си.

Щеше да е различно. Но дали щеше да стане по-добре?

Клара не знаеше.

— Добро утро — каза Питър, когато тя се появи в кухнята с щръкнала от едната страна коса и с отпечатък от съня върху лицето си.

— Добро утро — отвърна.

Той й наля чаша кафе.

През нощта, веднага щом Клара заспа, Питър изчака да чуе тежкото дишане на жена си и поне едно сумтене и отиде във всекидневната. Намери вестника. Намери и лъскавия каталог за изложбата й.

И седя там цяла нощ. Многократно препрочита рецензията в "Ню Йорк Таймс". Както и тази в лондонския "Таймс". Докато ги научи наизуст.

За да може и той да има избор на какво да вярва.

После дълго разглежда репродукциите на картините й в каталога.

Бяха великолепни. Но той вече го знаеше. В миналото обаче, докато гледаше портретите й, забелязваше грешки. Истински и въображаеми. Леко кривване на четката. Ръце, които биха могли да бъдат и по-добри. Умишлено се вторачваше в дреболиите, за да не му се налага да вижда цялото.

Сега гледаше цялостната картина.

Щеше да излъже, ако каже, че е щастлив от видяното, а Питър Мороу бе твърдо решен да не лъже повече. Нито себе си. Нито Клара.

Истината бе, че все още го болеше от сблъсъка с такъв талант. Но за пръв път, откакто познаваше Клара, не търсеше недостатъци.

Само че още нещо го бе измъчвало цяла нощ.

Каза й всичко. Всяко свое противно деяние или мисъл. За да е наясно с цялата истина. За да няма нищо скрито-покрито, което да изненада и двамата.

С изключение на едно.

Лилиан. И какво й беше казал на студентската изложба преди толкова много години. Думите, които бе изрекъл тогава, се брояха на пръстите му. Но всяка от тях бе куршум. И всеки куршум бе улучил целта си. Клара.

— Благодаря — каза художничката и взе чашата с ароматно, силно кафе. — Ухае хубаво.

Тя също бе твърдо решена да не лъже, да не се преструва, че всичко е наред, с надеждата, че измислицата може да се превърне в реалност. Но кафето наистина ухаеше добре. Това поне можеше да каже без угризения.

Питър седна, събрал смелост да признае за стореното преди години. Пое си въздух, затвори очи за миг и отвори уста, готов да говори.

— Рано се върнаха. — Клара кимна към улицата, загледана през прозореца.

Художникът проследи с поглед волвото, което намали и паркира. Главен инспектор Гамаш и Жан Ги Бовоар излязоха от колата и тръгнаха към бистрото.

Питър затвори уста и реши, че в крайна сметка моментът не е подходящ.

Клара се усмихна, докато наблюдаваше двамата инспектори през прозореца. Стори й се забавно, че Бовоар не заключи колата. Когато за пръв път дойдоха в Трите бора, за да разследват убийството на Джейн, полицаите не пропускаха да заключат автомобила. А сега, няколко години по-късно, изобщо не си правеха труда.

Явно знаеха, че в Трите бора се случваше да отнемеш човешки живот, но не и кола.

Художничката погледна към кухненския часовник. Беше почти осем.

— Навярно са тръгнали от Монреал малко след шест.

— Аха — каза Питър и се загледа в Гамаш и Бовоар, които потънаха в бистрото. После погледна към ръцете на Клара. С едната, художничката държеше чашата, но другата бе отпуснала в хлабав юмрук върху старата чамова маса.

Имаше ли смелост да рискува?

Протегна ръка и много бавно, за да не я сепне или уплаши, положи едрата си длан върху юмрука й. Обви пръсти около него. Прибра го на сигурно място в малкия дом, който направи с ръка.

И тя му го позволи.

Това стигаше, каза си Питър.

Нямаше нужда да й казва останалото. Нямаше нужда да я разстройва.

— За мен… — изрече бавно Бовоар, загледан в менюто. Нямаше никакъв апетит, но знаеше, че трябва да си поръча нещо. В менюто имаше палачинки с боровинки, тънки френски палачинки, яйца "Бенедикт", бекон с наденички и прясно изпечени кроасани.

Бе на крак от пет. Взе главния инспектор в шест без петнайсет. А сега бе почти седем и половина. Очакваше всеки момент да огладнее.

Арман Гамаш затвори менюто и погледна към сервитьора.

— Докато той се колебае, аз ще поръчам наденички, чаша cafe au lait и палачинки с боровинки.

— Merci — каза мъжът, взе менюто на Гамаш и се обърна към Бовоар: — А за вас, мосю?

— Всичко изглежда толкова хубаво — отвърна младият детектив. — Ще взема същото като главния инспектор, благодаря.

— Очаквах да си поръчаш яйца "Бенедикт" — усмихна се началникът, когато сервитьорът ги остави сами. — Мислех, че са ти любими.

— Тъкмо вчера си ги приготвих вкъщи — отвърна Бовоар, а Гамаш се засмя. И двамата знаеха, че е по-вероятно да е ял "Супер Слайс" за закуска. Всъщност Жан Ги съвсем отскоро започваше деня си само с кафе или с кафе и геврече.

През прозореца виждаха Трите бора на ранната утринна светлина. Малцина бяха излезлите навън ранобудници. Няколко души разхождаха кучета. Други седяха на верандата си, пиеха кафе и четяха сутрешния вестник. Но повечето все още спяха.

— Как се справя полицай Лакост според теб? — попита главният инспектор, щом им донесоха кафето.

— Съвсем прилично. Говорихте ли с нея снощи? Помолих я да съгласува някои неща с вас.

Мъжете отпиваха от кафето и сверяваха записките си.

Закуската им пристигна и Бовоар погледна часовника си.

— Помолих я да дойде тук в осем. — Беше без десет и щом вдигна поглед, забеляза Лакост да крачи през затревения площад с папка в ръка.

— Харесва ми да съм наставник — заяви.

— Добре се справяш в тази роля — каза Гамаш. — Но и учителят ти си го биваше, разбира се. Великодушен, справедлив. И в същото време строг.

Жан Ги погледна към главния инспектор с пресилено изумление.

— Вие? Искате да кажете, че сте ме наставлявали през всичките тези години? Е, това обяснява нуждата ми от психотерапия.

Гамаш сведе поглед към храната си и се усмихна.

Полицай Лакост се присъедини към тях и си поръча капучино.

— И кроасан, s'il vous plait[76] — извика след сервитьора. После остави папката върху масата. — Снощи прочетох доклада ви за сбирката, инспекторе, и направих някои проучвания.

— Вече? — попита Бовоар.

— Ами… станах рано и, честно казано, не ми се мотаеше из пансиона с онези художници.

— Защо? — попита Гамаш.

— Боя се, че ги намирам за досадни. Снощи вечерях с Норман и Полет, за да се пробвам да измъкна от тях още нещо за Лилиан Дайсън, но те сякаш са изгубили интерес.

— За какво си говорихте? — поинтересува се младият инспектор.

— Почти през цялото време се смяха на рецензията в "Отава Стар" за изложбата на Клара. Казаха, че щяла да сложи край на кариерата й.

— Че на кого му дреме какво мислят от "Отава Стар"? — подхвърли Бовоар.

— Преди десет години на никого, обаче сега благодарение на интернет рецензията може да се прочете от всяка точка на света — отвърна Лакост. — Незначителните мнения внезапно добиват тежест. Както каза Норман, хората помнят само лошите рецензии.

— Чудно ми е дали е вярно — изрече Гамаш.

— Някакъв напредък с издирването на онази рецензия, написана от Лилиан Дайсън?

— Иде му отвътре да твори с такава лекота, както облекчава физиологичните си нужди — цитира Лакост. Щеше й се тези думи да бяха написани за Норман или Полет. Макар че, хрумна й внезапно, може и така да беше. Може би онова "му" в рецензията се отнасяше за Норман. Това би обяснило язвителността му, както и насладата, когато някой друг получеше лоша рецензия.

Полицайката поклати глава.

— Ударих на камък с тази статия. Било е толкова отдавна, преди повече от двайсет години. Изпратих полицай до архива на "Прес". Налага се да прегледаме целия микрофиш на смени.

— Воп. — Инспектор Бовоар кимна одобрително.

Лакост разчупи топлия си хрупкав кроасан на две.

— Проучих наставницата на Лилиан Дайсън, както ми поръчахте, инспекторе — заяви и отхапа от кроасана, сетне го остави в чинията и взе папката. — Сюзан Коутс, шейсет и две годишна. Сервитьорка е в "Никс" на Грийн Авеню. Знаете ли го?

Бовоар поклати глава, но Гамаш кимна.

— Заведението е с култов статут в Уестмаунт. Същинска институция.

— Също като Сюзан, очевидно. Звъннах им тази сутрин, преди да дойда тук. Разговарях с една от другите сервитьорки. Някоя си Лорейн. Потвърди, че Сюзан работи там от двайсет години. Но поохладня, щом я попитах за смените й. Накрая обаче призна, че всички взаимно си покриват смените, когато изкарват допълнително пари от частни партита. Сюзан е трябвало да вземе обедната смяна, но не се е появила в събота. Вчера е работила както обикновено. Смяната й започва в единайсет.

— Под частни партита нали нямаш предвид…? — започна Бовоар.

— Проституция? — попита Лакост. — Жената е на шейсет и две. Макар че преди години е практикувала професията. Два ареста за проституция и един за влизане с взлом. Говорим за началото на осемдесетте. Има и присъда за грабеж.

Инспекторите вдигнаха вежди едновременно. И все пак тези провинения бяха твърде стари, а и далеч не можеха да се сравняват по тежест с убийство.

— Открих и данъчното й досие. Миналата година декларираните й доходи са били двайсет и три хиляди долара. Но е затънала в дългове. Кредитни карти. Три броя. Всичките с изчерпан кредит. Очевидно приема кредитния лимит не за таван, а за цел. Като повечето задлъжнели хора успява да заблуди кредиторите си, но много скоро всичко ще се срути.

— Дали го съзнава обаче? — попита Гамаш.

— Трудно би било да е иначе, освен ако не е напълно луда.

— Още не си я виждала — каза Бовоар. — Лудостта е едно от добрите й качества.

Андре Кастонге усети ухание на кафе.

Лежеше в леглото, на удобния матрак, под завивката с гъши пух и чаршафите с шестстотин нишки на квадратен сантиметър. И му се искаше да е мъртъв.

Чувстваше се, сякаш го бяха пуснали от много голяма височина. И в резултат той някак си бе оцелял, но беше целият сплескан и в синини. Протегна треперещата си ръка към чашата с вода и жадно изгълта остатъка. Почувства се по-добре.

Бавно се надигна в седнало положение, като си даваше време да се приспособи към всяка нова поза. Накрая се изправи и загърна отпуснатото си тяло с халата за баня. Никога повече, каза си, когато се затътри до банята и се вгледа в отражението си. Никога повече.

Но беше казал същото и вчера. И предишната сутрин. И по-предишната.

Екипът от Sûreté прекара сутринта в сградата на старата държавна железница, пригодена за временен полицейски щаб. Ниската тухлена стогодишна постройка се намираше срещу Трите бора, от другата страна на река Бела Бела. Изоставена бе преди десетилетия, след като влаковете просто спрели да спират там. Без обяснение.

Известно време треновете продължавали да пухтят покрай селото, да криволичат през долината и между планинските възвишения. Докато изчезнат зад завоя.

Но един ден дори те спрели. Нямало го вече експреса в дванайсет. Нямало го и влака за мляко от Вермонт в три следобед.

Не останало нищичко, с което жителите на малкото селище да си сверяват часовниците.

И така заедно с влаковете в Трите бора спряло и времето.

Железопътната гара си стояла празна, докато един ден на Рут Зардо й хрумнала мисъл, която не включвала маслини и кубчета лед. Доброволната противопожарна команда на Трите бора щяла да завземе мястото. С Рут начело доброволците обсадили старата тухлена сграда и се разположили в нея като у дома си.

Точно като екипа от отдел "Убийства". В едната половина на просторното помещение се намираше противопожарното оборудване — брадви, маркучи, каски. Камион. В другата половина имаше бюра, компютри, принтери, скенери. По стените висяха плакати с правила за пожарна безопасност, подробни карти на региона, снимки на носители на наградата за поезия на генерал-губернатора (в това число и Рут) и няколко големи табла със заглавни надписи като: заподозрени, улики, жертва и въпроси.

Въпроси имаше много и екипът прекара цялата сутрин в търсене на отговори. Пристигна подробният доклад от аутопсията и с него — както и с данните от съдебната експертиза — се зае инспектор Бовоар. Той разследваше как бе умряла жертвата, докато полицай Лакост се опитваше да открие как бе живяла. Издирваше всичко за нюйоркския й период, за брака й, за приятели и колеги. Интересуваха я делата й, мислите й. Мнението на другите за нея.

А главен инспектор Гамаш обединяваше всичко и всички.

Започна от бюрото си с чаша кафе, прочете всички доклади, изготвени от онази първа сутрин насам.

После взе голямата синя книга от бюрото си и излезе да се разходи. По навик тръгна към селото, но спря на сводестия каменен мост на реката.

Рут седеше на пейка на затревения площад. На пръв поглед не правеше нищо особено, но главният инспектор знаеше, че не е така. Старата поетеса правеше най-трудното нещо на света.

Чакаше и се надяваше.

Докато Гамаш я наблюдаваше, Рут отметна прошарената си глава назад и притвори очи към небесата. Ослуша се. За далечен звук като от влак. За нечие завръщане у дома. После отново клюмна.

Колко ли дълго щеше да чака, запита се инспекторът. Вече бе почти средата на юни. Колко други майки и бащи бяха седели на нейното място и бяха чакали, изпълнени с надежда? Ослушвали се бяха за приближаващ влак. Чудили се бяха дали ще спре, дали от него ще слезе скъп на сърцето им младеж, завърнал се от място с красиво име като Вайми Ридж или Фландърс Фийлдс, или Пашендейл. Диеп или Арнем[77].

Колко дълго живееше надеждата?

Рут вдигна поглед към небето и за пореден път се ослуша за звук от далечен крясък. После отново наведе глава.

Цяла вечност, помисли си Гамаш.

А ако надеждата траеше цяла вечност, колко ли продължаваше омразата?

Инспекторът се обърна, не искаше да смущава възрастната жена. И не желаеше да смущават него самия. Имаше нужда от тишина, за да почете и да помисли на спокойствие. Затова тръгна обратно, покрай старата железопътна гара и надолу по черния път. Много пъти се бе разхождал из покрайнините на Трите бора, но точно по този маршрут — никога.

От двете страни на пътя се нижеха гигантски кленове, чиито клони се преплитаха над главата на инспектора. Листата почти скриваха слънцето. Но не съвсем. Лъчите се процеждаха помежду им и обсипваха пътя, Гамаш и книгата в ръката му с късчета мека светлина.

Детективът откри голям сив камък край пътя. Настани се удобно върху него, сложи си очилата за четене, кръстоса крака и отвори книгата.

Час по-късно я затвори и се загледа пред себе си. После стана и повървя още малко през тунела от шарена сянка. Навътре, между дърветата, виждаше сухи листа и клонки папрат, чуваше суетнята на катерици и птици. Долавяше всички околни шумове, ала съзнанието му бе другаде.

Накрая спря и тръгна обратно с бавни, но целеустремени стъпки.

ГЛАВА ШЕСТНАЙСЕТА

— Така — каза Гамаш и се настани на стола си зад импровизираната заседателна маса. — Кажете ми какво ни е известно.

— Пълният доклад на доктор Харис пристигна тази сутрин — започна Бовоар, застанал до забодените на стената листове. Под носа си размахваше маркер без капачка. — Вратът на Лилиан Дайсън е бил усукан и прекършен с едно-единствено движение. — Тук имитира счупване на врат. — По ръцете и лицето й няма синини. Като цяло липсват, ако изключим петънцето на мястото на счупването.

— И какво ни казва това? — попита главният инспектор.

— Че смъртта е била бърза — отвърна младият детектив и го записа с главни букви. Обожаваше тази част. Отбелязването на фактите, на уликите. Записването им черно на бяло като че ли ги превръщаше в истина. — Не го е очаквала, както и предполагахме. Доктор Харис казва, че убиецът може да е бил както мъж, така и жена. По всяка вероятност не на преклонна възраст. Необходима е била известна сила и натиск. Предполага се, че убиецът не е бил по-нисък от госпожа Дайсън — добави Жан Ги след бегъл поглед към записките си. — Но при ръст от метър шейсет и пет мнозина са по-високи от нея.

— Колко е висока Клара Мороу? — обади се Лакост.

Мъжете се спогледаха.

— Там някъде, бих казал — заяви Бовоар, а Гамаш кимна.

Уместен въпрос, за жалост.

— Друга проява на насилие не е имало — продължи Жан Ги. — Никакво сексуално посегателство. Никакви признаци за скорошна сексуална активност. Била е с леко наднормено тегло, но не много. Вечеряла е няколко часа по-рано. В "Макдоналдс".

Младият инспектор се опита да не мисли за детското меню, на което бе попаднала доктор Харис.

— Имало ли е друга храна в стомаха й? — поинтересува се Лакост. — От кетъринга за партито?

— Никаква.

— Алкохол или наркотици в системата й? — попита Гамаш.

— Никакви.

Главният инспектор се обърна към Изабел Лакост. Тя сведе поглед към записките си и започна да чете на глас.

— Бившият съпруг на Лилиан Дайсън е бил джаз тромпетист в Ню Йорк. Запознали се на изложба. Той свирел на коктейла, Лилиан била сред гостите. Усетили взаимно привличане. Очевидно и двамата били алкохолици. Оженили се и известно време нещата изглеждали наред. После всичко рухнало. И за двамата. Той взел да посяга към крек и мет. Професионалните му ангажименти секнали. Изгонили ги от квартирата им. Пълен хаос. Накрая тя го напуснала и впоследствие се хванала с още няколко мъже. Открих двама от тях, но не и останалите. На пръв поглед случайни връзки, нищо сериозно. Но, изглежда, все по-отчаяни.

— Лилиан била ли е пристрастена към крек или метамфетамини? — попита Гамаш.

— Няма доказателства за това — отвърна Лакост.

— Как си е вадила хляба? — поинтересува се главният инспектор. — Като художник или като критик?

— Нито едното, нито другото. Изглежда, се е прехранвала с минимални печалби в света на изкуството — отговори полицайката след консултация със записките си.

— И с какво се е занимавала? — обади се Бовоар.

— Ами… с нелегална дейност. Не е имала разрешително за работа в Щатите. Като събрах две и две, стигнах до извода, че се е хващала където намери — основно в специализирани магазини за произведения на изкуството.

Гамаш се замисли. Подобен живот бе вълнуващ за двайсетгодишните. Но за почти петдесетгодишна жена навярно е бил изтощителен и отчайващ.

— Може и да не е била наркоман, но дали е продавала наркотици? Дали е проституирала?

— Вероятно и двете за известен период от време, но отдавна — отвърна на въпроса на главния инспектор Лакост.

— Според доклада от аутопсията няма следи от болести, предавани по полов път, нито белези от игли — намеси се Бовоар, след като хвърли поглед на копието от документа. — Както знаете, повечето дребни дилъри са и наркомани.

— Родителите на Лилиан смятат, че съпругът й е починал — каза главният инспектор.

— Така е — потвърди Лакост. — Преди три години. Свръхдоза.

Жан Ги задраска с една черта името на мъжа.

— Според данни от канадските гранични служби мадам Дайсън е прекосила границата с автобус от Ню Йорк на шестнайсети октомври миналата година — съобщи полицайката. — Преди девет месеца. Подала е молба за социални помощи и е била одобрена.

— Кога се е присъединила към Организацията на анонимните алкохолици? — поинтересува се Гамаш.

— Не знам — отвърна Лакост. — Опитах се да се свържа с наставницата й, но от "Никс" ми казаха, че си е взела два почивни дни.

— По график ли?

— Не питах.

— Попитай, моля те — настоя главният инспектор и се изправи. — И ме уведоми, щом разбереш. Имам няколко въпроса към нея.

Гамаш се премести на бюрото си, за да се обади по телефона. Можеше да даде името и номера на Изабел Лакост или на Жан Ги Бовоар, но предпочиташе да свърши това сам.

— Кабинетът на върховния съдия — обади се делови глас.

— Бих искал да разговарям с върховен съдия Пино, ако обичате. Обажда се главен инспектор Гамаш от Sûreté.

— Боя се, че той отсъства днес, господин главен инспектор.

Детективът замълча изненадан.

— Така ли? Да не би да е болен? Видяхме се снощи и той не спомена нищо такова.

Секретарката на върховния съдия на свой ред замълча.

— Обади се тази сутрин и каза, че през следващите няколко дни ще работи от къщи.

— Това непредвидено ли беше?

— Върховният съдия е свободен да прави каквото желае, господин главен инспектор — търпеливо отговори жената на очевидно неуместния въпрос.

— Ще го потърся у тях. Merci.

После набра следващия номер в бележника си. На ресторант "Никс".

Не, каза му изтормозената сервитьорка, която вдигна, Сюзан я нямало. Обадила се да каже, че няма да дойде.

Жената не звучеше особено доволна.

— Каза ли защо? — попита Гамаш.

— Не се чувствала добре.

Главният инспектор й благодари и приключи разговора. После набра мобилния телефон на Сюзан. Беше изключен. Щом затвори, почука леко с очилата по ръката си.

Изглежда, анонимните алкохолици от неделната сбирка липсваха.

Нямаше я Сюзан Коутс, нямаше го и Тиери Пино.

Дали това бе причина за тревога? Арман Гамаш знаеше, че всяко изчезване по време на разследване на убийство беше повод за тревога. Но не и за паника.

Изправи се и тръгна към прозореца. Оттам виждаше отсрещния бряг на река Бела Бела и Трите бора отвъд. Докато гледаше, в селото влезе кола и спря. Двуместна, лъскава, нова и скъпа. В контраст с по-старите коли пред къщите.

Отвътре излезе мъж и се огледа. Изглеждаше неуверен, но не и безпомощен.

После самонадеяно влезе в бистрото.

Гамаш присви очи.

— Хмм — изсумтя. Обърна се и погледна часовника. Беше почти обяд.

Взе "Голяма книга на анонимните алкохолици" от бюрото.

— Ще бъда в бистрото — съобщи и срещна многозначителните усмивки на Лакост и Бовоар.

Не ги винеше.

Очите на главния инспектор привикнаха към мрака в бистрото. Навън вече се затопляше, но вътре горяха и двете камини.

Все едно влизаше в друг свят, който си имаше собствена атмосфера и сезон. В бистрото никога не беше нито твърде топло, нито твърде студено. То беше средното мече.

– Salut, patron[78] — поздрави Габри и му помаха от другия край на дългия, полиран до блясък дървен бар. — Колко бързо се върна! Липсвах ли ти?

— Не бива да говорим за чувствата си, Габри — рече Гамаш. — Никога. Това ще съсипе Оливие и Рен-Мари.

— Така си е — засмя се готвачът, заобиколи бара и му предложи лакрицова пръчка с формата на лула. — Пък и съм чувал, че винаги е за предпочитане да си сдържаш емоциите.

Гамаш захапа лакрицовата лула, все едно се кани да я изпуши.

— Много европейско — отбеляза Габри и кимна одобрително. — В стил Мегре[79].

— Merci. Това излъчване търсех.

— Няма ли да седнеш навън? — попита готвачът и кимна към терасата, осеяна с кръгли масички и приветливи чадъри. Неколцина местни пиеха кафе, други — аперитиви.

— Не, търся някого.

Арман Гамаш кимна към масата до камината, разположена по-навътре в бистрото. Там, съвършено спокоен, като у дома си, седеше галеристът Дени Фортен.

— Първо обаче искам да те попитам нещо. Мосю Фортен говори ли с теб на вернисажа на Клара?

— В Монреал? Да — засмя се Габри. — И още как. Извини ми се.

— По какъв начин?

— Каза, цитирам: Много съжалявам, че те нарекох шибан педал. Край на цитата. — Едрият готвач погледна инспектора изпитателно. — Такъв съм, ако не е станало ясно.

— Чувал съм слуховете. Но не е приятно да те наричат така.

Габри поклати глава.

— Не ми е за пръв път и едва ли ще е за последен. Прав си обаче. С това не се свиква. Усещането винаги е като от прясна рана.

Мъжете гледаха към притихналия галерист. Вял, отпуснат.

— Сега какво изпитваш към него? — попита Гамаш. — да изпращам ли питието му в лабораторията?

Готвачът се усмихна.

— Всъщност го харесвам. Малцина са онези, които се извиняват, след като ме нарекат шибан педал. Това го издигна в очите ми. Пък и се извини на Клара, задето се отнесе толкова зле с нея.

Значи галеристът бе казал истината, помисли си инспекторът.

— Той също присъства на коктейла в събота вечер. По покана на Клара — каза Габри. — Не съм забелязал, че е останал в селото.

— Всъщност не е.

— Защо се е върнал тогава?

Гамаш се питаше същото. Щом видя Дени Фортен да пристига с колата си, веднага дойде в бистрото, за да потърси отговор на въпроса.

— Не очаквах да ви видя тук — отбеляза инспекторът, докато крачеше към галериста. По-младият мъж се надигна от стола си.

Двамата се здрависаха.

— Не възнамерявах да идвам, но в понеделник галерията е затворена и се замислих.

— За какво?

Настаниха се в креслата. Габри донесе на Гамаш лимонада.

— Казахте, че сте се замислили за нещо… — подкани своя събеседник детективът.

— За онова, което ми казахте при вчерашното си посещение.

— За убийството?

Дени Фортен почервеня.

— Ами… не. За това, че Франсоа Мароа и Андре Кастонге са все още тук.

Арман Гамаш знаеше какво има предвид галеристът, но искаше той сам да го изрече.

— Слушам ви.

Фортен се ухили. Подкупващо, по момчешки.

— Ние, хората от света на изкуството, обичаме да се мислим за бунтари, за свободомислещи хора. За свободни духове. Един интелектуален и интуитивен отрязък над останалите. Неслучайно ни наричат влиятелен арт елит. Факт е, че болшинството от хората са последователи. Ако един арт дилър започне да слухти около даден художник, съвсем скоро ще го последват и други. Ние следваме клюката. Така се създават феномени. Не защото един художник е по-добър от друг, а защото арт дилърите имат стадна психика. Внезапно всички решават, че искат точно определен творец.

— Те?

— Ние. Решаваме — неохотно се поправи галеристът и Гамаш отново усети зле прикритото му раздразнение.

— И този художник се превръща в най-новата знаменитост?

— Може да стане. Ако беше само Кастонге, не бих се тревожил. Или дори ако е само Мароа. Но и двамата едновременно?

— И защо според вас са още тук? — попита Гамаш. Всъщност знаеше защо. Мароа му беше казал. Но му се щеше да чуе обяснението на Фортен.

— Заради семейство Мороу, разбира се.

— Вие по тази причина ли сте тук?

— А по каква друга?

Страх и алчност. Ето какво кипеше зад лъскавата фасада на арт средите по думите на мосю Мароа. И ето какво се бе настанило в спокойното бистро.

Жан Ги вдигна звънящия телефон.

— Инспектор Бовоар? Обажда се Клара Мороу.

Говореше тихо. Почти шепнеше.

— Какво има? — Инспекторът също понижи глас инстинктивно. Изабел Лакост го погледна от бюрото си.

— В градината зад къщата ни има някой. Непознат.

Бовоар се изправи.

— Какво прави?

— Взира се — прошепна Клара. — В мястото, където беше убита Лилиан.

* * *

Полицай Лакост стоеше в края на затревения площад. Нащрек.

От лявата й страна инспектор Бовоар тихо се промъкваше покрай къщата на семейство Мороу. От дясната главен инспектор Гамаш безшумно пристъпваше по моравата. Внимаваха да не смутят неканения гост в градината.

Местните спираха, докато разхождаха кучетата си. Разговорите утихваха и замираха и не след дълго Трите бора застина неподвижно. Сякаш цялото село чакаше и наблюдаваше.

Лакост знаеше, че в случай на заплаха трябва първо да защити селяните. Ако се стигнеше дотам. Ако неканеният гост успееше да се изплъзне на Гамаш. А после и на Бовоар. Изабел Лакост се явяваше последната линия на защита.

Усещаше оръжието си, скрито под стилното яке, в кобура на хълбока й. Но не го извади. Рано беше. Главен инспектор Гамаш непрекъснато повтаряше: "Никога, абсолютно никога не вади оръжието си, освен ако не възнамеряваш да го използваш. И стреляй, за да спреш престъпника. Не се прицелвай в крак или в ръка. Цели се в тялото. Не е нужно да убиеш на всяка цена, но със сигурност не би искал да пропуснеш. Защото ако се е наложило да извадиш оръжието си, значи всичко останало се е провалило. И на земята е настанал ад."

В съзнанието й отново се появи неканен спомен. Как се навежда над главния инспектор, докато той лежи на пода и се мъчи да каже нещо. С изцъклени очи. Опитва се да фокусира поглед. Как държи ръката му, лепкава от кръвта, и гледа окървавената му брачна халка. Толкова много кръв…

Бовоар и Гамаш бяха изчезнали. Лакост виждаше само малката притихнала къща, обляна в слънчева светлина. И чуваше единствено мощните удари на сърцето си.

Главен инспектор Гамаш свърна зад ъгъла на постройката и спря.

С гръб към него стоеше жена. Беше почти сигурен, че знае коя е, ала искаше да се увери. Смяташе, че е безобидна, но и в това искаше да е сигурен, преди да свали гарда.

Хвърли поглед наляво и видя Бовоар, който също бе нащрек, но вече изглеждаше по-спокоен. Вдигна лявата си ръка към Жан Ги, за да остане на мястото си.

— Bonjour — изрече Гамаш.

Жената подскочи, изписка и рязко се обърна.

— Мили боже! — рече Сюзан. — Изкарахте ми акъла.

Старшият детектив леко се ухили.

— Desole, но и вие изкарахте акъла на Клара Мороу.

Жената се обърна към къщата и видя Клара в рамката на кухненския прозорец. Лекичко й помаха с извинителна усмивка. Художничката колебливо й помаха в отговор.

— Съжалявам — каза Сюзан. Едва тогава забеляза Жан Ги, който стърчеше на няколко крачки от тях, в другия край на градината. — Вижте, аз наистина съм безобидна. Безразсъдна и глупава, може би. Но съвсем безобидна.

Инспектор Бовоар я изгледа свирепо. От личен опит знаеше, че безразсъдните никога не са безобидни. Те бяха най-зле. Глупостта бе причина за престъпления точно толкова, колкото гневът и алчността. Но той омекна и тръгна към тях.

— Ще уведомя Лакост, че всичко е наред — прошепна на главния инспектор.

— Воп — отвърна Гамаш. — Аз ще се оправя тук.

Жан Ги хвърли поглед през рамо към Сюзан и поклати глава.

Каква глупачка.

— Е — рече старшият детектив, щом останаха сами. — Защо сте тук?

— За да видя лобното място на Лилиан. Нощес не можах да мигна, все по-ясно и по-ясно осъзнавах какво се е случило. Лилиан е мъртва. И е била убита.

Но от изражението й личеше, че все още не може да повярва.

— Трябваше да дойда. Да видя къде се е случило. Казахте, че ще бъдете тук, и исках да ви предложа помощта си.

— Помощ? Каква помощ?

Дойде ред на Сюзан да се изненада.

— Освен ако не е било грешка или случайност, някой умишлено е убил Лилиан. Не мислите ли?

Гамаш кимна, докато я наблюдаваше съсредоточено.

— Някой е пожелал смъртта й. Но кой?

— И защо? — допълни главният инспектор.

— Именно. Може пък и да помогна с това "защо".

— Как?

— Къде? — пошегува се Сюзан и се усмихна. После се обърна и погледна към дупката в градината, опасана с пърхаща на вятъра жълта лента. Усмивката й угасна. — Познавах Лилиан по-добре от всеки. По-добре от родителите й. А може би по-добре и от самата нея. Мога да ви помогна.

Жената се вторачи в дълбоките му кафяви очи. Предизвикателно, готова за битка. Но неподготвена за онова, което видя там. Колебание.

Гамаш размишляваше върху думите й. Не ги отхвърляше, нито се подготвяше да ги оспори. Мислеше за онова, което тя бе казала и той бе чул.

Главният инспектор изучаваше с поглед енергичната жена. Носеше твърде тесни дрехи, които изобщо не си подхождаха. Креативност или обикновена липса на усет? Не се ли поглеждаше в огледалото, преди да излезе, или просто не й пукаше за вида й?

Изглеждаше глуповато. Дори сама се бе определила като глупава.

Но не беше. Гледаше умно. Говореше още по-умно.

Познаваше жертвата по-добре от всеки друг. Можеше да помогне повече от всекиго. Но това ли беше истинската причина да е тук?

— Здравейте — колебливо поздрави Клара. Зададе се от вратата на кухнята и вървеше към тях.

Сюзан веднага се обърна и се вторачи в художничката, после тръгна към нея с протегнати ръце.

— О, така съжалявам. Трябваше да почукам на вратата ви и да поискам разрешение, а не просто да се натреса в двора ви. Не знам защо не го направих. Казвам се Сюзан Коутс.

Докато жените си разменяха поздрави и разговаряха, Гамаш отново погледна към градината. Към молитвената пръчка, забита в земята. И си спомни какво бе открила Мирна под нея.

Жетон на начинаещия. От Организацията на анонимните алкохолици.

Доскоро смяташе, че жетонът е принадлежал на жертвата, но вече се колебаеше. Дали пък не е бил на убиеца? И обясняваше ли това присъствието на Сюзан в градината, без да поиска разрешение?

Дали жената не търсеше тъкмо изгубения жетон, собствения си изгубен жетон? Без да си дава сметка, че разследващите вече са го намерили?

Художничките се приближиха към него. Клара тъкмо разказваше как е открила тялото на Лилиан.

— Приятелки ли бяхте? — попита домакинята, щом приключи.

— Нещо такова. Имахме общи приятели.

— Вие художник ли сте? — попита Клара и огледа премяната на по-възрастната жена.

— Кажи-речи — засмя се Сюзан. — Но съм доста далеч от нивото ви. Позволявам си да считам картините си за интуитивни, но критиците ги смятат за съвсем друго нещо.

Жените се засмяха.

Зад тях, видими само за Гамаш, панделките на молитвената пръчка се разлюляха, сякаш и те се смееха.

— Е, критиците с години наричаха моите съвсем друго нещо — призна Клара. — Но в повечето случаи просто мълчаха. Дори не ги забелязваха. Това е първата самостоятелна изложба в живота ми.

Двете продължиха да си говорят на творчески теми, а Гамаш ги слушаше. Това бе летопис за живота на художника. За баланса между егото и творението. За борбата между егото и творението.

За опитите да не приемаш нещата навътре. И да не успяваш.

— Не присъствах на вернисажа ви — призна Сюзан. — Твърде префинено за моя вкус. Аз съм от онези, които по-скоро сервират сандвичите, отколкото да ги хапват, но чувам, че било великолепно. Поздравления. Планирам да посетя изложбата при първа възможност.

— Можем да отидем заедно — предложи Клара. — Ако желаете.

— Благодаря — отвърна по-възрастната жена. — да бях знаела, че сте толкова мила, щях да цъфна в градината ви още преди години. — Огледа се и притихна.

— За какво си мислите? — попита домакинята.

Сюзан се усмихна.

— За контрастите. За проявата на жестокост тук, където цари такова спокойствие. И където се е случило нещо толкова грозно.

Всички се огледаха наоколо. И най-сетне спряха поглед върху мястото, опасано с жълта лента.

— Какво е онова там?

— Молитвена пръчка — обясни Клара.

Тримата се вторачиха в преплетените панделки. Тогава на домакинята й хрумна идея. Обясни ритуала, после попита:

— Искате ли да завържете и вие панделка?

Сюзан се замисли за момент.

— Много бих искала. Благодаря.

— Връщам се след няколко минути. — Клара кимна на гостите и пое към селото.

— Мила жена — отбеляза Сюзан, докато я изпращаше с поглед. — Дано си остане такава.

— Нима се съмнявате? — попита Гамаш.

— Успехът може да те повреди. Както и провалът впрочем. — Отново се засмя, после притихна.

— Според вас защо е била убита Лилиан Дайсън?

— Според вас защо би трябвало да знам?

— Защото съм съгласен с вас. Познавали сте я по-добре от когото и да било. По-добре от самата нея. Знаете тайните й, а сега ще ги разкажете и на мен.

ГЛАВА СЕДЕМНАЙСЕТА

— Ехооо! — извика Клара. — Bonjour.

Чуваше гласове, викове, металически звуци. От много далеч. Като от телевизор. После секнаха и настъпи тишина. Сякаш вътре нямаше жива душа, но художничката знаеше, че едва ли е така.

Пристъпи още по-навътре в старата железопътна гара, подмина лъскавия червен пожарен камион, а после и оборудването. Видя собствените си ботуши и каска. Всички жители на Трите бора членуваха в Доброволната противопожарна команда. Рут Зардо им беше началник, тъй като бе много по-страховита от всякакви пожари. Ако трябваше да избират между старата поетеса и горяща сграда, болшинството биха избрали второто.

— Oui, âllo? — отекна мъжки глас в просторните помещения. Щом излезе иззад камиона, Клара видя инспектор Бовоар, който седеше на бюрото си и я гледаше.

Жан Ги се усмихна и я поздрави с целувка по двете бузи.

— Заповядайте, седнете. Какво мога да направя за вас? — попита.

Държеше се топло и сърдечно. Но Клара все още бе в шок от променения му вид. Забеляза го на вернисажа. Изглеждаше измършавял, уморен. Твърде слаб дори за жилав мъж като него. Като всички останали художничката знаеше през какво е преминал. Или поне също като тях знаеше думите, историята.

Ала сега си даде сметка, че всъщност не знае. Никога не би могла да знае.

— Дойдох да поискам съвет — заяви и се настани на въртящия се стол до този на Бовоар.

— От мен? — Изненадата му бе очевидна, досущ като радостта.

— От вас. — Клара забеляза реакцията на младия инспектор и старателно премълча, че не се е обърнала към Гамаш, тъй като не е сам. За разлика от Бовоар.

— Кафе? — Жан Ги махна към каната, пълна с прясно сварено кафе.

— С удоволствие, благодаря.

Станаха, наляха си кафе в нащърбени бели чаши, взеха си по няколко сладки със смокини и отново седнаха.

— Е, за какво става въпрос? — Бовоар се облегна в стола и я погледна. По начин, който си беше само негов, но същевременно напомняше за Гамаш. Действаше й успокояващо и Клара се поздрави за решението да разговаря с този млад инспектор.

— За родителите на Лилиан. Господин и госпожа Дайсън. Познавах ги. По едно време доста добре. Чудех се дали все още са живи.

— Да. Вчера ги посетихме. Да ги уведомим за дъщеря им.

Художничката замълча, опита се да си представи какво е било усещането и за двете страни.

— Навярно е било ужасно. Те я обожаваха. Лилиан беше единственото им дете.

— Винаги е ужасно — призна Бовоар.

— Много ги харесвах. Дори когато с нея се отчуждихме, продължих да ги търся, но те не проявяваха интерес. Вярваха на онова, което Лилиан им беше казала за мен. Разбираемо е, предполагам. — Но далеч не звучеше убедена в думите си.

Жан Ги не каза нищо, но се сети за жлъчта в тона на господин Дайсън, когато едва ли не обвини Клара за смъртта на дъщеря си.

— Мислех си да отида да ги видя — каза художничката. — да им кажа колко съжалявам… Какво има?

Млъкна, забелязала изражението на Бовоар.

— Не ви съветвам — заяви той, остави чашата си на бюрото и се наведе към нея. — Много са разстроени. Посещението ви няма да им се отрази добре.

— Но защо? Знам, че са повярвали на ужасните неща, които Лилиан им е разказала, но може би, ако се видим, ще им олекне малко. С дъщеря им бяхме най-добри приятелки като деца. Не мислите ли, че ще им е приятно да поговорят с човек, който я е обичал? — Клара замълча. — Някога.

— Може би, някой ден. Но не и сега. Дайте им време.

В общи линии същия съвет получи малко по-рано и от Мирна, когато отиде в книжарницата за панделка и за "пурата" от сушени билки. Но посети приятелката си и за съвет, да отиде ли до Монреал на посещение у семейство Дайсън?

Когато книжарката я попита защо би направила подобно нещо, Клара каза:

— Те са възрастни и сами. — Изумена бе, че Мирна се нуждае от обяснение. — Смъртта на Лилиан е най-лошото, което можеше да им се случи. Просто искам да им предложа малко утеха. Повярвай ми, нямам никакво желание да ги навестя, но ми се струва редно да го направя. За да загърбим всички лоши чувства.

Стягаше панделката около пръстите си здраво, до посиняване.

— За теб може и да е така — отбеляза Мирна. — Но за тях?

— Как да разбера дали са загърбили всичко? — Клара разви панделката и взе да я чопли. Навиваше я. Мачкаше я. — Може да си седят там сам-самички, съсипани от мъка. А аз да не отида, защото се страхувам?

— Иди, щом трябва — каза книжарката. — Но само ако го правиш за тях, а не за себе си.

Тези думи продължаваха да кънтят в ушите й, докато пресичаше затревения площад в посока към временния полицейски щаб, за да говори с Бовоар. Но и за да получи нещо друго.

Адреса им.

След като изслуша инспектора, Клара кимна. Двама души й бяха дали един и същи съвет, да изчака. Осъзна, че се взира в стената на старата железопътна гара. В снимките на Лилиан — мъртва. В нейната градина.

Където все още я чакаха главният инспектор и онази странна жена.

— Запомнила съм повечето тайни на Лилиан, струва ми се.

— Струва ви се? — повтори Гамаш. Двамата бавно обикаляха градината на Клара и от време на време спираха, за да й се възхитят.

— Вижте, снощи не ви излъгах. Не казвайте на доверениците ми, но тайните им са пълна каша в главата ми. Трудно ми е да си спомня коя на кого е. Всичко ми е размазано.

Инспекторът се усмихна. Той също бе сейф, в който се съхраняваха много тайни. Неща, научени по време на разследване, които нямаха нищо общо със случая. Които нямаше нужда да излизат на светло. Затова ги беше заключил.

Ако някой внезапно го попиташе за тайните на мосю С., щеше да се затрудни. На първо място да ги издаде, разбира се, но и да ги отдели от останалите, честно казано. Щеше да му е нужно време, за да го стори.

— Тайните на Лилиан бяха не по-лоши от на всеки друг — каза Сюзан. — Или поне онези, които е споделяла с мен. Малко дългове, малко кражби от магазини. Крала пари от чантата на майка си. Пробвала наркотици, изневерила на мъжа си. Докато била в Ню Йорк, често крадяла от касата на шефа си и задържала част от бакшишите само за себе си.

— Нищо сериозно — вметна Гамаш.

— Никога не е. Повечето от нас се провалят заради купчина дребни прегрешения. Миниатюрни неща, които се трупат и трупат, докато накрая се срутим под тежестта им. Сравнително лесно е да избягваш големите лоши постъпки, но точно стоте маловажни злини те докопват накрая. Ако достатъчно дълго се вслушваш в хората, осъзнаваш, че най-ужасното не е плесницата или ударът с юмрук, а прошепнатата клюка, презрителният поглед. Обърнатият гръб. От това се срамуват онези, които имат някаква съвест. И за да го забравят — пият.

— А хората без съвест?

— Те не стигат до Организацията на анонимните алкохолици. Нямат усещането, че нещо не им е наред.

Гамаш се замисли.

— Намекнахте, че Лилиан може да е имала тайни, които е запазила за себе си. Смятате ли, че е премълчала нещо?

Главният инспектор не гледаше събеседничката си. Смяташе, че хората стават по-словоохотливи, когато им се предостави въображаемото усещане за лично пространство. Вместо това се вторачи пред себе си, към розите и орловите нокти, плъзнали нагоре по градинската беседка под милувката на мекото следобедно слънце.

— Някои успяват да изхвърлят всичко от първия опит — каза Сюзан. — Но повечето се нуждаят от време. Не че умишлено крият нещо. Понякога са го заровили толкова дълбоко, че дори не се сещат за него.

— Докато…?

— Докато то с нокти започне да си проправя път обратно навън. Дотогава незначителната дреболия е станала почти неузнаваема. Превърнала се е в нещо огромно и смърдящо.

— Какво се случва тогава? — попита главният инспектор.

— Тогава имаме избор — отвърна Сюзан. — Можем да погледнем истината право в очите. Или да я заровим обратно. Или поне да се опитаме.

За случайния наблюдател изглеждаха като стари приятели, потънали в сладки приказки за литература или за последния концерт в селския клуб. Но по-бдителните биха забелязали израженията им. Не печални, но може би твърде мрачни за този прекрасен слънчев ден.

— Какво се случва, ако хората се опитат да я заровят обратно? — поинтересува се Гамаш.

— Не знам как е при останалите, но за алкохолиците е фатално. Тайна, която е толкова прогнила, ще те накара да посегнеш към чашката. А тя ще те вкара в гроба. Преди това обаче ще ти вземе всичко — любимите хора, работата, дома. Достойнството. И накрая живота ти.

— Всичко това само заради една тайна?

— Заради тайна и заради решението да се скриеш от истината. Заради избора да проявиш малодушие. — Жената го погледна в очите. — Трезвеността не е за страхливци, господин главен инспектор. Каквото и да си мислите за алкохолиците, за да изтрезнееш напълно и завинаги, се иска огромна честност, а тя изисква огромна смелост. Спирането на алкохола е лесната част. После трябва да се изправиш пред себе си. И демоните си. Колко хора са готови да го направят?

— Не много — призна Гамаш. — Но какво става, ако демоните победят?

Клара Мороу бавно вървеше по моста и от време на време спираше, за да погледне надолу към река Бела Бела. Водата бълбукаше, уловила слънчевите отблясъци в сребристо и златно. На дъното се виждаха гладко полирани камъни, тук-там се стрелкаха дъгови пъстърви.

Дали да отиде в Монреал? В интерес на истината вече бе издирила адреса на семейство Дайсън, просто искаше Бовоар да го потвърди. Листчето чакаше в джоба й. Художничката хвърли поглед към колата си. И тя чакаше.

Дали да отиде в Монреал?

Какво я спираше? От какво се страхуваше?

Че ще я намразят. Обвинят. Изгонят. Че господин и госпожа Дайсън, които някога бяха като родители за Клара, щяха да се отрекат от нея.

Но знаеше, че трябва да го направи. Независимо от съвета на Мирна. Независимо от мнението на Бовоар. Не беше питала Питър. Все още не можеше да му се довери за нещо толкова важно. Но подозираше, че и той би казал същото.

Не отивай.

Не рискувай.

Клара извърна поглед от реката и слезе от моста.

— Вярно е — каза Сюзан, — понякога демонът побеждава. Понякога не можем да се изправим очи в очи с истината. Просто е прекалено болезнено.

— Какво се случва тогава?

Жената бръскаше тревата с ходило и вече не гледаше към красивата градина.

— Чували ли сте някога за Хъмпти Дъмпти, господин инспектор?

— Детското стихотворение? Преди години го четях на децата си.

Даниел го обожаваше, спомни си Гамаш. Искаше да му го четат отново и отново. Никога не му омръзваха илюстрациите с глуповатото яйце и благородния крал с неговите коне и царедворци, които вечно препускаха да го спасят.

Ами Ани? Тя плачеше. Лееше сълзи безспирно и ризата на Гамаш подгизваше, докато притискаше момиченцето към себе си. Люлееше дъщеря си. Опитваше се да я успокои. Много пъти минаха през това, докато разбере какъв е проблемът. После всичко се изясни. Малката Ани — едва на четири, не можеше да понесе мисълта, че Хъмпти Дъмпти е толкова счупен. Че никога няма да се оправи. Че е ранен твърде лошо.

— Това е алегория, разбира се — заяви Сюзан.

— Искате да кажете, че господин Дъмпти никога не е съществувал? — попита детективът.

— Точно това имам предвид, господин главен инспектор. — Усмивката на жената угасна и тя измина няколко крачки в мълчание. — Подобно на Хъмпти Дъмпти, някои хора са твърде повредени, за да се излекуват.

— Като Лилиан?

— Тя се лекуваше. Мисля, че щеше да се оправи. Със сигурност работеше здраво по въпроса.

— Но…? — подкани я да продължи инспекторът.

Сюзан направи още няколко крачки.

— Лилиан бе увредена и много объркана. Но бавно започваше да слага живота си в ред. Проблемът не беше в това.

Детективът се чудеше какво се опитва да му каже тази жена, която бе толкова гръмогласна и в същото време така предана. И реши, че е разбрал.

— Тя не е била Хъмпти Дъмпти — изрече предположението си Гамаш. — Не е падала от стената. А е бутала другите. Други са падали тежко благодарение на Лилиан.

До него Сюзан Коутс кимаше едва забележимо на всяка крачка.

— Съжалявам, че се забавих толкова — каза Клара, щом се появи иззад люляковия храст в единия ъгъл на къщата. — Взех тези неща от Мирна. — Вдигна панделката и "пурата" от сушени билки и срещна смутените погледи на Сюзан и Гамаш.

— Що за ритуал е това? — попита инспекторът с неуверена усмивка.

— За пречистване. Искате ли да се присъедините?

Детективът се поколеба, после кимна. Познаваше ритуала.

Група селяни го бяха правили по местата на предишни убийства. Но за пръв път се случваше да го поканят. Е, достатъчно тамян бяха кадили край него в католическата му младост, та едва ли би могло да е по-зле.

За втори път през последните два дни Клара запали салвията и бизонската трева. Внимателно насочи ароматния пушек към напрегнатата възрастна жена, разнесе го с плавни движения над главата и надолу по тялото й. За да я избави от всякакви негативни мисли и лоша енергия, обясни на глас.

После дойде ред на Гамаш. Художничката се обърна към него. В изражението му се четеше лека насмешка, но като цяло изглеждаше отпуснат и съсредоточен. Клара насочи към него пушека, който го обгърна като сладък облак, а после изчезна с ветреца.

— Цялата отрицателна енергия е премахната — изрече, докато пречистваше и себе си. — Няма я.

Де да беше толкова лесно, казаха си всички наум.

После Клара им даде панделки, покани ги да се помолят безмълвно за Лилиан и да ги завържат за пръчката.

— Ами жълтата лента? — попита Сюзан.

— О, тя е без значение — заяви художничката. — Може да се каже, че е по-скоро съвет, отколкото заповед. Пък и познавам човека, който я сложи.

— Некомпетентен е — вметна Гамаш, свали надолу лентата за Сюзан и сам я прекрачи след нея, — но добронамерен.

На излизане от Трите бора полицай Изабел Лакост намали скоростта почти докрай. Пътуваше към Монреал, за да помогне за издирването на рецензиите от Лилиан Дайсън в архива на "Прес". За да открие за кого бе написана онази конкретна злобна критика.

Докато шофираше покрай къщата на семейство Мороу, видя нещо, което й се стори невъзможно. Ръководен кадър от Sûreté du Québec шепнеше молитва с пръчица в ръка.

Усмихна се. С радост би се присъединила към него. Често се случваше да изрече молитва на местопрестъпление. Когато всички си тръгнеха, Изабел се връщаше. За да каже на мъртвите, че не са забравени.

Този път обаче явно бе ред на главния инспектор. За какво ли се молеше? Сети се как бе държала окървавената му ръка и реши, че лесно може да отгатне.

Главен инспектор Гамаш положи дясната си ръка върху пръчката и прочисти съзнанието си. После завърза панделката и отстъпи назад.

— Казах молитвата за търпение — сподели Сюзан. — А вие? Детективът обаче предпочете да не им казва за какво се е молил.

— А вие? — обърна се възрастната жена към домакинята. Беше властна и досадно любопитна, забеляза Гамаш. Запита се дали това са добри качества за наставник.

Клара също като инспектора мълчеше.

Но вече знаеше отговора.

— Налага се да ви оставя за малко. Ще се видим по-късно — заяви. Сетне припряно тръгна към къщата. Трябваше да побърза. Вече бе пропиляла твърде много време.

ГЛАВА ОСЕМНАЙСЕТА

— Сигурна ли си, че не мога да дойда с теб? — Питър следваше Клара по алеята към колата, паркирана пред портата на къщата.

— Няма да се бавя. Просто трябва да свърша нещо в Монреал съвсем набързо.

— Какво? Не мога ли да ти помогна?

Отчаяно се опитваше да й докаже, че се е променил. Но хладната й любезност беше показателна. Съпругата му, която имаше толкова много вяра, най-сетне бе изгубила всичката си вяра в него.

— Не. Забавлявай се тук.

— Обади се, като стигнеш — извика след колата Питър, но нямаше представа дали Клара го е чула.

— Къде отива?

Художникът се обърна и видя зад себе си инспектор Бовоар.

— В Монреал.

Младият детектив вдигна вежди, но не каза нищо. После тръгна към бистрото и неговата тераса.

Питър проследи с поглед как мъжът се настани съвсем сам на маса под синьо-жълт чадър с рекламен надпис "Кампари". Оливие мигновено се появи отвън, все едно бе личният иконом на инспектора. Бовоар взе предложените две менюта, поръча си напитка и се отпусна.

Художникът завиждаше на това. Да седиш сам. Съвсем сам. И да не ти липсва компания. Завиждаше почти толкова, колкото на хората в група по двама, трима или четирима, които се чувстваха добре в присъствието на останалите. За него самия единственото по-лошо от това да е в компания, бе да е сам. Освен ако не беше сам в ателието си. Или с Клара. Само двамата.

Сега обаче тя го бе зарязала да стърчи край пътя.

И Питър Мороу не знаеше какво да прави.

— Вашият човек ще се вкисне, че бавите обяда му. — Сюзан кимна към бистрото.

На тръгване от градината на Клара бяха решили да се разходят около затревения площад. Рут седеше на пейка в самия му център. Най-мощният източник на гравитация в Трите бора.

Възрастната поетеса се взираше в небето и Гамаш се запита дали молитвите действително получават отговор. Той също вдигна поглед нагоре, както направи и когато ръката му лежеше върху пръчката.

Ала небето остана пусто и безмълвно.

Сетне сведе очи обратно към земята и съзря Бовоар, седнал с лице към тях на маса в бистрото.

— Не изглежда щастлив — отбеляза Сюзан.

— Той никога не е щастлив, като е гладен.

— Готова съм да се обзаложа, че често е гладен — подхвърли жената. Главният инспектор я погледна. Очакваше да види вездесъщата й усмивка, но с изненада установи, че е напълно сериозна.

Продължиха разходката си.

— Защо Лилиан Дайсън е дошла в Трите бора според вас? — попита Гамаш.

— И аз си задавам същия въпрос.

— И намерихте ли отговор?

— Хрумнаха ми две причини. За да оправи някоя каша. — Сюзан спря и погледна детектива право в очите. — Или да забърка нова.

Главният инспектор кимна. И той си мислеше същото. Но каква пропаст делеше тези два свята. В единия Лилиан беше трезва и здрава, в другия — жестока, непроменена, неразкаяна.

Един от царедворците ли беше, или бе дошла в Трите бора, за да бутне някого от стената?

Гамаш сложи очилата си за четене и отвори "Голяма книга на анонимните алкохолици", която бе оставил в бистрото, а по-късно бе взел обратно.

Алкохоликът е като ураган, който преминава през живота на другите — прочете с дълбок, благ глас. После погледна към Сюзан над очилата си. — Открихме томчето на нощното й шкафче. Тези думи бяха подчертани.

Вдигна изданието. Върху тъмната корица с ярки бели букви бяха изписани думите "Анонимни алкохолици".

Жената се ухили.

— Не е много дискретно. Всъщност е иронично.

Гамаш се усмихна и отново сведе поглед към книгата.

— Има и още. Разбиват се сърца. Хубави приятелства се съсипват. — Бавно затвори томчето и свали очилата си. — Това говори ли ви нещо?

Възрастната жена протегна ръка и инспекторът й подаде книгата. Сюзан отвори на отбелязаната страница, плъзна поглед по текста и се усмихна.

— Говори ми, че е била на деветата стъпка. — Върна изданието на Гамаш. — Явно е четяла тази част от книгата. Това е стъпката, в която търсим прошка от хората, които сме наранили. Предполагам, че затова е дошла.

— Коя е деветата стъпка?

— Лично изкупихме вината си пред тези хора, когато това бе възможно, освен в случаите, когато това би наранило тях или други — цитира възрастната художничка.

— За кои хора става въпрос?

— За онези, на които сме навредили с действията си. Навярно е дошла тук, за да каже, че съжалява.

— Хубави приятелства се съсипват — повтори Гамаш. — Мислите ли, че е дошла тук да говори с Клара Мороу? И… как го нарекохте? Да изкупи вината си?

— Възможно е. Тук обаче е имало и доста други хора от арт средите. Може да е дошла да се извини на всеки от тях. Бог е свидетел, че е била длъжница на много хора.

— Но някой би ли го направил наистина?

— Какво имате предвид?

— Ако имах искреното желание да се извиня, едва ли бих го направил на коктейл.

— Така си е. — Жената въздъхна дълбоко. — Има и още нещо. Нямах особено желание да ви го споделям. Не съм сигурна дали Лилиан е стигнала до деветата стъпка. Не мисля, че е изпълнила всички стъпки, които водят до нея.

— Има ли значение? Задължително ли е да се изпълняват последователно?

— Няма нищо задължително, но определено е по-добре. Какво би станало, ако след завършването на първата година в университета прескочиш направо в последната?

— Вероятно ще се провалиш.

— Именно.

— Но какво означава да се провалиш в този случай? Едва ли биха те изхвърлили от Организацията на анонимните алкохолици, нали?

Сюзан се засмя, но без особен ентусиазъм.

— Не. Вижте, всички стъпки са важни, но стъпка девет е може би най-деликатната, най-трудната. Това всъщност е първият път, когато търсим контакт с околните. Поемаме отговорност за онова, което сме сторили. Ако не се направи както трябва…

— Какво става?

— Можем да нанесем по-голяма вреда. На тях и на себе си.

Жената спря, за да подуши цъфналия люляк край безлюдния път. И за да си даде време да помисли, както подозираше Гамаш.

— Колко е красиво — изрече, щом отдръпна носа си от ароматния цвят и се огледа, сякаш виждаше красивото селце за пръв път. — С удоволствие бих живяла тук. Приятно място да създадеш дом.

Инспекторът мълчеше, не искаше да прекъсва мисълта й.

— Животът на алкохолика е много сложен. Истински хаос. Забърквали сме се в какви ли не неприятности. Пълна каша. А точно това сме искали винаги. Тихо местенце на припек. Но всяка изпита чаша ни е отдалечавала все повече от него.

Сюзан се загледа в къщичките около затревения площад. Повечето имаха веранди и градинки с цъфнали божури, лупини и рози. Из дворовете се мяркаха котки и кучета, излегнали се на слънце.

— Ние копнеем за дом. След дълги години на война с всички около нас, а и със самите себе си, просто искаме спокойствие.

— И как го намирате? — Гамаш знаеше по-добре от мнозина, че спокойствие като това в Трите бора трудно се намира.

— Ами… първо трябва да открием себе си. Защото някъде по пътя сме се изгубили. Лутаме се без цел и посока, объркани и замаяни от алкохол и наркотици. И все повече се отдалечаваме от истинската си същност. — Възрастната жена се обърна към него и отново се усмихна. — Ала някои от нас успяват да намерят обратния път и да се върнат. От пущинака. — Сюзан откъсна поглед от дълбоките кафяви очи на Гамаш, от затревения площад и къщичките и се загледа към околните планини и гори. — да се наквасиш, е само част от проблема. Това е болест на емоциите. На възприятията. — Почука няколко пъти по слепоочието си. — Мирогледът ни, начинът ни на мислене се прецаква. Наричаме го мисловна смрад. А това влияе и на начина, по който се чувстваме. И нека ви кажа, господин главен инспектор, че е много трудно и много страшно да променим възприятията си. Повечето не успяват. Малцина имат късмета да го направят. Но когато успеем, намираме себе си — художничката се огледа наоколо, — а после намираме и своя дом.

— Нужна е промяна в мисленето, за да промениш емоциите си, така ли? — попита детективът.

Сюзан не отговори. Вместо това продължи да рее поглед из селото.

— Колко интересно, тук мобилните телефони нямат обхват. А от началото на разходката ни не е минала нито една кола. Чудя се дали светът изобщо знае за това място.

— Селото е анонимно — каза Гамаш. — Няма го на нито една карта. Човек трябва сам да намери пътя дотук. — Обърна се към събеседничката си. — Сигурна ли сте, че Лилиан изобщо е успяла да спре алкохола?

— О, да, още от първата й сбирка.

— И кога беше това?

Жената се замисли за момент.

— Преди около осем месеца.

Гамаш пресметна наум.

— Значи е дошла в Организацията на анонимните алкохолици през октомври. Знаете ли защо?

— Имате предвид дали е станало нещо конкретно, за да се запише? Не. Има хора като Брайън, при които се случва нещо ужасно. Светът се срутва. Те се разпадат. За други е нещо по-спокойно, почти незабележимо. По-скоро рухване. Навътре. Както се е случило с Лилиан.

Инспекторът кимна.

— Ходили ли сте в дома й?

— Не. Винаги се срещахме в кафене или вкъщи.

— Виждали ли сте картините й?

— Не. Сподели ми, че отново е започнала да рисува, но не съм ги виждала. Не исках.

— Защо? Самата вие сте художник, изобщо ли не проявихте интерес?

— Всъщност имах желание. Опасявам се, че съм доста любопитна. Но ми се струваше безнадеждно. Ако бяха добри, можеше да изпитам завист, а това нямаше да е хубаво. А ако не струваха, какво щях да кажа? Така че не, не съм виждала картините й.

— Наистина ли можете да изпитате завист към свой довереник? Това не пасва особено на връзката, която описахте.

— Описах ви идеалните взаимоотношения. Аз съм близо до съвършенството, както несъмнено сте забелязали, но все още не съм го достигнала. — Сюзан се засмя. — Това е единственият ми недостатък. Завистта.

— И любопитството.

— Двата ми недостатъка. Завист и любопитство. Освен това обичам да командвам. Божичко, май съм доста повредена.

Художничката отново се засмя.

— Разбрах също, че имате дългове.

Усмивката й замръзна.

— Откъде знаете? — Вторачи се в него, но когато Гамаш не отговори, кимна примирено. — Естествено, че знаете. Да, имам дългове. Никога не съм се оправяла добре с парите, а сега, когато не ми е позволено да крада, животът е много по-труден. — Усмихна се подкупващо. — Списъкът с недостатъците ми набъбва.

Наистина набъбваше, помисли си инспекторът. Какво още премълчаваше тази жена? Стори му се странно, че две художнички не биха сравнили творбите си. Че Лилиан не би показала картините си на своята наставница. За одобрение, за съвет.

И какво, ако Сюзан ги бе видяла в целия им блясък? Би ли убила Лилиан в яростен пристъп на завист? Звучеше неправдоподобно.

Ала наистина изглеждаше странно, че за осемте месеца близки взаимоотношения тя нито веднъж не бе посетила дома на по-младата жена. И никога не бе виждала картините й.

После му хрумна нещо друго.

— В Организацията на анонимните алкохолици ли се срещнахте за пръв път, или се познавахте отпреди? — попита.

Усети, че е напипал нещо. Усмивката й не трепна, но погледът й се изостри.

— Ние всъщност наистина се познавахме. Макар че "познавахме" е малко пресилено. Сблъсквали сме се по изложби преди години. Преди тя да замине за Ню Йорк. Но никога не сме били приятелки.

— Бяхте ли поне донякъде близки?

— След няколко питиета? Ставах повече от близка с хората, господин главен инспектор. — Сюзан се засмя.

— Но не и с Лилиан, очевидно.

— Не — призна възрастната жена. — Вижте, истината е, че не се вписвах в обкръжението й. Тя бе голям и важен критик, а аз — поредният художник пиянде. Обаче, между нас да си остане, нямах нищо против. Тя беше такава кучка. Всички я знаеха. Няма такова количество алкохол, което да оправдае решението ти да се приближиш до Лилиан.

Гамаш спря и се замисли за миг, после продължи да върви.

— Откога сте в Организацията на анонимните алкохолици? — поинтересува се.

— На осемнайсети март се навършиха двайсет и три години.

— Двайсет и три години! — Беше изумен и му личеше.

— Трябваше да ме видите в самото начало — засмя се художничката. — Луда за връзване. Това, което виждате сега, е резултат от двайсет и три годишен упорит труд.

Подминаха предната част на терасата. Бовоар кимна към бирата и Гамаш му отвърна със същия жест.

— Двайсет и три години — повтори главният инспектор, когато продължиха разходката. — Спрели сте да пиете долу-горе по същото време, когато Лилиан е заминала за Ню Йорк.

— Предполагам.

— Съвпадението случайно ли е?

По онова време тя не беше част от живота ми. Нямаше нищо общо с това дали се напивах, или изтрезнявах.

В тона й се долавяше остра нотка. Леко раздразнение.

— Рисувате ли още? — попита Гамаш.

— Случва се. Но без особено старание. Посещавам курсове, слушам лекции, чета лекции, ходя по вернисажи, където има безплатна храна и напитки.

— Лилиан споменавала ли е за Клара Мороу или за изложбата й?

— Никога не е споменавала Клара по име. Но е споделяла, че трябва да изкупи вината си пред много художници, арт дилъри и собственици на галерии. Клара може да е била сред тях.

— А те? — Гамаш едва забележимо кимна към двамата творци, които седяха на верандата на пансиона и ги наблюдаваха.

— Полет и Норман? Не, не ги е споменавала. Но не бих се изненадала, ако е дължала извинение и на тях. Не е била особено мила, когато е пиела.

— Или пишела. Иде му отвътре да твори с такава лекота, както облекчава физиологичните си нужди — цитира Гамаш.

— О, и вие го знаете, така ли?

— Вие също, очевидно.

— Всеки художник в Квебек го знае. Беше най-величественият момент на Лилиан. Като критик, имам предвид. Нейният шедьовър. Почти перфектното публично убийство.

— Знаете ли за кого се отнася?

— Вие не сте ли наясно?

— Щях ли да питам, ако знаех?

Сюзан внимателно го изгледа.

— Може би щяхте. Много сте хитър, така ми се струва. Но не, не знам.

Почти перфектно публично убийство. Било е точно това. С едно изречение Лилиан бе нанесла смъртоносен удар. Дали жертвата е чакала десетилетия, за да й върне услугата?

— Нещо против да се присъединя към вас?

Твърде късно. Мирна вече се бе настанила, а веднъж седнала, никой не можеше да я помести оттам.

Бовоар я погледна. Не особено предразполагащо.

— Добре. Няма проблем.

Инспекторът огледа терасата. Неколцина други клиенти седяха по масите на припек и пийваха бира, лимонада или студен чай. Ала имаше и свободни места. Защо книжарката бе решила да седне при него?

Единственият възможен отговор бе тъкмо онзи, от който се ужасяваше.

— Как сте? — попита тя.

Жената искаше да си бъбрят. Бовоар отпи дълга глътка от бирата си.

— Добре съм, благодаря.

Мирна кимна и взе да рисува с пръст по изпотената си бирена чаша.

— Денят е приятен — каза накрая.

Жан Ги продължи да се взира пред себе си, не си струваше да й отговаря. Може би щеше да схване намека. Искаше да остане сам с мислите си.

— За какво мислите?

Сега вече се обърна към нея. Погледът й излъчваше кротост. Заинтригуван, но не проницателен. Не изпитателен.

Закачлив, приятен поглед.

— За случая — излъга той.

— Разбирам.

Обърнаха поглед към затревения площад. Там нямаше голямо движение. Рут мяташе камъчета по птиците, неколцина селяни работеха в градините си. Един разхождаше куче. А главният инспектор вървеше по черния път в компанията на странна жена.

— Коя е тя?

— Познавала е мъртвата — обясни Бовоар. Нямаше нужда от много приказки.

Мирна кимна и си взе едро кашу от купичката със смесени ядки.

— Радвам се, че главният инспектор изглежда доста по-добре. Дали се е възстановил, как мислите?

Разбира се. Отдавна.

— Е, трудно би могло да е отдавна — не без основание отбеляза тя. — Като се има предвид, че се случи малко преди Коледа.

Само толкова ли, запита се смаян Бовоар. Едва шест месеца? Струваше му се преди цяла вечност.

— Ами добре е, също като мен.

— Дърт, отвратителен, безсрамен, разярен егоист? Определението на Рут за "добре"?

Жан Ги неволно се ухили. Опита се да превърне усмивката в гримаса, но не успя съвсем.

— Не мога да говоря от името на главния инспектор, но смятам, че спокойно бих могъл да го кажа за себе си.

Мирна се усмихна и отпи глътка от бирата си. Следваше с поглед Бовоар, който пък следваше с поглед Гамаш.

— Не сте виновен вие, нали знаете?

Младият инспектор се напрегна и неволно потръпна.

— Какво имате предвид?

— За случилото се във фабриката. С него. Нещата са били извън вашия контрол.

— Знам — отсече той.

— Чудя се дали наистина го знаете. Онова, което сте видели, сигурно е било ужасно.

— Защо ми го казвате? — попита Бовоар като зашеметен. Всичко изведнъж се бе обърнало с главата надолу.

— Защото смятам, че имате нужда да го чуете. Не може винаги да го спасявате.

Мирна погледна измъчения млад мъж срещу себе си. Човекът страдаше, знаеше го. Наясно бе също така, че само две неща биха могли да причиняват подобна болка толкова дълго след събитието.

Любов. И вина.

— Онова, което е било веднъж счупено, вече е по-здраво.

— Това къде го чухте? — изгледа я свирепо Жан Ги.

— Прочетох го в едно интервю, дадено от главния инспектор след нападението. И е прав. Но е нужно много време, а и много помощ, за да се излекуваш. Вие навярно сте го помислили за мъртъв.

Така си беше. Бовоар бе видял как Гамаш поема куршума. Пада. И не помръдва.

Мъртъв или умиращ. Жан Ги бе сигурен в това.

И не направи нищо, за да му помогне.

— Нищо не сте могли да направите — заяви Мирна, сякаш четеше мислите му. — Нищичко.

— Откъде знаете? — попита младият инспектор. — Как е възможно да го знаете?

— Защото го видях. Във видеото.

— И смятате, че това ви е достатъчно, за да знаете всичко?

— Наистина ли вярвате, че е било възможно да направите нещо повече?

Бовоар извърна поглед и усети как познатите иглички в корема му се превръщат в болезнени спазми. Знаеше, че Мирна се опитва да помогне, но искаше само тя да се махне.

Книжарката не бе присъствала там. За разлика от него. А той никога нямаше да повярва, че не е било възможно да направи още нещо.

Главният инспектор бе спасил живота му. Беше го издърпал на безопасно място и го бе превързал. Но когато самият Гамаш бе ранен, не друг, а полицай Лакост си бе проправила път до него. И го беше спасила.

Самият Жан Ги не направи нищо. Просто лежеше. И гледаше безучастно.

— Харесвахте ли я? — попита Гамаш.

Направили бяха пълна обиколка и сега стояха на поляната точно срещу терасата на бистрото. На една от масите Андре Кастонге и Франсоа Мароа се наслаждаваха на обяда си. Поне на храната, ако не на компанията. Не изглеждаха особено разговорливи.

— Да — отвърна Сюзан. — С времето започна да става мила. Деликатна дори. Щастлива. Не очаквах да я харесам, когато за пръв път си довлече жалкия задник в мазето на църквата. Не може да се каже, че сме били първи приятелки, преди да тръгне за Ню Йорк. Но тогава бяхме по-млади, а и по-пияни. Подозирам, че и двете не сме били стока. Ала хората се променят.

— Толкова ли сте сигурна за Лилиан?

— А вие толкова ли сте сигурен за мен? — засмя се тя.

Добър въпрос, помисли си Гамаш.

После му хрумна друг въпрос. И се изненада, че не се е сетил за него по-рано.

— Как открихте Трите бора?

— Какво имате предвид?

— Селото. Почти невъзможно е за откриване. Обаче ето ви тук.

— Той ме докара — посочи с ръка Сюзан.

Гамаш се обърна и погледна в указаната посока. Към един недалечен прозорец, зад който с гръб към тях стоеше мъж. С книга в ръка.

Главният инспектор не виждаше лицето му, но с лекота разпозна мъжа. До прозореца в книжарницата на Мирна стоеше Тиери Пино.

ГЛАВА ДЕВЕТНАЙСЕТА

Клара Мороу седеше в колата и се взираше в занемарената жилищна кооперация. Сградата нямаше нищо общо с уютното местенце, обитавано от семейство Дайсън по времето, когато ги познаваше.

По целия път насам си припомняше приятелството с Лилиан. Затъпяващата работа да сортират писма по Коледа, която си намериха заедно. Заниманията им като спасителки по-късно. По идея на Лилиан се записаха на курс за спасители и заедно се явиха на изпита по плуване. Помагаха си. Криеха се зад бараката на спасителите, за да пушат цигари или трева.

В училище заедно тренираха волейбол и лека атлетика. Оказваха си взаимна опора в часовете по гимнастика.

Почти нямаше хубав спомен от детството на Клара, който не включваше и Лилиан.

Там винаги бяха и родителите й, господин и госпожа Дайсън. Като мили второстепенни персонажи. На заден план — като родителите от филма "Фъстъчетата". Рядко се появяваха, но някак си винаги имаше плодове, сандвичи с яйчена салата и прясно изпечени бисквити с парченца шоколад. Както и кана с яркорозова лимонада.

Госпожа Дайсън беше ниска, закръглена, с оредяваща, но винаги безупречна коса. Тогава Клара я приемаше за стара, но сега осъзна, че е била По-млада от нея в момента. А господин Дайсън бе висок, жилав, с къдрава червена коса, която на ярко слънце изглеждаше като ръжда на главата му.

Не. Нямаше никакво съмнение. Точно така трябваше да постъпи. Клара се ужаси от себе си, че изобщо е имала колебания.

Отказа се от асансьора и се качи по стълбите до третия етаж. Опитваше се да не обръща внимание на застоялата смрад от тютюн, марихуана и урина.

Спря пред затворената входна врата. И втренчи поглед в нея. Задъхана от напрежение, и то не само физическо.

Затвори очи, за да извика в съзнанието си образа на малката Лилиан в рамката на същата тази врата. В зелени шорти и тениска, усмихната. Как кани малката Клара да влезе.

И тогава почука на вратата.

— Господин върховен съдия — изрече Гамаш и протегна ръка.

— Господин главен инспектор — отвърна Тиери Пино, подаде своята и се здрависаха.

— Тук стана навалица от началници — отбеляза Сюзан. — да сядаме.

— Можем да се присъединим към инспектор Бовоар — предложи детективът и ги поведе към младия инспектор, който бе скочил на крака и сочеше към масата си.

— Предпочитам да седнем ей тук — каза съдия Пино. Сюзан и Гамаш спряха. Мъжът сочеше към маса в дъното, опряна до тухлена стена, в най-непривлекателната част от заведението. — По-дискретно е — обясни Тиери, щом видя обърканите им изражения.

Гамаш вдигна вежди, но се съгласи и махна на Жан Ги да се присъедини към тях. Съдия Пино седна пръв, обърнал гръб на селото. Габри взе поръчката им.

— Това ще ви притеснява ли? — попита старшият детектив и посочи към донесените от Бовоар бири.

— Ни най-малко — отвърна Сюзан.

— Опитах се да се свържа с вас тази сутрин — заяви Гамаш.

Габри сервира напитките им и прошепна на Бовоар:

— Кой е този, другият?

— Върховният съдия на Квебек.

— Как пък не! — изсумтя Габри, стрелна Жан Ги с гневен поглед и се отдалечи.

— Какво каза секретарката ми? — попита Пино и отпи глътка "Перие" с лайм.

— Спомена само, че днес работите от къщи — каза Гамаш.

Съдията се усмихна.

— Така е в известен смисъл. Просто не уточних от коя къща.

— И решихте да дойдете до тази в Ноултън?

— Това разпит ли е, господин главен инспектор? Да си извикам ли адвокат?

Усмивката не слизаше от лицето му, но никой от двамата не се заблуждаваше. Да разпитваш подробно върховния съдия на Квебек си беше рисковано занимание.

Арман Гамаш се усмихна в отговор.

— Само си говорим приятелски, господин съдия. Надявам се да успеете да помогнете.

— О, за бога, Тиери! Просто кажи на човека каквото иска да знае. Не сме ли дошли точно затова, да помогнем?

Главният инспектор се загледа в седналата срещу него жена. Обядът им бе сервиран и тя се тъпчеше с пастет от патешки дроб. Не от лакомия, а от страх. Оставаше само да си прегърне чинията. Сюзан не искаше чужда храна. Само своята. И бе готова да я брани, ако се наложи.

Но между хапките бе задала много интересен въпрос.

Защо бе дошъл Тиери Пино, ако не да помогне на разследването?

— О, дошъл съм да помогна — потвърди небрежно мъжът. — Реагирах инстинктивно, господин главен инспектор. Типично за юрист. Поднасям извиненията си.

Гамаш забеляза и друго. Върховният съдия с удоволствие предизвикваше него, началника на отдел "Убийства" в Sûreté du Quebéc, ала никога не предизвикваше Сюзан, някогашната художничка, която сега бе сервитьорка на пълен работен ден. Всъщност приемаше подигравателните й изблици, критики и превзети жестове със завидно спокойствие. Дали се дължеше на добро възпитание?

Едва ли. Главният инспектор имаше усещането, че върховният съдия се страхува от жената. Сякаш тя знаеше нещо за него и го изнудваше.

— Помолих го да ме докара — обясни художничката. — Сигурна бях, че ще иска да помогне.

— Защо? Наясно съм, че Сюзан е била близка с Лилиан. Вие също ли, сър? — попита Гамаш.

Върховният съдия го погледна невъзмутимо.

— Не и по начина, по който си го представяте.

— Нищо не си представям. Просто попитах.

— Опитвам се да помогна — изрече Пино. Твърдост се четеше както в гласа, така и в погледа му. Гамаш бе свикнал с това от срещите им в съда. От съвещанията на високо равнище в Sûreté.

И веднага осъзна какво се случва. Върховен съдия Тиери Пино се надпикаваше с него. Деликатно, изтънчено, префинено, възпитано. Но пикнята си беше пикня.

Проблемът с този тип състезания обаче, както Гамаш много добре знаеше, беше следният — онова, което трябваше да остане скрито, лъсваше като на витрина. Срамните части на върховния съдия бяха изложени на показ.

— И как смятате, че бихте могли да помогнете, сър? Знаете ли нещо, което на мен не ми е известно?

— Тук съм, защото Сюзан ме помоли, а и защото знам къде се намира Трите бора. Докарах я. Това е моята помощ.

Гамаш отмести поглед от Тиери към спътницата му, която точно в този момент откъсна голям залък от прясно изпечената франзела, намаза го с масло и го метна в устата си. Наистина ли можеше да командва върховния съдия по този начин? Да се отнася с него като с шофьор на повикване?

— Обърнах се към Тиери за помощ, защото знаех, че ще бъде спокоен. Разумен.

— И сте наясно, че той е върховен съдия? — попита Бовоар.

— Аз съм алкохолик, не идиот — усмихна се жената. — Стори ми се предимство.

Наистина беше предимство, помисли си Гамаш. Но защо е смятала, че ще й е нужно такова? И защо върховен съдия Пино бе избрал точно тази маса? Най-лошата на терасата, далеч от всички останали. А после бързо се бе настанил с лице към стената.

Главният инспектор се огледа. Нима мъжът се криеше? Още с пристигането си бе влязъл направо в книжарницата и излезе оттам едва след появата на Сюзан. А сега седеше с гръб към всички. Където не виждаше никого, но и никой не го виждаше.

Арман Гамаш обходи селото с поглед, за да види онова, което върховният съдия пропускаше.

Рут седеше на пейката, хранеше птиците и от време на време вдигаше поглед към небето. Норман и Полет, посредствените художници, се мяркаха на верандата на пансиона. Няколко селяни носеха мрежести торби с покупки от бакалницата на мосю Беливо. В бистрото имаше и други клиенти, сред които Андре Кастонге и Франсоа Мароа.

Клара стоеше в коридора и се взираше във вратата, затръшната в лицето й. Звукът все още отекваше в стените, по коридорите, разля се надолу по стълбището и накрая плисна навън през входната врата на сградата. На ярката слънчева светлина.

Стоеше с широко отворени очи, с разхлопано сърце. И свит стомах.

Имаше чувството, че всеки момент ще повърне.

— А, ето ви и вас! — каза Дени Фортен от входната врата на бистрото. Изпита огромно удоволствие, когато Андре Кастонге подскочи от изненада и едва не обърна бялото си вино.

Франсоа Мароа обаче не подскочи. Почти не трепна.

Като гущер на припек, помисли си Фортен.

— Какво правиш тук, по дяволите? — изруга Кастонге.

— Може ли? — попита по-младият мъж и седна на масата, преди някой от двамата да му откаже.

Винаги му отказваха място на масата си. От десетилетия. Заговор на арт дилъри и собственици на галерии. Вече старци. Още щом Фортен приключи с рисуването и отвори собствена галерия, те се сплотиха. Срещу натрапника, новодошлия.

Е, ето го сега. По-успял от всички тях. Освен може би от тези двамата. Кастонге и Мароа бяха единствените членове на квебекския арт елит, за чието мнение му пукаше.

Някой ден обаче щеше да им се наложи да го признаят. И този ден като нищо можеше да е днес.

— Чух, че сте тук — заяви Фортен и даде знак на сервитьора да донесе от същото за възрастните мъже.

Кастонге, както забеляза, добре напредваше с бялото вино. Мароа обаче пиеше студен чай. Непреклонен, изтънчен, сдържан. Хладнокръвен. Мъжкар.

За себе си поръча бира от микропивоварна. Млада, златна, нахална.

— Вие пък какво правите тук? — попита Кастонге с ударение на вие, сякаш Фортен бе длъжен да му дава обяснения. И той почти го направи по инстинкт. Изпита нужда да ги успокои.

Но успя да се овладее и чаровно се усмихна.

— Дошъл съм по същата причина като вас. Да подпиша договор със семейство Мороу.

Този път Мароа реагира. Бавно, съвсем бавно, арт дилърът обърна глава и бавно, съвсем бавно, повдигна вежди, вперил поглед право във Фортен. При всеки друг изражението би изглеждало комично.

Но на лицето на Мароа бе страховито.

Фортен усети как изстива, все едно бе погледнал главата на горгоната.

Преглътна мъчително, но не отмести поглед. Надяваше се, че ако е бил превърнат в камък, поне е застинал с изражение на нехайно презрение. Ала се опасяваше, че лицето му излъчва нещо съвсем различно.

Кастонге избухна в смях.

— Вие? Да подпишете договор с Мороу? Вече имахте своя шанс и го изпуснахте.

Възрастният галерист надигна чашата си и опъна дълга глътка.

Сервитьорът донесе още питиета, но Мароа вдигна ръка и го спря.

— Смятам, че ни е достатъчно. — Обърна се към спътника си: — Може би е време за малка разходка, не мислиш ли?

Но Кастонге не мислеше. Той прие чашата.

— Никога няма да подпишете договор с Мороу. И знаете ли защо?

Фортен поклати глава и мислено се нахока, че изобщо е реагирал.

— Защото познават истинската ви същност. — Възрастният галерист вече говореше високо. Толкова високо, че околните разговори замряха.

Всички от масата в дъното се обърнаха. С изключение на Тиери Пино. Съдията продължи да седи с лице към стената.

— Достатъчно, Андре — каза Мароа и положи длан върху рамото му.

— Не, не е достатъчно. — Кастонге се обърна към арт дилъра: — С теб сме работили здраво, за да стигнем дотук. Учили сме изкуство, познаваме техниките. Може и да сме на различно мнение, но поне водим интелигентни разговори. Обаче този тук — стрелна ръка в посока към Фортен — не иска нищо друго, освен бързи пари.

— А вие, сър, не искате нищо друго, освен бутилка — каза младият мъж и стана от масата. — Е, кой е по-зле?

Дени Фортен кимна сковано и се отдалечи. Не знаеше къде отива. Просто далеч. От масата. От арт елита. От двамата мъже, които го зяпаха. И вероятно се смееха.

— Хората не се променят — отбеляза Жан Ги, натисна бургера си и се загледа в бликналия отвътре сос.

Сюзан и върховен съдия Пино бяха тръгнали към пансиона. И сега, най-сетне, инспектор Бовоар можеше да обсъжда убийството на спокойствие.

— Така ли смяташ? — попита Гамаш. В неговата чиния имаше скариди на грил, мариновани с чесън, и салата с киноа и манго. Барбекюто работеше извънредно за гладната обедна клиентела и бълваше печени на жар пържоли, бургери, скариди и сьомга.

— Човек може и да изглежда променен — каза Бовоар и взе бургера от чинията си, — но ако е бил гадина като малък, ще бъде задник като възрастен и злобен ще си умре.

Младият инспектор отхапа. Някога би изпаднал в екстаз от този бургер с бекон и гъби, карамелизиран лук и разтопено синьо сирене, но сега леко му се гадеше. И все пак се насили да яде, за да достави удоволствие на Гамаш.

Забеляза, че главният инспектор го гледа как яде и леко се подразни, но бързо му мина. Беше му все едно всъщност. След разговора с Мирна се бе отбил в тоалетната, за да глътне един перкоцет. Остана там, притиснал главата си с ръце, докато усети как топлината се разлива по тялото му, а болката постепенно отслабва и се разсейва.

Срещу него главен инспектор Гамаш с неподправено удоволствие гребна с вилицата си печена на скара чеснова скарида и салата с киноа и манго.

Когато Андре Кастонге бе повишил тон, и двамата вдигнаха глави. Жан Ги дори понечи да стане, но главният инспектор го спря. Искаше да види как ще се развият нещата. Също като останалите клиенти Гамаш и Бовоар видяха как Дени Фортен се отдалечи сковано, с изпънат гръб и отпуснати до тялото ръце.

Като войниче, помисли си старшият детектив и си представи как синът му Даниел като малък маршируваше из парка. Или влизаше в битка, или излизаше. Непоколебим.

Наужким.

Дени Фортен несъмнено се бе оттеглил от бойното поле. За да ближе раните си.

— Подозирам, че не сте съгласен — обади се Жан Ги.

— Че хората не се променят? — попита Гамаш и вдигна поглед от чинията си. — Не, не съм съгласен. Вярвам, че могат да се променят и го правят.

— Но не чак колкото жертвата — настоя Бовоар. — Такава промяна би била твърде киароскуро.

— Какво? — Началникът остави вилицата и ножа и се вторачи в своя подчинен.

— Означава ярък контраст. Играта на светлината и тъмнината.

— Нима? А тази дума сам ли си я измисли?

— Не. Чух я на вернисажа на Клара и дори я използвах няколко пъти. Какви сноби само. Достатъчно беше да кажа киароскуро няколко пъти и вече никой не се съмняваше, че съм арт критикът на "Монд".

Гамаш отново взе ножа и вилицата и поклати глава.

— Значи си я използвал, без да имаш представа какво означава?

— Не забелязахте ли? Колкото по-абсурдно е твърдението, толкова по-лесно го приемат. Видяхте ли им физиономиите, като разбраха, че не съм от "Монд"?

— Много schadenfreude от твоя страна — каза Гамаш и изобщо не се изненада от подозрителното изражение на колегата си. — Значи тази сутрин си търсил значението на киароскуро? С това ли се занимавате, когато не съм наоколо?

— С това и с пасианси. И с порно, разбира се, но си го позволяваме само на вашия компютър.

Бовоар се ухили и отхапа парче от бургера.

— Значи смяташ, че жертвата е била много киароскуро, така ли? — попита Гамаш.

— Всъщност не. Казах го само за да си придам важност. Смятам, че всичко това е пълна глупост. В един момент се държи като кучка, а в следващия е прекрасен човек? Как пък не!

— Започва да ми се изяснява защо са те сбъркали с велик критик — отбеляза старшият детектив.

— Абсолютно вярно. Вижте, хората не се променят. Смятате, че пъстървите в Бела Бела са там, защото обичат Трите бора? Ами ако следващата година отидат някъде другаде? — Бовоар кимна към реката.

Гамаш погледна младия инспектор.

— Ти как мислиш?

— Мисля, че пъстървата няма избор. Връща се, защото е пъстърва. Така правят пъстървите. Ето колко е прост животът. Патиците се връщат на същото място всяка година. Гъските също. Сьомгата, пеперудите, елените. Божичко, елените са такива роби на навика, че отъпкват една пътека през гората и никога не се отклоняват от нея. Затова и са толкова лесни мишени, както знаем. Те никога не се променят. Хората са същите. Ние сме това, което сме. Ние сме такива, каквито сме.

— Не се променяме? — Гамаш си взе парченце свежа аспержа.

— Точно така. Вие сте ме учили, че хората, пък и случаите, които разследваме, на практика са много прости. Ние сме тези, които ги усложняват.

— А случаят "Дайсън"? Ние ли го усложняваме?

— Така смятам. Мисля, че жертвата е била убита от човек, когото е прецакала. Край на историята. Тъжна история, но съвсем проста.

— Някой от нейното минало? — попита главният инспектор.

— Не. Ето къде грешите според мен. Хората, познавали новата Лилиан, казват, че е станала свестен човек, след като е спряла да пие. Онези, които са познавали старата Лилиан — алкохоличката, казват, че е била кучка.

Бовоар държеше и двете си ръце вдигнати. В едната стискаше огромния бургер, в другата — пържен картоф. Помежду им имаше пространство, преграда.

— А аз казвам, че новият и старият са един и същи човек. — Доближи ръцете си. — Има само една Лилиан. Така, както има само един Жан Ги Бовоар. Само един Арман Гамаш. Тя може и да се е научила да се прикрива след влизането си в Организацията на анонимните алкохолици, но онази злобна, противна, ужасна жена си е била там, повярвайте ми.

— И все така е наранявала хората? — попита старшият детектив.

Бовоар изяде пържения картоф и кимна. Това бе любимата му част от всяко разследване. Не храната, макар че в Трите бора никога не се лишаваха. Помнеше други случаи, на други места, когато с главния инспектор гладуваха с дни или си поделяха студен грах и кълцана шунка от консерва. Но трябваше да признае, че дори това беше забавно. В ретроспекция. Трите бора обаче произвеждаше трупове и гурме ястия в равни пропорции.

Храната му харесваше, но най-много обичаше разговорите с главния инспектор. Когато бяха само двамата.

— Една от теориите е, че Лилиан Дайсън е дошла тук, за да изкупи вината си към някого — каза Гамаш. — да се извини.

— Обзалагам се, че ако го е направила, не е била искрена.

— Защо да бие път чак дотук, ако няма да е искрена?

— За да направи онова, което е било в природата й. Да прецака някого.

— Клара? — предположи главният инспектор.

— Може би. Или пък другиго. Имала е голям избор.

— Обаче нещата са се объркали.

— Е, за нея със сигурност — кимна Жан Ги.

Толкова прост ли бе отговорът наистина, чудеше се Гамаш. Нима Лилиан Дайсън просто е останала вярна на истинската си същност?

Себелюбива, разрушителна, вредна за околните личност. Без значение дали трезва или пияна.

Същият човек със същия характер и инстинкти.

Да наранява.

— Как обаче е разбрала за коктейла? — попита старшият детектив. — Било е частно парти. Само с покани. А всички знаем колко е трудно да откриеш Трите бора. Как Лилиан е научила за коктейла и как го е открила? И откъде убиецът е знаел, че тя ще бъде тук?

Бовоар си пое дълбоко въздух и се опита да помисли, но после поклати глава.

— Аз успях да избутам нещата дотук, шефе. Ваш ред е да свършите нещо полезно.

Гамаш отпи глътка бира и потъна в мълчание. При това толкова дълбоко, че Жан Ги се разтревожи, да не би да е оскърбил началника с лекомислената си забележка.

— Какво има? — попита младият инспектор. — Нещо не е наред ли?

— Не, не съвсем. — Старшият детектив се загледа в него, сякаш се опитваше да прецени нещо. — Казваш, че хората не се променят, обаче ти и Инид някога сте се обичали, нали?

Бовоар кимна.

— Но сега сте разделени и ви предстои развод. Какво всъщност се случи? — попита Гамаш. — Ти ли се промени? Инид ли се промени? Нещо се е променило.

Жан Ги го погледна изненадано. Главният инспектор изглеждаше искрено разтревожен.

— Прав сте — призна. — Нещо се промени. Но не мисля, че сме били ние. Според мен просто сме осъзнали, че не сме хората, на които сме се престрували.

— Как така? — Арман Гамаш се наведе към по-младия си колега.

Бовоар събра разхвърляните си мисли.

— Бяхме млади. Според мен не сме знаели какво искаме. Всички се женеха и изглеждаше забавно. Аз я харесвах. Тя ме харесваше. Но не мисля, че е било любов. А и аз наистина се преструвах. Опитвах се да бъда някой, който не съм. Опитвах се да бъда мъжът, когото Инид искаше.

— И какво стана?

— След престрелката осъзнах, че трябва да бъда мъжът, който действително съм. А този мъж не обичаше Инид достатъчно, за да остане с нея.

Гамаш мълчеше — неподвижен, замислен.

— Говорил си с Ани в събота вечер, преди вернисажа — изрече накрая.

Жан Ги застина. Главният инспектор продължи, без да чака отговор:

— И си я видял на коктейла заедно с Дейвид.

Бовоар искаше да мигне. Да си поеме въздух. Но не можеше. Зачуди се колко ли време му остава, преди да изгуби съзнание.

— Добре познаваш Ани.

Мозъкът на Жан Ги пищеше. Искаше това да приключи, искаше главният инспектор просто да изплюе камъчето.

Гамаш най-сетне вдигна глава и заби поглед в младия инспектор. Взираше се в него, но не гневно, а умолително.

— Тя каза ли ти за брака си?

— Pardon? — едва чуто прошепна Бовоар.

— Мислех си, че може да ти е казала нещо, да е поискала съвет или нещо такова. Понеже знае за теб и Инид.

Главата на Жан Ги се замая. Нищичко не проумяваше.

Арман Гамаш се облегна на стола, издиша дълбоко и хвърли смачканата на топка салфетка в чинията си.

— Чувствам се такъв глупак. Имаше дребни знаци, че нещата не вървят. Дейвид отменяше планирани вечери с нас или закъсняваше като в събота вечер. Или си тръгваше рано. Изчезнаха предишните прояви на близост. С мадам Гамаш сме го обсъждали, но смятахме, че може би навлизат в следващ етап от развитието на връзката си. Че нямат нужда да са непрекъснато заедно. Понякога двойките се отчуждават, после отново се сближават.

Сърцето на Бовоар възобнови дейността си. С мощно туптене.

— Ани и Дейвид се отчуждават?

— Тя нищо ли не ти каза?

Жан Ги поклати глава. Мозъкът му се разплиска. Но вече с една-единствена мисъл. Ани и Дейвид се отчуждаваха.

— Нищо ли не си забелязал?

Нищо ли? Кое беше истина и кое измислица, плод на фантазиите му? Помнеше дланта на Ани върху ръката на Дейвид. И безразличието на мъжа й. Не я слушаше. Изглеждаше разсеян.

Видял бе всичко това, но се страхуваше да повярва, че е нещо по-различно от позор. Обич, прахосана по мъж, на когото не му пукаше. Тогава Жан Ги смяташе, че неговата собствена ревност му пречи да види истината. Но сега…

— Казахте ли нещо, сър?

— Ани дойде снощи на вечеря, за да си поговорим. С Дейвид са в труден период. — Гамаш въздъхна. — Надявах се да е споделила нещо с теб. Въпреки вечните ви спорове Ани ти е като сестричка, знам го. Познаваш я, откакто беше на… колко?

— Петнайсет.

— Толкова отдавна? Не беше особено щастлива година за Ани. Да се влюби за пръв път, и то точно в теб.

— Била е влюбена в мен?

— Не знаеше ли? О, да. С мадам Гамаш трябваше да слушаме за теб след всяко твое посещение у дома. Жан Ги това, Жан Ги онова. Опитвахме се да я убедим какъв изрод си, но това май те правеше още по-привлекателен в очите й.

— Защо не ми казахте?

Арман Гамаш го погледна и се усмихна.

— Наистина ли би искал да го знаеш? Ти вече се закачаше с нея, щеше да е прекалено. Пък и тя ни молеше да не ти казваме.

— Обаче сега ми казахте.

— Не опазих тайната. Надявам се, че няма да й кажеш.

— Ще се постарая. Какъв е проблемът с Дейвид? — Бовоар сведе поглед, сякаш полуизяденият му бургер внезапно бе направил нещо очарователно.

— Ани отказва да сподели подробности.

— Разделят ли се? — попита Жан Ги, като се надяваше да е прозвучал любезно безразличен.

— Не съм сигурен — отвърна Гамаш. — В момента в живота й има толкова много промени. Започна друга работа, както ти е известно. В съда по семейни дела.

— Но Ани мрази деца.

— Е, не я бива особено с тях, но не смятам, че ги мрази. Та тя обожава племенничките си.

— Длъжна е — изтъкна Жан Ги. — Нали са от семейството. Вероятно ще разчита на тях в напреднала възраст. Ще бъде злобната леля Ани с колекцията от топки за брави и ще им раздава шоколади с изтекъл срок на годност. А те ще трябва да се грижат за нея. Затова сега се налага да ги пази, да не би да паднат на глава.

Гамаш се заливаше от смях, докато Бовоар си спомняше за Ани и първата внучка на главния инспектор — Флоранс. Преди три години. Когато малката беше бебе. Тогава чувствата му към Ани може би за пръв път изплуваха на повърхността. И го втрещиха с размера и силата си. Смазаха го. Погълнаха го. Преобърнаха го.

Макар че самият момент бе толкова кратък, толкова деликатен.

Ани. Усмихната, гушнала своята племенница. Шепне нещо на миниатюрното момиченце.

И Бовоар внезапно осъзна, че всъщност иска деца. Но ги искаше с Ани. Единствено с нея.

Ани. Гушнала тяхната дъщеря или син.

Ани. Гушнала и него.

Сърцето му трепна, сякаш някой опъна струни, за чието съществуване Жан Ги дори не подозираше.

— Посъветвахме я да се опита да изглади отношенията си с Дейвид.

— Какво? — попита младият мъж, втрещен от сблъсъка с настоящето.

— Просто не искаме да допусне грешка.

— Но… — започна Жан Ги, а мислите му препускаха. — Тя може би вече е направила грешката. Може би грешката е Дейвид.

— Възможно е. Но тя трябва да бъде сигурна.

— И какво точно й предложихте?

— Казахме й, че ще я подкрепим, независимо от решението й, обаче деликатно намекнахме да пробват семейно консултиране.

Главният инспектор положи едрите си изразителни ръце върху дървената маса и се опита да задържи погледа на Бовоар. Ала виждаше единствено дъщеря си, малкото си момиченце, във всекидневната им в неделя вечерта. Ани се мяташе от едната крайност в другата — от хлипане до гняв. Мразеше Дейвид, мразеше себе си, мразеше и родителите си, задето й предлагаха семейно консултиране.

— Има ли нещо, което премълчаваш? — попита я накрая Гамаш.

— Какво, например?

Той замълча за момент. Рен-Мари седеше до него на дивана и местеше поглед от Арман към дъщеря им.

— Причинявал ли ти е болка? — изрече Гамаш. Ясно и отчетливо. Гледаше я право в очите. И търсеше истината.

— Физически? Дали ме е удрял, това ли имаш предвид?

— Да.

— Никога. Дейвид никога не би го направил.

— Наранявал ли те е по друг начин? Емоционално? Упражнявал ли е вербално насилие?

Дъщеря му поклати глава. Гамаш не откъсваше поглед от лицето й. Бе надзъртал в очите на толкова много заподозрени в опит да измъкне истината. Но истината никога не му се беше струвала толкова важна, колкото сега.

Ако Дейвид тормозеше момиченцето му…

Усети как го обзема ярост само при мисълта за това. Какво би направил, ако разбере, че този човек наистина…

Успя да се отдалечи навреме от ръба на тази пропаст и кимна. Прие отговора й. Седна до нея и я притисна в прегръдката си.

Люлееше я. Усещаше главата й в ямката на рамото си. Усещаше сълзите й през ризата си. Точно както бе правил, когато малката Ани плачеше за Хъмпти Дъмпти. Само че сега тя бе паднала от голяма височина.

След известно време Ани се отдръпна и Рен-Мари й подаде няколко салфетки.

— Искаш ли да застрелям Дейвид? — попита Гамаш, докато тя мощно издухваше носа си.

Дъщеря му се засмя и пое накъсана глътка въздух.

— Простреляй го в коляното.

— Премествам го в началото на списъка си със задачи — заяви Арман. После се наведе и я погледна в очите, вече напълно сериозен. — Каквото и да решиш, ние те подкрепяме. Разбра ли?

Ани кимна и избърса лицето си.

— Знам.

Също като Рен-Мари, Гамаш бе по-скоро объркан, отколкото шокиран. Струваше му се, че Ани премълчава нещо. Нещо важно, което би обяснило ситуацията. Всички двойки имаха трудни периоди. Двамата с Рен-Мари също спореха понякога. Случваше се и да се наскърбят взаимно. Не нарочно, но когато хора живеят в такава близост, няма начин да не се случи.

— Да речем, че с татко сте били женени за други хора, когато сте се срещнали. Какво бихте направили? — попита най-сетне Ани и ги погледна право в очите.

Родителите мълчаха, вторачени в дъщеря си. Гамаш се сети, че наскоро същия въпрос му бе задал и Бовоар.

— Искаш да кажеш, че си срещнала друг? — изрече Рен-Мари.

— Не. — Ани поклати глава. — Искам да кажа, че правилният човек ни чака някъде там. Както мен, така и Дейвид. Ако отчаяно стискаш нещо, което не е за теб, нещата няма да се оправят. Това тук никога няма да се оправи.

По-късно, когато с Рен-Мари останаха сами, тя повдигна отново темата.

— Арман — поде и свали очилата си за четене, докато лежаха в леглото, всеки с книгата си. — Какво би направил, ако беше женен, когато се запознахме?

Гамаш свали книгата и се загледа напред. Опита се да си го представи. Обикнал бе Рен-Мари толкова внезапно и отдадено;, с цялото си сърце, че му беше трудно да се види до когото и да било друг, камо ли пък като част от женена двойка.

— Бог да ми е на помощ — каза накрая и се обърна към нея. — Щях да я напусна. Ужасно, егоистично решение, но в противен случай от мен щеше да излезе много калпав съпруг. И то по твоя вина, въртиопашке.

Рен-Мари кимна.

— Аз бих направила същото. Но щях да взема със себе си Хулио-младши и Франческа, разбира се.

— Хулио и Франческа?

— Децата ми от Хулио Иглесиас.

— Горкичкият, нищо чудно, че песните му са толкова тъжни. Разбила си му сърцето.

— Така и не успя да се съвземе. — Тя се усмихна.

— Може да го запознаем с бившата ми — предложи Гамаш. — Изабела Роселини.

Жена му изсумтя и посегна към книгата си, но отново я остави.

— Не мислиш още за Хулио, надявам се.

— Не — отвърна. — За Ани и Дейвид.

— Смяташ ли, че това е краят? — попита Арман.

Рен-Мари кимна.

— Струва ми се, че е срещнала друг, но не иска да ни каже.

— Сериозно? — Тогава се бе изненадал, но вече смяташе, че е напълно възможно.

Съпругата му кимна.

— Мисля, че може да е женен. Някой от адвокатската й кантора, може би. Това би обяснило защо си сменя работата.

— Божичко, дано не е така.

Но Гамаш знаеше, че така или иначе нищо не може да направи. Освен да стои наблизо, за да събира парчетата. Тази мисъл го подсети за друго.

— Е, трябва да се връщам на работа — заяви Бовоар и се надигна от масата им в бистрото. — Онова порно няма да се изгледа само.

— Чакай — каза главният инспектор. Щом видя изражението му, Жан Ги се стовари обратно на стола.

Гамаш седеше и мълчеше, сбърчил чело. Размишляваше. Младият детектив не за пръв път виждаше това изражение. Знаеше, че Арман Гамаш следва наум някаква нишка. Една мисъл води до друга, а тя до трета. Към мрака, но не в тунел, а в шахта. За да открие онова, което е скрито най-дълбоко. Тайната. Истината.

— Спомена, че нападението във фабриката е повлияло на окончателното ти решение да се разделиш с Инид.

Бовоар кимна. Това поне беше вярно.

— Чудя се дали и на Ани е повлияло по същия начин.

— Как така?

— Беше разтърсващо преживяване за всички — отбеляза главният инспектор. — Не само за нас. Но и за семействата ни. Може би след станалото Ани е направила равносметка на живота си. Също като теб.

— Но какво би й попречило да ви го каже?

— Може би не иска да се чувствам отговорен. Може би и сама не си дава сметка за това, не и съзнателно.

Тогава Жан Ги си спомни за разговора си с Ани точно преди вернисажа. Когато го попита за раздялата му. И направи бегла връзка с нападението и неприятните последствия от него.

Беше права, разбира се. Това бе последният тласък, от който се нуждаеше.

Тогава отказа да го обсъжда с нея от страх да не се разкрие. Но дали пък тя не бе искала да сподели с него собствените си тревоги?

— Как бихте се почувствали, ако точно това се е случило? — попита Бовоар началника си.

Главният инспектор се облегна на стола с леко тревожно изражение.

— Може и да е за добро — изрече Жан Ги съвсем тихо. — Трябва да е за добро, ако от случилото се излезе нещо хубаво, нали? Сега Ани може да открие истинската любов.

Гамаш се вгледа в заместника си. Изпит, уморен, отслабнал. И кимна.

— Oui. Би било хубаво, ако от случилото се излезе нещо положително. Но не съм убеден, че евентуалният развод на дъщеря ми може да се приеме за нещо хубаво.

Жан Ги обаче бе на друго мнение.

— Искате ли да остана? — попита.

Старшият детектив излезе от унеса си.

— Всъщност бих искал да свършиш малко работа.

— Аз и бездруго трябва да потърся значението на шнаугендендер.

— На кое?

— На онази дума, която използвахте.

— Schadenfreude — усмихна се Гамаш. — Не си губи времето. Означава да си щастлив от бедите на другите. Злорадство.

Бовоар се замисли.

— Струва ми се, че идеално приляга на жертвата. Но Лилиан Дайсън е стигала още по-далеч. Създавала е бедите. Навярно е била много щастлив човек.

Но Арман Гамаш не мислеше така. Щастливите хора не се напиваха до несвяст всяка вечер.

Жан Ги тръгна, а главният инспектор остана да изпие кафето си на масата, зачетен в "Голяма книга на анонимните алкохолици". Обръщаше най-голямо внимание на подчертаните пасажи и коментарите в страничните полета, потънал в архаичния, но много красив език, който така деликатно описваше спускането в ада и дългото катерене обратно. Накрая притвори томчето с пръст между страниците и се загледа в пространството пред себе си.

— Може ли да седна при вас?

Гамаш се сепна. Скочи на крака, поклони се леко и издърпа един стол.

— Моля, заповядайте.

Мирна Ландерс се настани и остави еклера си и чашата cafe au lait на масата.

— Изглеждате потънал в мисли.

Детективът кимна.

— Размишлявах за Хъмпти Дъмпти.

— Значи случаят е почти разрешен.

Главният инспектор се усмихна.

— Все по-близо сме. — Погледна книжарката и се замисли за момент. — Мога ли да ви задам един въпрос?

— Винаги.

— Мислите ли, че хората се променят?

Еклерът на Мирна застина по пътя към устата й. Жената свали ръка и насочи проницателния си поглед към главния инспектор.

— Как пък ви хрумна това?

— Води се спор по въпроса дали мъртвата жена се е променила. Дали е била същият човек, когото всички са познавали преди двайсет години, или е била различна.

— Кое ви навежда на мисълта, че се е променила? — попита Мирна и отхапа от еклера.

— Сещате ли се за онзи предмет, който намерихте в градината? Права бяхте, жетонът е от Организацията на анонимните алкохолици и е принадлежал на мъртвата. Била е трезва от осем месеца — обясни детективът. — Хората от организацията я описват като коренно различен човек от жената, която описва Клара. Не просто малко по-различен, а напълно. Единият е мил и щедър, другият — жесток и Манипулативен.

Мирна се намръщи и замислено отпи глътка от кафето си.

— Всички се променяме. Само психичноболните си остават същите.

— Но това не е ли по-скоро растеж, отколкото промяна?

— Не точно промяна, а нещо като вариация на музикална тема? — попита Мирна заинтригувана и се замисли. — Смятам, че често пъти случаят е точно такъв. Повечето хора израстват, но не се променят напълно.

— Повечето? Значи има и такива, които се променят?

— Има и такива, господин главен инспектор. — Загледа го внимателно. Видя познатото лице, вече гладко избръснато. Сивеещата коса, леко накъдрена покрай ушите. Дълбокия белег до слепоочието. И благия поглед в очите под белега. Страхувала се бе, че може да са се променили. Че когато отново надзърне в тях, ще са станали по-студени.

Но не бяха. Нито пък той.

Ала Мирна не се заблуждаваше. Макар да не го показваше, Арман Гамаш беше променен. Всички, оцелели в онази фабрика, бяха излезли оттам различни.

— Хората се променят, когато нямат избор. Или се променяш, или умираш. Споменахте Организацията на анонимните алкохолици. Зависимите спират да пият едва след като ударят дъното.

— Какво се случва тогава?

— Каквото може да се очаква след голямо падане. — Погледна го в очите и срещна разбиране. Голямо падане. — Като при Хъмпти Дъмпти.

Инспекторът кимна леко.

— Когато хората ударят дъното — продължи Мирна, — имат два варианта. Или остават да лежат там, докато умрат, както правят повечето. Или се опитват да се изправят.

— Да съберат парчетата — вметна Гамаш. — Като нашия приятел господин Дъмпти.

— Но той е имал подкрепата на всички коне и царедворци — добави с престорен ентусиазъм книжарката. — И дори те не са успели да го сглобят отново.

— Чел съм доклада — кимна главният инспектор.

— А и дори да бяха успели, той пак щеше да падне. — Този път изглеждаше напълно сериозна. — Същият човек просто ще продължи да прави същата глупост отново и отново. Така че, ако сглобиш всички парчета по абсолютно същия начин като преди, защо очакваш животът ти да бъде различен?

— Има ли друга възможност?

Мирна се усмихна.

— Знаете, че има. Но тя е най-трудната. Малцина имат кураж за нея.

— Промяната — изрече Гамаш.

Може би това е идеята на Хъмпти Дъмпти, помисли си инспекторът. Никога да не бъде сглобен отново. Да остане различен. В крайна сметка едно яйце върху стена винаги ще се намира в опасност. Може би Хъмпти Дъмпти е трябвало да падне. И царедворците е трябвало да се провалят.

Мирна пресуши чашата си и се изправи. Арман Гамаш също стана.

— Хората наистина се променят, господин главен инспектор. Но има нещо, с което трябва да сте наясно. — Жената сниши глас. — Това невинаги е за добро.

— Защо не отидеш да му кажеш нещо? — попита Габри, докато слагаше подноса с празни чаши върху тезгяха.

— Зает съм — отвърна Оливие.

— Миеш чаши, някой сервитьор може да свърши тази работа. Говори с него.

Погледнаха през закаленото стъкло на прозореца към едрия мъж, седнал сам на масата. С кафе и книга пред себе си.

— Ще отида — каза Оливие. — Само не ме ръчкай.

Габри взе кухненската кърпа и се зае да подсушава чашите, докато партньорът му ги изплакваше от пяната.

— Той сгреши — заяви. — Но се извини.

Оливие погледна готвача, препасан със закачлива червено-бяла престилка във формата на сърце. Същата, която го бе молил да не купува по случай Свети Валентин преди две години. И го бе молил да не носи. Срамувал се бе от нея и искрено се бе надявал никой от познатите им от Монреал да не навести селото и да види Габри в абсурдния му тоалет.

Сега обаче я обожаваше. Не искаше партньорът му да я сменя.

Не искаше да променя нищо.

Докато миеше чашите, видя как Арман Гамаш отпи глътка кафе и се изправи.

Бовоар се приближи до листовете, забодени по стените на старата железопътна гара. Свали капачката на маркера и взе да го размахва под носа си, докато четеше написаното. В стройни черни колонки.

Много успокояващо. Четливо, стегнато.

Четеше и препрочиташе списъците с улики, следи, въпроси. И най-новите данни, получени в разследването до този момент от деня.

Бяха разпитали повечето гости от коктейла. Както се и очакваше, никой не бе признал да е извил врата на Лилиан Дайсън.

Но сега, докато се взираше в листовете, му хрумна нещо.

Всички останали мисли напуснаха съзнанието му.

Възможно ли беше?

На коктейла бяха присъствали много хора. Жители на селото, членове на арт обществото, приятели и семейство.

Но имаше и още един човек. Споменат няколко пъти, но останал незабелязан. И неразпитан, поне не подробно.

Инспектор Бовоар вдигна телефона и набра монреалски номер.

ГЛАВА ДВАЙСЕТА

Клара затвори вратата и се облегна от вътрешната й страна. Ослуша се за Питър. Изпълнена с надежда. С надеждата, че няма да чуе нищо. С надеждата, че е сама.

Така и беше.

"О, не, не, не… — помисли си. — Все тъй стенеше мъртвият тихо."

Лилиан не беше мъртва. Тя живееше в лицето на господин Дайсън.

Художничката се бе прибрала у дома с бясна скорост. Едва бе успяла да овладее колата на пътя, зрението й бе замъглено от онова лице. Онези лица.

Господин и госпожа Дайсън. Родителите на Лилиан. Стари, немощни. Почти неузнаваеми в сравнение с енергичните и сърдечни хора, които Клара помнеше.

Но гласовете им бяха резки. А езикът — още повече.

Нямаше никакво съмнение. Направила бе ужасна грешка. И вместо да поправи нещата, ги беше влошила.

Как бе успяла да изпадне в такава заблуда?

— Шибан скапаняк. — Андре Кастонге бутна масата и се изправи със залитане. — Трябва да му кажа едно-две неща.

Франсоа Мароа също стана.

— Не сега, приятелю.

Възрастните мъже се загледаха след Дени Фортен, който се отдалечаваше. Без колебание, без да обръща поглед към тях. Без да се отклонява от твърдо избрания курс.

Крачеше към къщата на семейство Мороу. Това поне бе ясно на Кастонге, на Мароа и на главен инспектор Гамаш, който също гледаше.

— Но не можем да му позволим да говори с тях — настоя галеристът, докато се опитваше да се отскубне от арт дилъра.

— Той няма да успее, Андре. Знаеш го. Нека опита. А и Питър Мороу излезе преди няколко минути, видях го. Дори не си е у дома.

Кастонге се обърна към него и се олюля.

— Vraiment?

На лицето му се изписа глуповата усмивка.

— Vraiment — потвърди Мароа. — Наистина. Защо не се върнеш в хотела да си починеш.

— Добра идея.

Андре Кастонге тръгна бавно и целенасочено през затревения площад.

След като стана свидетел на всичко това, Гамаш се загледа във Франсоа Мароа. Лицето на арт дилъра излъчваше отегчена изтънченост. И донякъде безпомощност.

Главният инспектор се присъедини към възрастния мъж. Търговецът на произведения на изкуството не откъсваше поглед от къщата на семейство Мороу, сякаш очакваше тя да направи нещо, с което да заслужи вниманието му. После се взря в Кастонге, който тътреше крака по черния път.

— Горкият Андре — изрече арт дилърът. — Това не беше много мило от страна на Фортен.

— Кое? — попита Гамаш, също загледан в галериста. Мъжът спря най-горе на хълма, олюля се леко и продължи нататък. — На мен ми се стори, че мосю Кастонге се държа грубо.

— Защото беше провокиран — поясни Мароа. — Фортен знаеше как ще реагира Андре още щом седна на масата. А после…

— Да?

— Ами… поръча още алкохол. За да го напие.

— Той знае ли, че мосю Кастонге има проблем?

Франсоа Мароа се усмихна, после поклати глава.

— Вече е публична тайна. През по-голямата част от времето го контролира. Налага се. Но понякога… — Направи красноречив жест с ръце.

Да, помисли си Гамаш. Понякога…

— А после да каже на Андре, че е дошъл да подпише договор със семейство Мороу. Фортен просто си търсеше белята. Самодоволен дребосък.

— Това не е ли малко лицемерно? — попита инспекторът. — Нали по тази причина сте тук и вие в крайна сметка.

Мароа се засмя.

— Touche. Но ние дойдохме първи.

— Да не би да твърдите, че има система на заплюване? Колко много неща от света на изкуството са ми неизвестни.

— Имах предвид, че няма нужда някой да ми казва кое е велико изкуство. Видя ли го, ще го позная. Картините на Клара са блестящи. Не е нужно "Таймс", Дени Фортен или Андре Кастонге да ми го казват. Но някои хора купуват изкуство с ушите си, а други с очите си.

— Дени Фортен има ли нужда да му се каже?

— Според мен да.

— А вие оповестявате ли мнението си наляво и надясно? Затова ли ви мрази Фортен?

Франсоа Мароа насочи цялото си внимание към главния инспектор. Изражението му вече не бе неразгадаемо. Личеше, че е изненадан.

— Да ме мрази? Сигурен съм, че не е така. Ние сме конкуренти, често преследваме едни и същи художници и купувачи, така че нещата могат доста да загрубеят, но смятам, че помежду ни има уважение, колегиалност. А колкото до мнението ми, пазя го за себе си.

— На мен го споделихте — напомни Гамаш.

Мароа се поколеба.

— Вие попитахте. В противен случай не бих обелил и дума.

— Съществува ли вероятност Клара да подпише договор с Фортен?

— Възможно е. Всички обичат покаяли се грешници. А аз съм сигурен, че той декламира извиненията си в момента.

— Вече го е направил — заяви инспекторът. — Така е получил покана за коктейла.

— Ахаа — кимна Мароа. — Чудех се как е станало. — За пръв път доби разтревожен вид. После с известно усилие красивото му лице отново светна. — Но Клара не е глупава. Ще прозре същността му. Той не е знаел с кого си има работа при предишната си среща с нея, а и все още не разбира картините й. Положил е огромни усилия да си изгради репутация на най-добрия в своята област, но не е. Една погрешна стъпка, една провалена изложба и въздушната кула ще се срути. Репутацията е крехко нещо и Фортен го знае по-добре от всеки друг. — Кимна към Кастонге, който приближаваше хотела. — Що се отнася до него, той не е толкова уязвим. Има редица редовни купувачи, както и един голям корпоративен клиент. "Кели Фуудс".

— Бебешките храни?

— Същите. Правят огромни инвестиции в изкуство за офисите си по цял свят. Така изглеждат по-изискани и не толкова алчни. И познайте кой им намира произведения на изкуството?

Нямаше нужда от отговор. Андре Кастонге се бе хвърлил с плонж през вратата на СПА хотела. И бе изчезнал.

— Те са доста консервативни, разбира се — продължи арт дилърът. — Но пък, от друга страна, Андре е същият.

— Ако е толкова консервативен, защо се интересува от Клара Мороу и творбите й?

— Не се интересува от нея.

— От Питър?

— Така смятам. Но предпочита да получа двамата в пакет. Питър е художник, чиито картини може да продаде на "Кели Фуудс". Надежден, шаблонен, уважаван. Не рисува нищо твърде дръзко или неприлично. Но освен това Андре ще получи и огромна реклама и признание покрай Клара — един истински авангарден художник. Никога не подценявайте силата на алчността, господин главен инспектор. Или егото.

— Ще си го запиша, merci. — Гамаш се усмихна и се загледа след Мароа, който последва Кастонге нагоре по хълма.

— Не с камък се разбива сърцето.

Инспекторът се обърна в посока към гласа. Рут седеше на пейка с гръб към него.

— Нито с тояга — изрецитира тя, очевидно на небитието. — С малък невидим камшик му се посяга[80].

Гамаш седна до нея.

— Емили Дикинсън — каза Рут, загледана в пространството пред себе си.

— Арман Гамаш — изрече главният инспектор.

— Не аз, идиот такъв. Авторката на стихотворението.

Възрастната поетеса насочи гневен поглед към детектива, но срещна усмивката му. И гръмогласно се изсмя.

— Не с камък се разбива сърцето — повтори Гамаш. Звучеше му познато. Подсети го за нещо, което някой бе казал наскоро.

— Днес е ужасно драматично — отбеляза Рут. — Твърде много шум. Прогониха пернатите.

И наистина, наоколо не се мяркаха птици, макар инспекторът да знаеше, че поетесата си мисли за една конкретна птица, не за много.

За Роза, нейната патица, отлетяла на юг миналата есен. И незавърнала се с останалите. Така и не се бе прибрала в гнездото.

Ала Рут продължаваше да се надява.

Докато седеше тихо на пейката, Гамаш се сети защо онази фраза от стихотворението на Емили Дикинсън му звучеше толкова познато. Отвори книгата, която все още държеше, и се загледа в думите, подчертани от една мъртва жена.

Разбиват се сърца. Близки приятелства се съсипват.

После забеляза, че някой ги наблюдава от бистрото. Оливие.

— Как е той? — попита с леко кимване към бистрото.

— Кой?

— Оливие.

— Не знам. На кого му пука?

Гамаш замълча за момент.

— Имам спомен, че е ваш добър приятел.

Рут мълчеше, лицето й не трепваше.

— Хората правят грешки — продължи детективът. — Той е добър човек, знаете го. А аз знам, че ви обича.

Поетесата изпръхтя.

— Вижте какво, аз пък знам, че го интересуват само пари и нищо друго. Нито Клара, нито Питър. Нито дори Габри. Не особено. Всички ни ще продаде за няколко долара. Вие би трябвало да го знаете по-добре от всеки друг.

— Ще ви кажа какво знам — заяви Гамаш. — Знам, че е направил грешка. Знам, че съжалява. И знам, че се опитва да я поправи.

— Но не и да ви прости. Почти не ви поглежда.

— А вие бихте ли? Ако ви бях арестувал за престъпление, което не сте извършили, щяхте ли да ми простите?

— Оливие ни излъга. Излъга мен.

— Всеки лъже — изрече инспекторът. — Всеки крие по нещо. Неговите тайни бяха много лоши, но съм виждал и по-ужасни. Много по-ужасни.

Тънките устни на Рут направо изчезнаха.

— Аз ще ви кажа кой излъга със сигурност — обади се поетесата. — Онзи мъж, с когото говорихте току-що.

— Франсоа Мароа?

— Ами, не му знам шибаното име. Който и да е, не ви каза истината.

— Как така?

— Младият мъж поръча питиета само веднъж. Преди него ги поръчваше онзи, с когото говорихте. А приятелят му беше пиян много преди появата на младежа.

— Сигурна ли сте?

— Имам нос за пиячка и око за пияници.

— И ухо за лъжи, очевидно.

Рут пусна една усмивка, която изненада дори самата нея.

Гамаш се надигна и хвърли поглед към Оливие, после леко се наведе към Рут и прошепна, така че само тя да го чуе:

— Ето нещо добро. Остава ти час живот. На смъртния си одър ти лежиш…

— Достатъчно — прекъсна го поетесата и вдигна кокалестата си ръка към лицето му. Без да го докосва, но достатъчно близо, за да блокира думите. — Знам как завършва. Но се чудя дали вие знаете отговора на въпроса, господин главен инспектор. — Погледна го сурово. — На кого точно е трябвало през всички тез години да простиш?

Детективът се изправи и дълбоко замислен се запъти към моста на река Бела Бела.

— Шефе.

Гамаш се обърна и видя инспектор Бовоар да крачи забързан към него откъм временния щаб.

Познаваше този поглед. Жан Ги носеше новини.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЪРВА

Клара Мороу, искаше единствено да я оставят на мира. Но вместо това трябваше да седи в кухнята си и да слуша Дени Фортен. Който повече от всякога приличаше на хлапак. Дълбоко разкаян.

— Кафе? — попита художничката, после се зачуди защо изобщо му го предлага. Искаше мъжът да си тръгне възможно по-скоро.

— He, merci — усмихна се той. — Наистина не искам да ви притеснявам.

"Но ти вече ме притесняваш" — помисли си Клара с ясното съзнание, че е грубо. Нали тя бе отворила вратата. Започваше да изпитва антипатия към врати. Без значение дали отворени или затворени.

Ако само преди година някой й бе казал, че ще копнее този прочут собственик на галерия да напусне дома й, нямаше да повярва за нищо на света. Всеки художник, когото познаваше, в това число и Питър, полагаше неимоверни усилия да привлече вниманието на Фортен. Тя самата го правеше доскоро.

А сега си мислеше само как да се отърве от него.

— Подозирам, че знаете защо съм тук — каза галеристът и се ухили. — Всъщност се надявах да разговарям и с Питър. Той вкъщи ли е?

— Не, няма го. Искате ли да дойдете пак, когато е тук?

— Не искам да ви губя времето — заяви мъжът и се изправи. — Давам си сметка, че ни тръгна зле от самото начало. Изцяло по моя вина. Ще ми се да можех да променя това. Бях много, много глупав.

Клара понечи да каже нещо, но Фортен вдигна ръка и се усмихна.

— Не си правете труда, знам какъв задник бях. Ала си взех поука и няма да се повтори. Нито с вас, нито с когото и да било, надявам се. Бих искал да ви кажа нещо и веднага си тръгвам. Ще ви оставя да го обмислите — може би заедно със съпруга си. Ще позволите ли?

Художничката кимна.

Бих искал да представлявам вас и Питър. Млад съм и можем да растем заедно. Имам доста време пред себе си, за да помагам в развитието на кариерите ви. Мисля, че това е важно. Идеята ми е да подготвим самостоятелна изложба за всеки от вас, а после и обща. Да се възползваме от таланта и на двама ви. Ще бъде вълнуващо. Изложбата на годината, на десетилетието. Моля ви да помислите, нищо повече.

Клара отново кимна и изпрати, с поглед Фортен до изхода.

Инспектор Бовоар се присъедини към Гамаш на моста.

— Погледнете това. — Жан Ги му подаде разпечатка.

Началникът прочете заглавието, после бързо продължи надолу. На три четвърти от текста рязко спря, сякаш удари стена. Вдигна очи и срещна погледа на заместника си, който стоеше в очакване. Усмихнат.

Главният инспектор отново наведе глава и се зачете, този път по-бавно. До самия край.

Не искаше да пропусне нищо. Така, както за малко да се случи с детайла, който бе уловил Жан Ги.

— Браво! — изрече и върна листа на Бовоар. — Как го откри?

— Преглеждах докладите от разпитите и осъзнах, че може би. Не сме разговаряли с всички присъстващи на коктейла.

Гамаш го слушаше и кимаше.

— Добре. Отлично. — Погледна към пансиона и протегна ръка. — Е, ще тръгваме ли?

Минути по-късно се скриха от яркото слънце на прохладната веранда. Норман и Полет бяха наблюдавали придвижваш то им през затревения площад. Както и всички останали в Трите бора, подозираше главният инспектор.

Колкото и тихо да изглеждаше на пръв поглед селото, местните живо се интересуваха от всичко.

Художниците вдигнаха поглед при появата на инспекторите.

— Чудех се дали бих могъл да ви помоля за една огромна услуга? — изрече Гамаш с усмивка.

— Разбира се — отвърна Полет.

— Дали ще е възможно да се разходите из селото или да пийнете по нещо в бистрото? За моя сметка?

Погледнаха го недоумяващо, но жената първа схвана намека, прибра книгата и списанието си и кимна.

— Смятам, че една разходка ще ни се отрази чудесно. Нали, Норман?

Художникът имаше вид на човек, който би предпочел да остане на мястото си, в удобната люлка на хладната веранда, със стар брой на "Пари Мач" и лимонада в ръка. Гамаш го разбираше напълно. Но наистина се налагаше да ги отпрати.

Инспекторите изчакаха художниците да се отдалечат достатъчно. После се обърнаха към третия гост на верандата.

Сюзан Коутс седеше на люлеещ се стол и пиеше лимонада. Но в скута й вместо списание лежеше скицник.

— Здравейте — поздрави ги, без да става от мястото си.

— Bonjour — отвърна Бовоар. — Къде е върховният съдия?

— Тръгна към къщата си в Ноултън. Аз си резервирах стая тук.

— Защо? — попита Жан Ги и си дръпна стол. Гамаш се настани на близкия люлеещ се стол и кръстоса крака.

— Планирам да остана, докато откриете убиеца на Лилиан. Така ще ви стимулирам да си свършите бързо работата.

Жената се усмихна, Бовоар също.

— Щяхме да действаме много по-бързо, ако ни бяхте казали истината.

Усмивката й повехна.

— За кое?

Младият детектив й подаде разпечатката. Сюзан я взе, прочете част от текста и му върна листа. Забележителната й енергия сякаш имплодира. Жената отмести поглед от Бовоар към шефа му. Но не успя да извлече допълнителна информация от изражението на началника. Главният инспектор просто я гледаше с интерес.

— Бяхте тук в нощта на убийството, нали така — изрече Бовоар.

Сюзан мълчеше и Гамаш се изуми, че дори на този късен етап, когато нямаше никаква надежда за измъкване, жената все още обмисля да ги излъже.

— Бях — призна най-накрая, като местеше поглед от единия към, другия детектив.

— Защо не ни казахте?

— Вие попитахте дали съм била на вернисажа в музея, а аз не бях. Не сте ме питали за коктейла тук.

— Искате да кажете, че не сте ни излъгали? — попита Бовоар и хвърли поглед към Гамаш, все едно казваше: "Ето, виждате ли? Поредният елен по същата отъпкана пътека. Хората не се променят."

— Вижте — заяви Сюзан и се размърда на стола си. — Ходя на много вернисажи, но като част от обслужващия персонал, както вече ви споменах. Правя го за допълнителни доходи. Не го крия. Е, така де, крия го от канадската агенция по приходите, но на вас ви казах.

Погледна към Гамаш умолително и той кимна.

— Но не ни казахте всичко — настоя Бовоар. — Пропуснахте да споменете, че сте били тук, когато приятелката ви е била убита.

— Не бях от гостите. Работех на коктейла. Даже не като сервитьорка, а в кухнята. Цяла вечер. Не видях Лилиан. Дори не знаех, че е тук. Откъде да разбера? Вижте, този банкет беше планиран много отдавна. Наеха ме преди седмици.

— Споменахте ли го на Лилиан? — поинтересува се Жан Ги.

— Не, разбира се. Не й разказвам за всяко парти, на което работя.

— Знаехте ли за кого е?

— Представа си нямах. Знаех, че е за художник, но това не е нещо ново. Ресторантът, в който работя, осигурява кетъринг предимно за вернисажи. Не съм дошла по свой избор, изпратиха ме на това парти. Нямах представа за кого е, а и не ми пукаше. Интересуваше ме само да няма недоволни и да си получа парите.

— Когато ви казахме, че Лилиан е била убита на коктейла в Трите бора, сигурно сте се сетили — продължи да я притиска Бовоар. — Защо не ни казахте тогава?

— Трябваше — призна художничката. — Не знам защо си замълчах. Всъщност това е една от причините да дойда тук. Знаех, че трябва да ви кажа истината. Просто събирах смелост.

Жан Ги я погледна със смесица от възмущение и възхита.

Колко майсторски изиграна измама! Хвърли поглед към Гамаш, който изглеждаше дълбоко замислен. Но изражението му си оставаше неразгадаемо.

— Защо не ни го казахте снощи? — отново попита Бовоар. — Защо излъгахте?

— Бях в шок. Когато споменахте Трите бора, в първия момент реших, че ми се е счуло. Едва след като тръгнахте, го проумях наистина. Бях тук онази нощ. Точно тук, когато Лилиан е била убита.

— А защо не ни казахте днес, веднага щом пристигнахте? — изрече младият инспектор.

Жената поклати глава.

— Знам. Глупаво е. Но колкото повече време минаваше, толкова по-ясно съзнавах колко зле изглежда ситуацията. Убедих сама себе си, че няма значение, тъй като цяла вечер не бях излизала от кухнята на бистрото. Не видях нищо онази нощ. Наистина.

— Имате ли жетон на начинаещия? — поинтересува се Гамаш.

— Моля?

— Жетон на начинаещия от Организацията на анонимните алкохолици. Боб ми каза, че всеки си взема един. Вие имате ли?

Сюзан кимна.

— Може ли да го видя?

— Сега се сетих, подарих го.

Мъжете се вторачиха в нея и тя се изчерви.

— На кого? — попита Гамаш.

Художничката се поколеба.

— На кого? — настоя Бовоар и се наведе към нея.

— Не знам, не мога да мисля в момента.

— Всъщност не можете да измислите поредната лъжа. Ние искаме истината. Веднага — отсече младият детектив.

— Къде е вашият жетон на начинаещия? — изрече Гамаш.

— Не знам. Дадох го на свой довереник още преди години. Честа практика е.

Ала главният инспектор смяташе, че жетонът е съвсем наблизо. Подозираше, че е попаднал в торбичка за веществени доказателства, след като е бил заровен в пръстта до мъртвото тяло на Лилиан. Подозираше, че Сюзан Коутс е пристигнала в Трите бора по няколко причини. За да открие изчезналия жетон. За да провери как върви разследването. И за да се опита да го обърка, може би.

Но със сигурност не и за да им каже истината.

Питър крачеше по черния път, когато забеляза семейната им кола, паркирана малко накриво върху затревената крайпътна ивица.

Клара си беше у дома.

Бе седял цял следобед в англиканската църква "Свети Тома" и бе повтарял молитвите от детските си спомени, които общо взето се свеждаха до "Отче наш", вечерната молитва, "Благослови, Отче, тази храна" и "Вечернята", но после се сети, че последната бе на Кристофър Робин, а не на някой от апостолите.

Седя мълчаливо. И се моли. Дори изпя нещо от книгата с химните.

Заболя го задникът и не се почувства нито радостен, нито тържествуващ.

Затова си тръгна. Ако бог се намираше в "Свети Тома", значи се криеше от Питър.

Бог и Клара го избягваха. Според всеобщите стандарти днес не беше добър ден. Макар че, докато вървеше през селото, му хрумна, че Лилиан с радост би разменила мястото си с него. Имаше и по-лоши неща от това да не срещнеш своя създател. Да го срещнеш, например.

Щом приближи дома си, забеляза Дени Фортен, който тъкмо си тръгваше. Махнаха си за поздрав и художникът продължи по алеята.

Откри жена си в кухнята, вторачена в стената, с гръб към него.

— Току-що видях Фортен — каза Питър. — Какво искаше?

Клара се обърна и усмивката му замръзна.

— Какво има? Какво се е случило?

— Направих нещо ужасно — отвърна тя. — Трябва да говоря с Мирна.

Заобиколи го и се запъти към вратата.

— Не, чакай, Клара. Говори с мен. На мен кажи.

— Видяхте ли лицето й? — попита Бовоар, като подтичваше след Гамаш.

Инспекторите крачеха през затревения площад, след като оставиха Сюзан на верандата. В неподвижния люлеещ се стол. С акварела в скута й — пищната градина на Габри, смачкана и съсипана. От собствената й ръка. Разрушена от ръката, която я бе създала.

Но Жан Ги видя и изражението на началника си. Видя как лицето му посърна, а погледът му стана по-твърд.

— Мислите ли, че жетонът е бил неин? — попита, вече в крак с главния инспектор.

Гамаш намали ход. Бяха почти на моста.

— Не знам. — Лицето му застина. — Благодарение на теб вече сме наясно, че е била в Трите бора в нощта на убийството, но ни излъга.

— Твърди, че изобщо не е напускала кухнята — каза Бовоар и плъзна поглед над селото. — Но лесно би могла да се промъкне по уличката зад магазините и да влезе в градината на Клара.

— И там да се срещне с Лилиан — добави Гамаш. Обърна се и погледна към дома на семейство Мороу. В градината на Клара и Питър бяха посадени като параван дървета и люлякови храсти. Дори от моста гостите не биха могли да видят Лилиан. Или Сюзан.

— Навярно Сюзан е казала на приятелката си за коктейла, тъй като е знаела, че Клара е от хората, на които Лилиан е искала да се извини — предположи Жан Ги. — Обзалагам се, че дори я е окуражила да дойде. И е организирала срещата в градината. — Бовоар отново се огледа. — Тази градина е най-близката до бистрото, най-удобната. Това обяснява защо Лилиан е била открита там. Би могла да е на всеки, но просто се е случило да е на Клара.

— Значи е излъгала, че не е казала на Лилиан за коктейла — каза Гамаш, — както и че не е знаела за кого е организирано партито.

— Гарантирам ви, сър. Всичко, което тази жена казва, е лъжа.

Главният инспектор кимна. Наистина започваше да изглежда точно така.

— Лилиан може дори да е дошла със Сюзан… — допусна Бовоар.

— Едва ли — възрази Гамаш. — Тя е разполагала със собствена кола.

— Така е — съгласи се Жан Ги и се замисли, за да разгадае последователността на събитията. — Но може да е следвала Сюзан дотук.

Старшият детектив го обмисли и кимна.

— Това би обяснило как е открила Трите бора. Шофирала е след нея.

— Но никой не е видял Лилиан на коктейла — напомни Бовоар. — А ако е била тук, все някой щеше да я забележи с тази червена рокля.

Гамаш отново се замисли.

— Може би Лилиан не е искала да я видят, преди да се почувства готова.

— За какво?

— Да изкупи вината си към Клара. Може да е седяла в колата до уречения час, в който е трябвало да се види с наставницата си в градината. За да получи последни думи на подкрепа, преди да направи трудната крачка. Навярно е смятала, че Сюзан й прави голяма услуга.

— И то каква услуга. Да я убие.

Гамаш остана замислен за момент, после поклати глава. В общи линии всичко съвпадаше. Но дали имаше смисъл? Защо Сюзан би убила свой довереник? Защо би убила Лилиан? А

изглеждаше толкова добре планирано. И толкова лично. Да посегне към врата на жената и да го счупи?

Кое би я провокирало да го стори?

Дали пък жертвата не се разминаваше с онази Лилиан, която Сюзан бе описала? Нима Бовоар отново бе прав? Може би Лилиан Дайсън не се бе променила и си беше останала същата жестока, презрителна и манипулативна жена, каквато я помнеше Клара. Затова ли Сюзан бе излязла от кожата си?

Може би това бе поредното голямо падане за възрастната жена, но този път бе успяла да се протегне и да дръпне Лилиан със себе си. Да я сграбчи за гърлото.

Убиецът, който и да бе той, бе изпитвал омраза към Лилиан. Това не беше хладнокръвно престъпление. А умишлено и добре обмислено. Също като оръжието. Собствените ръце на убиеца.

— Направих ужасна грешка, Питър.

Гамаш се обърна в посоката, откъдето бяха дошли думите, Бовоар го последва. Гласът бе на Клара и се носеше иззад гъстата преграда от листа и люлякови храсти.

— Кажи ми. Можеш да споделиш с мен — изрече Питър с тих, успокояващ глас, сякаш се мъчеше да придума котка да излезе изпод дивана.

— О, божичко — простена художничката задъхано. — Какво направих?

— Какво направи?

Гамаш и Бовоар си размениха погледи и безмълвно пристъпиха по-близо до каменната стена на моста.

— Отидох да видя родителите на Лилиан.

Никой от служителите на Sûreté не виждаше лицето на Питър, нито на Клара, но можеха да си представят израженията им.

Последва дълга пауза.

— Много… мило — каза художникът, но звучеше неуверено.

— Не беше мило — сряза го Клара. — Трябваше да им видиш лицата. Все едно съм открила двама души почти умрели, а после съм решила да ги обера. О, божичко, Питър, какво направих?

— Сигурна ли си, че не искаш бира?

— Не, не искам бира. Искам Мирна. Искам…

Всеки друг, но не и теб.

Не го каза, но всички го чуха. Мъжът в градината и мъжете на моста. А Бовоар усети как сърцето му се свива за Питър. Горкичкият Питър. Беше толкова объркан.

— Не, чакай, Клара — извика художникът. Ясно беше, че Клара му обръща гръб и тръгва нанякъде. — Просто ми разкажи, моля те. Аз също познавах Лилиан. Знам, че някога бяхте добри приятелки. Сигурно си обичала и родителите й.

— Обичах ги — потвърди Клара и спря. — И още ги обичам. — Гласът й звучеше по-ясно. Беше се обърнала с лице към Питър. И към полицаите, скрити зад дърветата. — Винаги са били мили с мен. А ето какво направих аз.

— Разкажи ми — подкани я Питър.

— Преди да отида, попитах един куп хора дали идеята е добра. И всички ми отговориха еднакво — призна Клара и тръгна в обратна посока. — да не ходя. Защото семейство Дайсън ще се разстроят твърде много, като ме видят. Но въпреки всичко отидох.

— Защо?

— Защото исках да кажа колко много съжалявам. За Лилиан. Но също и за това, че се разделихме. Исках да им дам възможност да говорят за старите времена, за детството на дъщеря си. Надявах се да разменим истории с тези хора, които са я познавали и обичали.

— Но те не пожелаха?

— Беше ужасно. Почуках на вратата и ми отвори госпожа Дайсън. Личеше, че е плакала много дълго. Изглеждаше съсипана. Отне й няколко секунди да ме разпознае, но щом го направи…

Питър чакаше. Всички чакаха. И си представяха възрастната жена на вратата.

— Никога не съм виждала такава омраза. Никога. Ако можеше да ме убие, щеше да го направи на мига. Господин Дайсън се присъедини към нея. Смалил се е, едва диша, едва крета. Помня го огромен. Вдигаше ни и ни носеше на раменете си. А сега е прегърбен и… — Клара замълча, очевидно се опитваше да намери думи. — Дребен. Просто дребен.

Нямаше повече думи. Или почти никакви.

— Ти уби дъщеря ни, изрече. Ти уби дъщеря ни. А после се опита да замахне с бастуна си към мен, но го заклещи в рамката на вратата и просто се разплака от безсилие.

Бовоар и Гамаш си го представиха. Крехкият, опечален и възпитан господин Дайсън, докаран до убийствена ярост.

— Ти си опитала, Клара — каза Питър с ласкав, успокояващ глас. — Опитала си да им помогнеш. Откъде би могла да знаеш?

— Но всички други знаеха. Освен мен. Защо? — изхлипа художничката. Питър отново прояви разум и замълча. — По целия път обратно мислих само за това. И знаеш ли какво осъзнах?

Мъжът отново зачака, а Бовоар, скрит на няколко метра от съпрузите, едва не попита: "Какво?"

— Убедила бях сама себе си, че е някак храбро, дори милосърдно, да отида и да успокоя семейство Дайсън. Но всъщност го направих заради себе си. А виж какво стана. Мисля си, че ако не бяха толкова стари, господин Дайсън щеше да ме убие.

Гамаш и Бовоар чуха приглушено хлипане, докато Питър прегръщаше съпругата си.

Главният инспектор слезе от моста и тръгна в посока към временния щаб, от другата страна на река Бела Бела.

Във временния щаб се разделиха. Бовоар се залови да проследи обещаващите нови нишки в разследването, а Гамаш тръгна към Монреал.

— Ще се върна до вечеря — заяви и се настани във волвото си. — Трябва да поговоря с комисар Брюнел относно картините на Лилиан Дайсън. И тяхната стойност.

— Добра идея.

Бовоар също като началника си бе видял картините по стените в дома на жертвата. Изглеждаха като странни, разкривени изображения на монреалски улици. Обичайни, разпознаваеми, ала там, където в реалността улиците и сградите бяха ъгловати, на картините бяха заоблени, плаващи.

Жан Ги усещаше леко замайване, докато ги гледа. Чудеше се как ли би ги възприела комисар Брюнел.

Същото се питаше и главен инспектор Гамаш.

Пристигна в Монреал късно следобед и се вля в натоварения трафик към апартамента на Терез Брюнел в "Отремон".

Обади се предварително, за да е сигурен, че Терез си е у дома, и още докато качваше стълбите, съпругът й отвори вратата. Жером имаше почти идеална квадратна форма и определено бе идеален домакин.

— Арман! — Мъжът протегна ръка и стисна дланта на главния инспектор. — Терез е в кухнята, подготвя един малък поднос. Да седнем на терасата. Какво да ти налея за пиене?

— Само чаша "Перие", s'il te plaît - отвърна Гамаш и последва домакина през познатата всекидневна, покрай купищата разтворени справочници, загадки и шифровани главоблъсканици. Излязоха на балкона, който гледаше към улицата и зеления парк отсреща. Не бе за вярване, че само зад ъгъла се намираше улица "Лорие", с всичките й бутици, бистра и бирарии.

Гамаш и Рен-Мари живееха само на няколко пресечки разстояние и много пъти бяха навестявали този дом за вечеря или коктейли. А семейство Брюнел много пъти бяха гостували в техния дом.

И макар това да не беше приятелско посещение, Жером и Терез се бяха постарали да направят обстановката уютна. Ако се налагаше да говорят за престъпления, за убийства, защо да не го направят с питие в ръка около плато с маслини, сирене и пикантни наденички?

Арман Гамаш ги подкрепяше напълно.

— Merci, Жером. — Терез подаде подноса с храна на съпруга си и прие чаша бяло вино.

Стояха на балкона, огрян от следобедното слънце, и се наслаждаваха на гледката към парка.

— Прекрасен период от годината, нали? — каза домакинята. — Всичко е толкова свежо.

После насочи вниманието си към госта. А той й отвърна със същото.

Арман Гамаш я познаваше от над десет години. Беше я обучил. Преподавал й бе в академията. Тя изпъкваше сред останалите кадети не само с очебийната си интелигентност, но и защото бе достатъчно възрастна, за да им бъде майка. На практика бе по-възрастна с цяло десетилетие и от самия Гамаш.

Бе започнала работа в Sûreté след забележителна кариера като куратор в Монреалския музей на изящните изкуства. Като виден историк тя бе станала консултант на полицията след появата на мистериозна картина. Не изчезване, забележете, а внезапна поява.

По време на разследването Терез бе открила у себе си страст към загадките. Помогнала бе за разрешаването на още няколко подобни случая, преди да осъзнае, че това е работата, за която е родена, с която иска да се занимава.

Затова бе отишла при един втрещен специалист по подбор на полицейски служители и бе подала молба за постъпване на служба.

Това се бе случило преди дванайсет години. А сега Терез Брюнел бе един от висшите полицейски служители в Sûreté, надминала бе дори собствения си учител и наставник.

Но само защото той бе предпочел така, защото му бе отредено различно поприще, както и двамата знаеха.

— С какво мога да ти помогна, Арман? — попита домакинята и махна към един от столовете на терасата с изящната си слаба ръка.

— Да ви оставя ли насаме? — попита Жером и с мъка се надигна от мястото си.

— Не, не — спря го Гамаш с жест, — моля те, остани, ако желаеш.

Жером винаги желаеше. Като пенсиониран лекар от спешно отделение той имаше слабост към шифрованите главоблъсканици и страхотно се забавляваше от факта, че съпругата му, която редовно го бе вземала на подбив заради хобито му, сега бе затънала до шия в загадки. От по-сериозно естество, разбира се.

Арман Гамаш остави чашата на масата и извади папка от раницата си.

— Бих искал да ги погледнеш и да ми кажеш какво мислиш.

Комисар Брюнел подреди снимките върху масата от ковано желязо и ги затисна с чашите и подноса с храна, за да не се разместват от лекия вятър.

Докато ги изучаваше, мъжете чакаха мълчаливо. Не бързаше. По улицата минаваха коли. Отсреща в парка деца ритаха футболна топка и се люлееха на люлките.

Арман Гамаш отпиваше от газираната вода, разбъркваше парченцето лайм с полепнали по него мехурчета и наблюдаваше как Терез изучава картините от апартамента на Лилиан Дайсън. Като опитен следовател, комуто са връчили елемент от разследване на убийство, лицето й не трепваше. Стрелкаше поглед тук и там, докато оглеждаше картините. Фокусираше се върху едно изображение, после се прехвърляше на следващото. Местеше картините по масата и навеждаше глава на една страна.

Погледът й не омекна нито за миг, за разлика от изражението, когато се изгуби в картините и загадката.

Арман не й бе казал нищо за тях. Нито кой ги е рисувал, нито какво искаше да узнае. Уведоми я само, че са от разследване на убийство.

Искаше Терез да си създаде собствено мнение, неопетнено от неговите въпроси и коментари.

Главният инспектор я бе научил в академията, че едно местопрестъпление не е просто на земята. Намираше се и в главите на хората. В техните спомени и възприятия. В техните чувства. И те не биваше да се замърсяват с насочващи въпроси.

Най-накрая жената се облегна на стола и вдигна поглед — първо към Жером, а сетне и към Гамаш.

— Е, госпожо комисар?

— Е, господин главен инспектор, да започнем с това, че никога досега не съм виждала творби на този художник, непознат ми е. Стилът е необичаен. Неповторим и несравним с нищо. Измамно прост. Не примитивен, но не и маниерен. Красиви са.

— Ценни ли са?

— Интересен въпрос. — Терез отново огледа картините. — Красивото не е на мода. Остро, мрачно, грубо, цинично… ето какво искат галериите и кураторите днес. Очевидно смятат, че такива картини са по-сложни, по-предизвикателни, но аз ще ти кажа, че не са прави. Светлината е точно толкова предизвикателна, колкото и мракът. Много неща можем да открием за нас самите, докато гледаме красивото.

— А тези — Гамаш кимна към картините на масата — какво ти говорят?

— За мен? — попита жената и се усмихна.

— За теб също, но аз си мислех по-скоро за художника.

— Кой е той, Арман?

Главният инспектор се поколеба.

— Ще ти кажа след малко, но първо бих искал да чуя какво мислиш.

— Който и да е нарисувал тези картини, е прекрасен художник. Не мисля, че е млад. Има твърде много отсенки. Както вече казах, те са измамно прости, но при внимателно вглеждане се вижда, че са изградени от мелизми[81]. Като тук например. — Посочи място, където пътят се извиваше покрай сграда като река покрай камък. — Ето тази лека игра на светлината. И тук, в далечината, където небето, сградата и пътят се сливат и е трудно да се разграничат.

Терез гледаше картините почти замечтано.

— Великолепни са. Бих искала да се запозная с художника. — Погледна Гамаш в очите и задържа погледа му малко повече от необходимото. — Но подозирам, че няма да се случи. Мъртъв е, нали? Той е жертвата?

— Кое те навежда на тази мисъл?

— Освен факта, че си началник на отдел "Убийства"? — Терез се усмихна, а до нея Жером тихичко се изкиска. — Щом ми носиш тези, значи художникът е или заподозрян, или жертва, а който и да ги е нарисувал, не би убил.

— Защо?

— Художниците имат склонността да рисуват онова, което познават. Една картина е усещане. Най-добрите творци разкриват себе си в платната си — обясни комисар Брюнел и отново хвърли поглед към снимките. — Авторът на тези творби, който и да е той, е бил удовлетворен мъж. Може би не идеален, но удовлетворен.

— Или жена — вметна главният инспектор. — И да, права си, мъртва е.

Разказа им за Лилиан Дайсън, за живота и за смъртта й.

— Знаеш ли кой я е убил? — попита Жером.

— Все по-близо съм до отговора — отвърна Гамаш, докато прибираше фотографиите. — Какво можеш да ми кажеш за Франсоа Мароа и Андре Кастонге?

Терез повдигна изящно оформените си вежди.

— Арт дилърът и галеристът? Те замесени ли са?

— Да, както и Дени Фортен.

— Ами… — започна Терез и отпи глътка бяло вино. — Кастонге си има собствена галерия, но основната част от доходите му идва от договора с "Кели". Подписал го е преди десетилетия и още не го е изпуснал.

— От теб звучи като нещо несериозно.

— Всъщност съм удивена, че още го държи. През последните години се появиха нови, съвременни галерии и той изгуби голяма част от влиянието си.

— Като тази на Фортен?

— Точно така. Дени Фортен е много агресивен. Сериозно е погнал старите кучета от клуба за джентълмени. Не че го виня. След като му обърнаха гръб, нямаше друг избор, освен да започне да блъска по вратите.

— Фортен не изглежда удовлетворен от блъскане само по вратите — отбеляза Гамаш и си взе тънък резен пушена италианска наденичка и една черна маслина. — Оставам с впечатлението, че иска всичко да се сгромоляса върху ушите на Кастонге. Дени Фортен иска всичко и е твърдо решен да го получи.

— Ухото на Ван Гог — изрече Терез и се усмихна, тъй като главният инспектор застина, преди да сложи наденичката в устата си. — Не говоря за студеното мезе, Арман. В безопасност си. Макар че за произхода на маслините не гарантирам.

Домакинята го погледна лукаво.

— Правилно ли чух? Ухото на Ван Гог ли спомена току-що? Попита Гамаш. — Някой друг спомена същия израз в началния етап на разследването. Вече не се сещам кой. Какво означава!

— Означава да заграбиш всичко от страх да не изпуснеш нещо важно. Както не са разбрали гения на Ван Гог в една друга епоха. Дени Фортен прави точно това. Старае се да докопа всички обещаващи артисти, в случай че някой от тях се окаже новият Ван Гог… или Деймиън Хърст, или Аниш Капур.

— Следващата сензация. Пропуснал е Клара Монроу обаче.

— Със сигурност — съгласи се комисар Брюнел. — Което навярно подхранва отчаяния му стремеж да не допусне отново същата грешка.

— Значи би проявил интерес към този художник? — Инспекторът кимна към вече затворената папка на масата.

Жената кимна.

— Така мисля. Както вече казах, красотата не е на мода, но пък, от друга страна, ако искаш да откриеш следващата сензация, тя няма да е сред хората, които рисуват като всички останали. Трябва да потърсиш творец, който създава свой собствен стил. Като нея.

Терез почука по папката със съвършено лакирания си нокът.

— А Франсоа Мароа? — попита Гамаш. — Той как се вписва?

— А, ето това е добър въпрос. На фона на ожесточената конкуренция той си придава вид на човек с изтънчено безразличие. Сякаш е над шумните разпри. Претендира, че иска да подкрепя само велики произведения на изкуството и техните автори. И несъмнено знае как. Бих казала, че от всички арт дилъри в Канада той има най-голям потенциал да разпознае таланта.

— И после какво?

Терез Брюнел погледна съсредоточено инспектора.

— Ти очевидно си прекарал известно време в компанията му, Арман. Как мислиш?

Гамаш замълча за момент.

— Мисля, че от всички арт дилъри той има най-голям шанс да получи каквото иска.

Домакинята бавно кимна.

— Той е хищник — изрече накрая. — Търпелив, безмилостен. Чаровен до безобразие, както може би си забелязал, докато не забележи желаната плячка. И тогава? Най-добре се скрий някъде, докато касапницата приключи.

— Толкова ли е зле?

— Толкова. Не знам за случай, в който Франсоа Мароа не е получил каквото иска.

— Някога нарушавал ли е закона?

Терез поклати глава.

— Само моралните закони.

Тримата приятели седяха мълчаливо известно време. Накрая Гамаш проговори:

— По време на разследването попаднах на един цитат и се чудя дали сте го срещали. Иде му отвътре да твори с такава лекота, както облекчава физиологичните си нужди.

Облегна се и зачака реакциите им. Терез, толкова сериозна миг по-рано, леко се усмихна, а съпругът й се изкикоти.

— Знам цитата. От критична статия, доколкото помня. Но много стара — каза домакинята.

— Точно така. От рецензия в "Прес". Написана от мъртвата жена.

— От нея или за нея?

— Цитатът започва с иде му, Терез — изтъкна съпругът й с усмивка.

— Така е, но Арман може да е цитирал погрешно. Всички знаят, че я кара през пръсти — усмихна се тя, а Гамаш се засмя.

— Е, този път по чиста случайност не бъркам — каза инспекторът. — Помниш ли за кого е била написана репликата?

Жената се замисли, после поклати глава.

— Съжалявам, Арман. Както вече казах, това изречение доби широка известност, но човекът, за когото се е отнасяло, едва ли е станал известен художник.

— Толкова ли са важни рецензиите?

— За Капур или Туомбли, не. За някой начинаещ с първа изложба са съдбоносни. Което ме подсеща, че видях прекрасните отзиви за изложбата на Клара. Не успяхме да отидем на вернисажа, но изобщо не съм изненадана. Картините й са гениални. Звъннах й да я поздравя, но не успях да се свържа. Сигурна съм, че е много заета.

— Картините на Клара по-добри ли са от тези? — Гамаш кимна към папката.

— Различни са.

— Oui. Но ако все още беше главен куратор в музея, кой художник би предпочела — Клара Мороу или Лилиан Дайсън?

Терез се замисли за момент.

— Виж, те са различни, но имат една голяма прилика. И двете са доста лъчезарни, всяка посвоему. Колко прекрасно, ако изкуството се е запътило натам.

— Защо?

— Защото това би могло да означава, че натам се е запътил и човешкият дух, че той излиза от мрачен период.

— Би било хубаво — кимна Гамаш и взе папката си. Но преди да се изправи, погледна към Терез и реши да зададе още един въпрос.

— Какво знаеш за върховен съдия Тиери Пино?

— О, божичко, Арман, не ми казвай, че и той е замесен.

— Замесен е.

Комисар Брюнел си пое дълбоко въздух.

— Не го познавам лично, само като юрист. Изглежда много сериозен и почтен. Юридическото му досие е неопетнено. Всеки си има трески за дялане и допуска грешки, но не съм чула нищо срещу него като действащ съдия.

— А извън съдебната зала? — настоя инспекторът.

— Чувала съм, че обичал чашката и имал лошо пиянство. Но не без причина. Изгубил е внук — или може би внучка, заради шофиране в нетрезво състояние. После спрял да пие.

Гамаш се изправи и помогна за разчистването на масата, като отнесе подноса до кухнята. После тръгна към входната врата. Но там спря и се замисли.

Чудеше се дали би могъл да каже всичко на Терез и Жером. Но едва ли щеше да намери по-подходящ момент и по-добри довереници от тези.

Докато стояха на прага, детективът бавно затвори вратата и ги погледна.

— Имам още един въпрос — каза тихо. — Няма нищо общо с разследването. Става дума за друго.

— Oui?

— Видеото от нападението — изрече, без да откъсва поглед от тях. — Според вас кой го качи в интернет?

Жером изглеждаше объркан, за разлика от комисар Брюнел.

Тя изглеждаше гневна.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ВТОРА

Терез ги поведе обратно в апартамента, далеч от вратата и от отворените френски прозорци. Към центъра на сумрачната стая.

— Имаше вътрешно разследване — заяви с тих, гневен глас. — Знаеш това, Арман. Откриха, че е дело на хакер. Навярно някое хлапе е открило файла, без дори да знае какво е. Това е всичко.

— Ако е било просто хлапе с късмет, защо не са го открили? — попита Гамаш.

— Остави случая на следователите — настоя Терез, този път по-меко.

Гамаш се вгледа в домакините си. Възрастна двойка, мъж и жена. Сбръчкани, грохнали.

Също като него впрочем.

Точно затова посъветва Бовоар да не рови повече. И затова не го възложи тихомълком на никого от останалите стотина полицаи, които ръководеше. Всеки от тях с радост би се разровил по-дълбоко.

Но какво щяха да открият заровено там?

Не, най-добре бе да го направи сам. С помощта на двамата души, на които имаше доверие. А семейство Брюнел имаха още едно отличително качество. Бяха по-близо до края, отколкото до началото. Също като него. Края на кариерата. Края на живота. Ако сега изгубеха и двете, пак щяха да са живели пълноценно.

Гамаш нямаше да повери случая на млад полицай. Нямаше да изгуби още един, не и щом можеше да избира.

— Чаках доклада от вътрешното разследване — призна. — Прочетох го, в продължение на два месеца го изучавах и размишлявах над него.

Комисар Брюнел внимателно обмисли въпроса, който смяташе да зададе, макар че всъщност не искаше да чува отговора.

— И какво е заключението ти?

— Че в разследването са допуснати грешки, може би дори преднамерено. Всъщност почти със сигурност преднамерено. Някой в Sûreté се опитва да прикрие истината.

Нямаше полза да премълчава онова, в което вярваше.

— Защо смяташ така? — попита Жером.

— Защото е почти невъзможно хакер да намери видеофайла. А ако някой все пак е успял да го направи, следователите щяха да са го открили. Това им е работата. Има цял отдел, който разследва единствено киберпрестъпления. Досега да са го открили.

Домакините мълчаха. После Жером се обърна към жена си.

— Какво мислиш? — попита.

Терез отмести поглед от съпруга си към госта.

— Казваш, че вътрешен човек се опитва да прикрие истината. Според теб каква е тя?

— Че е имало вътрешно изтичане на информация — отвърна Гамаш. — Че някой от служителите в Sûreté е разпространил видеото умишлено.

Още докато говореше, детективът си даде сметка, че не й казва нещо, което тя вече не знае или не подозира.

— Но защо? — попита Терез. Очевидно бе задавала същия въпрос и на себе си.

— Мисля, че причината зависи от извършителя — каза главният инспектор и внимателно се вгледа в нея. — Това не те изненадва, нали?

Брюнел се поколеба, после поклати глава.

— И аз прочетох доклада като всички останали комисари. Не знам за тях, но аз стигнах до същия извод като теб. Не че е дело на вътрешен човек — погледна го предупредително, — а че по някаква причина разследването е неубедително. Очаквах да е далеч по-щателно, след като е свързано със смъртта на четирима полицейски служители и с предателство към семействата и заслугите им. Смятах, че ще хвърлят в това разследване всички ресурси, с които разполагат. И твърдяха, че са го направили. А в същото време заключението бе толкова плитко. Записът бил откраднат от неизвестен хакер.

Жената поклати глава, пое си дълбоко въздух и издиша, преди да проговори отново.

— Имаме проблем, Арман.

Той кимна и погледна домакините.

— Имаме голям проблем.

Комисар Брюнел седна и ги покани да я последват. За момент замълча. Нямаше връщане назад.

— Кой според теб го е направил?

— Знаеш кого подозирам — отвърна Гамаш, без да отклонява поглед от ярките й очи.

— Знам, но искам да го чуя от теб.

— Главен комисар Силвен Франкьор.

Отвън се чуваха писъци на деца, които се гонеха, тичаха и се смееха.

— Това ще е забавно — обади се домакинът и разтърка длани при мисълта за трудната главоблъсканица.

— Жером! — каза съпругата му. — Не следиш ли разговора? Напълно възможно е началникът на Sûreté du Quebec да е извършил нещо, което не е просто незаконно, но и крайно жестоко. Нападение над нищо неподозиращи полицейски служители. И техните семейства. За лични цели.

Терез отново се обърна към Гамаш.

— Ако е Франкьор, защо би го направил?

— Не знам. Обаче съм наясно, че от години се опитва да се отърве от мен. Може би е решил, че това е подходящият момент да го стори.

— Но видеото не накърни репутацията ти, Арман — изтъкна домакинът. — Точно обратното. Създаде много добро впечатление за теб.

— Теб кое би те смазало? — Гамаш погледна с обич мъжа отсреща. — да те обвинят или да те похвалят незаслужено? Особено когато има толкова много болка и толкова малко за похвала.

— Вината не беше твоя — напомни Жером и погледна приятеля си право в очите.

— Merci — инспекторът наклони глава, — но не беше и най-славният ми миг.

Домакинът кимна. Светлините на прожекторите бяха опасно нещо. Можеха да принудят човек да хукне към някое тъмно ъгълче и да се скрие. Далеч от свирепия поглед на общественото одобрение.

Гамаш не избяга, но Жером и Терез знаеха колко дълбоко бе изкушен да го стори. На косъм бе да напусне полицията и да се пенсионира. И никой не би го обвинил. Така, както никой не го обвиняваше за смъртта на онези млади полицаи. Никой, освен собствената му съвест.

Но вместо да се пенсионира и оттегли, главният инспектор остана.

И Жером се запита дали причината не бе тъкмо тази. Дали му оставаше още едно нещо, което да направи. Да изпълни последното си задължение — както към живите, така и към мъртвите.

Да открие истината.

Полицай Изабел Лакост избърса лицето си с ръце и погледна часовника.

Седем и трийсет и пет вечерта.

Главният инспектор й бе звъннал малко по-рано с необичайна молба. Предложение всъщност. Беше свързано с допълнителна работа, но тя включи още един полицай в издирването. Сега петима униформени преглеждаха архива в справочния отдел на монреалския ежедневник "Прес".

Така търсенето вървеше много по-бързо, но тъй като не знаеха кога е била публикувана рецензията — нито годината, нито дори десетилетието, не им беше лесно. А главен инспектор Гамаш току-що бе направил задачата още по-трудна.

— Погледни — обърна се към Пакост един от младшите полицаи. — Мисля, че го открих.

— О, слава богу — простена друг.

Останалите се скупчиха около микрофиша.

— Можеш ли да го увеличиш? — попита Лакост. Полицаят натисна копче, текстът се уголеми и стана по-четлив.

И там с удебелен шрифт се появиха думите "Дълбоко вълнуваща изложба". Останалата част не бе толкова рецензия, колкото комедиен монолог, импровизация върху думата "вълнувам" като в "стомашни вълнения". Като във "физиологични нужди".

Дори изтощените до смърт полицаи се кискаха, докато четяха.

Беше детинско, незряло. И все пак доста смешно. Като да видиш човек, който се подхлъзва на бананова кора. И пада. Нищо особено. Но по някаква причина ужасно смешно.

Изабел Лакост не се засмя.

За разлика от останалите, бе видяла как завършва рецензията. Не с точката в края на последното изречение. А с трупа между лехите в пролетната градина.

Започваше с шега, а завършваше с убийство.

Полицай Лакост направи копия от рецензията, като се увери, че датата е четлива. Благодари на колегите си и ги освободи. После се качи в колата си и потегли към Трите бора. Убедена, че носи присъда.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ТРЕТА

Питър седеше в ателието на Клара.

След вечерята, протекла в почти пълно мълчание, тя веднага бе отишла да поговори с Мирна. В крайна сметка излизаше, че разговорите с него не й стигаха. Клара го подлагаше на изпитание, усещаше го. И недостатъците му лъсваха.

Цял живот все нещо не му достигаше. Доскоро не беше наясно какво точно му липсва, затова се домогваше до всичко.

Сега поне знаеше.

Седеше в ателието на Клара и чакаше. Бог живееше и тук, знаеше го. Не само в "Свети Тома" на хълма. Но и тук, в тясното пространство с изсъхналите огризки от ябълка и тенекиените кутии, пълни с втвърдени от бои четки. С картините.

С огромните ходила от фибростъкло и враждебните утроби.

От другата страна на коридора художникът бе освободил пространство за вдъхновение в безупречното си ателие. Всичко блестеше от чистота. Но вдъхновението бе сгрешило адреса и се беше озовало тук, при Клара.

Но той не търсеше само вдъхновение. Търсеше нещо повече.

В това бе проблемът. Цял живот бъркаше едното с другото. Мислеше си, че вдъхновението е достатъчно. Бъркаше създаденото със Създателя.

Носеше и библия в ателието на Клара, в случай че му потрябва. В случай че бог се нуждаеше от доказателство за искреността му. Разлисти я и потърси апостолите.

Тома. Като тяхната църква. Тома Неверни.

Колко странно, че храмът в Трите бора бе кръстен на неверник.

А собственото му име? Петър. Той бе камъкът.

За да убие време, докато бог го намери, художникът взе да разлиства библията и да търси името си.

Откри много отпратки и остана доволен.

Камъкът Петър, апостолът Петър, светецът Петър. Мъченик дори.

Ала имаше и нещо друго. Нещо, което Исус казал на Петър, когато апостолът видял насреща си истинско чудо: човек, който ходи по вода. Но макар самият той да ходел по вода, Петър не повярвал.

Не повярвал на никакви факти, на никакви доказателства.

"Много малка ви е вярата."[82]

Това пишеше за Петър.

Художникът затвори книгата.

Вече се смрачаваше, когато Изабел Лакост паркира колата и влезе във временния щаб. Беше звъннала предварително и там вече я чакаха Гамаш и Бовоар.

Прочете им рецензията по телефона, но въпреки това и двамата инспектори нямаха търпение да я видят с очите си.

Подаде на всеки по едно копие и зачака.

— Мили боже — каза Бовоар, щом я прегледа набързо. С Лакост се обърнаха към Гамаш, който бе сложил очилата си за четене, но не бързаше. Накрая остави вестника и свали очилата.

— Много добре — кимна мрачно на полицайката. Откритието й бе много повече от изненадващо.

— Е, това обяснява всичко, не мислите ли? — обади се Жан Ги. — Иде му отвътре да твори с такава лекота, както облекчава физиологичните си нужди — цитира по памет. — Но как е възможно толкова много хора да са го запомнили погрешно?

— С времето нещата постепенно се изкривяват — заяви Гамаш. — Всички сме се убедили в това от разпити на свидетели. Хората помнят нещата различно. А частите, които не помнят, си доизмислят.

— Е, сега какво? — попита Бовоар, макар да бе наясно какво е нужно да се направи.

Гамаш се замисли за момент, после се обърна към Лакост:

— Ще влезеш ли в ролята на домакин? Инспекторе, може би ще е по-добре да я придружиш.

Полицайката се засмя.

— Нима очаквате неприятности?

И веднага съжали, че го е казала.

Главният инспектор обаче се усмихна.

— Аз винаги очаквам неприятности.

— Аз също — додаде Бовоар и с Лакост провериха оръжията си. После излязоха навън в нощта, а Арман Гамаш седна и зачака.

По традиция в понеделник вечер нямаше много работа и половината бистро беше празно.

Лакост влезе и внимателно огледа помещението. Не приемаше нищо на доверие. Да, мястото бе познато и удобно, но не непременно безопасно. Повечето злополуки се случваха близо до дома, а повечето убийства — у дома.

Не, сега не му беше нито времето, нито мястото да приспива бдителността си.

На масата до венецианския прозорец седяха Мирна, Доминик и Клара и тихичко си говореха на чай и десерт.

В далечния ъгъл, до камината, полицайката видя художниците Норман и Полет. А масата срещу тях бяха заели Сюзан и приятелите й — върховен съдия Тиери Пино и Брайън, облечен в разнищени джинси и износено кожено яке.

Дени Фортен и Франсоа Мароа седяха на една маса, галеристът разказваше анекдот и се усмихваше. Арт дилърът изглеждаше любезен и леко отегчен. Нямаше и следа от Андре Кастонге.

— Apres toi[83] — прошепна Бовоар на Лакост, докато пристъпваха навътре в бистрото. Повечето клиенти вече бяха забелязали полицаите от Sûreté. Поглеждаха ги, част от тях се усмихваха, после подновяваха разговора си, но само в първия момент.

Малко след това някои отново вдигаха поглед, усетили нещо различно.

Мирна, Клара и Доминик млъкнаха и се обърнаха след полицаите, които си проправяха път покрай масите и оставяха след себе си пълна тишина.

Покрай трите жени.

Покрай арт дилърите.

При масата на Норман и Полет спряха. И се обърнаха.

— Може ли да поговорим? — попита Лакост.

— Тук? Сега?

— Не. Може би на някое по-усамотено място. — Полицайката безмълвно постави копие от рецензията върху кръглата дървена маса.

Тогава тази маса също потъна в мълчание.

Единствено Сюзан въздъхна тежко:

— О, не.

Щом влязоха, главен инспектор Гамаш се изправи и ги поздрави, сякаш посрещаше уважавани гости в собствения си дом.

Никой обаче не се заблуждаваше. Беше проява на вежливост, нищо повече.

— Моля, заповядайте — махна към заседателната маса старшият детектив.

— За какво става въпрос? — попита Тиери Пино.

— Мадам — каза Гамаш на Сюзан и посочи към един стол. Едва тогава насочи вниманието си към Тиери и Брайън: — Господа.

Върховният съдия и неговият татуиран, надупчен с обеци приятел с бръсната глава се настаниха на столовете срещу Арман Гамаш. Бовоар и Лакост седнаха от двете страни на главния инспектор.

— Бихте ли обяснили това, моля? — с лежерен тон попита! Старшият детектив и посочи старата статия от "Прес", поставена в центъра на масата като остров между две враждебни територии.

— По какъв начин? — попита Сюзан.

— По какъвто си изберете — отвърна Гамаш. Седеше кротко, положил едната си длан върху другата.

— Това разпит ли е, мосю? — попита върховният съдия.

— Ако беше, никой от двама ви нямаше да седи тук с нас. — Гамаш местеше поглед от Тиери към Брайън. — Това е разговор, мосю. Опит да изясним едно недоразумение.

— Има предвид лъжа — уточни Бовоар.

— Отидохте твърде далеч. — Пино се обърна към Сюзан: — Съветвам те да не отговаряш на въпроси.

— Вие неин адвокат ли сте? — попита младият детектив.

— Адвокат съм — отсече Пино. — И слава богу. Наричайте го както щете, но благият тон и милите думи не могат да скрият онова, което се опитвате да направите.

— И какво е то? — настоя Бовоар със същия спокоен тон като на главния инспектор.

— Да я вкарате в клопка. Да я объркате.

— Можехме да изчакаме да остане сама и тогава да я разпитаме — изтъкна Жан Ги. — Трябва да сте доволен, че изобщо сте допуснат тук.

— Добре — намеси се Гамаш и вдигна ръка, макар че все още звучеше благоразумно. Двамата мъже млъкнаха, отворили уста и готови за атака. — Достатъчно. Бих искал да говоря с вас, господин съдия. Мисля, че инспекторът е прав.

Но преди да говори с Пино, Гамаш отведе Бовоар настрана, погледна го право в очите и прошепна:

— Сдържай се. Никакви такива повече.

— Слушам, сър.

Жан Ги Бовоар се запъти към тоалетната и отново се затвори в една от кабинките. Да поседи в мълчание. Да се вземе в ръце. После изми лицето и ръцете си, взе половин хапче и се вгледа в отражението си.

— Ани и Дейвид се отчуждават — прошепна и усети спокойствие. — Ани и Дейвид се отчуждават. — Болката в корема започна да утихва.

Отвън, във временния щаб, главен инспектор Гамаш и върховен съдия Пино се бяха отдалечили от другите и стояха прави до големия червен пожарен камион.

— Вашият човек почти прекрачи границата, инспекторе.

— Но е прав. Трябва да вземете решение. Дали сте тук като адвокат на Сюзан Коутс, или като неин… — поколеба се за думата — приятел от Организацията на анонимните алкохолици.

— Мога да съм и двете.

— Не можете, и го знаете. Вие сте върховният съдия. Вземете решение, сър. Сега.

Арман Гамаш стоеше лице в лице със съдия Пино и чакаше отговор. Мъжът изглеждаше слисан от неочакваното предизвикателство.

— Тук съм като неин приятел. Като Тиери П.

Отговорът изненада Гамаш. И му пролича.

— Нима смятате, че това е по-леката роля, господин главен инспектор?

Детективът си замълча, но очевидно смяташе точно така.

Тиери се усмихна бегло, после стана напълно сериозен.

— Всеки може да се увери дали правата й са нарушени. Дори вие. Но не можете да опазите нейната трезвеност. Само с помощта на друг алкохолик би могла да остане трезва по време на подобно изпитание. Ако изгуби трезвеността си, губи всичко.

— Толкова ли е крехка? — попита Гамаш.

— Да, трезвеността е крехка, но по-големият проблем е, че пристрастяването към алкохола е твърде лукаво. Тук съм да я пазя от чашката. Вие можете да пазите правата й.

— Гласувате ми доверие за това?

— На вас, да. Но колкото до вашия инспектор… — Върховният съдия кимна към Бовоар, който тъкмо излизаше от тоалетните. — Трябва да го държите под око.

— Той е старши полицай в отдел "Убийства" — изрече хладно Гамаш. — Няма нужда от наблюдение.

— Всяко човешко същество трябва да бъде наблюдавано.

Арман Гамаш усети как го побиват тръпки. Изпълни се със съмнения към този човек, който разполагаше с такава голяма власт. Който имаше толкова много дарби и толкова много недостатъци. Зачуди се за пореден път кой ли бе наставникът на върховен съдия Пино. И какво ли шепнеше в това могъщо ухо.

— Мосю Пино избра да помага на мадам Коутс в ролята си на неин приятел от Организацията на анонимните алкохолици — съобщи главният инспектор, когато отново заеха местата си.

Лакост и Бовоар изглеждаха изненадани, но не казаха нищо. Това улесняваше работата им.

— Вие ни излъгахте — изрече Бовоар и вдигна рецензията пред лицето на Сюзан. — Всички цитираха грешно, нали? Запомнили са го така, сякаш е било написано за мъж. Но не е било за мъж, а за жена. За вас.

— Сюзан — предупреди Тиери, после погледна към Гамаш. — Съжалявам. Не мога просто да спра да бъда юрист.

— Ще се наложи да се постараете малко повече, мосю — заяви старшият детектив.

— Освен това — обади се Сюзан — вече е малко късно за предупреждения, не мислиш ли? — Отново се обърна към полицаите от Sûreté: — Имаме върховен съдия и главен инспектор, а излиза, че аз съм станала главният заподозрян.

— Пак стана навалица от началници, а? — подхвърли Гамаш с печална усмивка.

— Идват ми твърде много — призна жената. Махна към листа с разпечатката и изсумтя. — Проклетата рецензия. Сякаш не стига да те обидят така, ами и да го цитират грешно. Можеха поне обидата да запомнят правилно.

Изглеждаше по-скоро развеселена, отколкото гневна.

— Това ни препъна — призна главният инспектор и се облакъти на масата. — Всички го цитираха като иде му отвътре, а всъщност в рецензията пише иде й отвътре…

— Как се сетихте в крайна сметка? — попита Сюзан.

— Имаше полза от четенето на "Голяма книга на анонимните алкохолици" — каза Гамаш и кимна към томчето, което лежеше на бюрото му. — Там за алкохолика се говори в мъжки род, макар да е ясно, че много от тях са жени. Хората го правеха по време на цялото разследване. Където полът бе под въпрос, се приемаше, че става въпрос за него, а не за нея. Дадох си сметка, че става автоматично. Тъй като хората не можеха да си спомнят за кого е написана рецензията, просто казваха иде му отвътре, а всъщност Лилиан я е написала за вас. Накрая полицай Лакост най-после успя да я открие в архива на вестника.

Всички насочиха поглед към копието на статията. Нещо, измъкнато от моргата на вестникарските изрезки. Заровено в папките, но все още живо.

Там имаше снимка на Сюзан — по-млада с двайсет и пет години, но напълно разпознаваема. Широко усмихната пред една от картините си. Горда. Развълнувана. На прага да сбъдне мечтите си. Изкуството й най-сетне бе забелязано — нали на изложбата бе дошъл критик от "Прес"!

На снимката усмивката на Сюзан бе вечна, но на живо бе избледняла, заменена от нещо друго. От леко насмешливо изражение.

— Помня онзи момент. Помня как фотографът ме накара да застана до една от картините си и да се усмихна. Усмивката не беше проблем. Щеше да е трудно, ако ме бе помолил да позирам със сериозно изражение. Вернисажът бе в местно кафене. Дойдоха много хора. После се появи Лилиан и се представи. Бях я виждала и на други изложби, но винаги я избягвах. Изглеждаше толкова кисела. Този път обаче се държа много мило. Зададе ми няколко въпроса и каза, че ще напише рецензия в "Прес". Тази снимка — махна към листа на масата — бе направена трийсетина секунди след като го изрече.

Всички отново погледнаха към статията.

Към младата Сюзан, чиято усмивка грееше от старата фотография и озаряваше помещението дори сега. Жената на снимката все още не съзнаваше, че земята под краката й току-що се е разклатила. Все още не схващаше, че е била запратена във въздуха. Насред нищото. От симпатичната дама до нея, която си води записки. И също се усмихва.

Смразяващо кръвта изображение. Все едно да видиш човек в мига, когато към него се приближава камион. Милисекунди преди злополуката.

— Иде й отвътре — каза Сюзан, без да гледа рецензията — да твори с такава лекота, както облекчава физиологичните си нужди. — Вдигна поглед от масата и се усмихна. — Никога повече не организирах самостоятелна изложба. Преживях твърде голямо унижение. Дори галеристите да бяха забравили, аз помнех. Не можех да преживея още една подобна рецензия.

Погледна към главен инспектор Гамаш.

— Всички коне и царедворци — тихо изрече той. А жената кимна.

— Паднах много лошо.

— Излъгахте ни — напомни главният инспектор.

— Така е. — Тя го погледна право в очите.

— Сюзан. — Върховният съдия положи длан върху ръката й.

— Всичко е наред — изрече художничката. — Щях да им кажа истината, и вие го знаете. Жалко, че ме потърсиха първи и ме лишиха от възможността да го направя по свое желание.

— Имахте куп възможности — изтъкна Бовоар.

Пино подскочи да се хвърли в нейна защита, но се въздържа.

— Прав сте — каза Сюзан.

— Тя казва истината — обади се Брайън.

Всички се обърнаха към него, изненадани от думите, но и от гласа му. Бе стряскащо младежки и им припомни, че под мастилото и надупчената кожа се крие едно момче.

— Сюзан помоли мен и Тиери да я придружим за вечеря. Да поговорим — продължи. — Разказа ни всичко за това. — Махна с татуираната си ръка към копието на статията. — Каза, че първата й работа утре сутрин е да говори с вас.

Стряскащо беше и друго — че това татуирано и отрупано с обеци хлапе наричаше върховния съдия с малкото му име. Гамаш погледна към Пино, но не успя да реши дали му се възхищава, задето помага на толкова повреден младеж, или смята, че си е изгубил ума.

Какви ли други грешки в преценката допускаше този виден юрист?

Главният инспектор насочи опитния си поглед към Брайън. Младежът изглеждаше отпуснат и напълно спокоен. Някак откъснат от ситуацията. Дали беше дрогиран? Не се забавляваше, не беше и разтревожен. Сякаш се рееше в пространството.

— А вие какво я посъветвахте? — попита Бовоар, като държеше под око момчето. Не за пръв път си имаше работа с подобни хулигани, а с тях нещата рядко завършваха добре.

— Разкъсвах се — призна Пино. — Като юрист смятах, че Сюзан трябва да си вземе адвокат и да си държи езика зад зъбите. Да не предоставя информация. А като анонимен алкохолик — че незабавно трябва да каже истината.

— И кой победи? — попита младият инспектор.

— Дойдохте, преди да успея да изкажа мнение.

— Със сигурност сте знаели обаче, че е неуместно — обади се Гамаш.

— Кое, върховният съдия да съветва заподозрян за убийство? — попита Тиери. — Знаех, че е неуместно, разбира се, може би дори неетично. Но ако вашият син или дъщеря са заподозрени в убийство и дойдат при вас, вие бихте ли ги изпратили да търсят съвет другаде?

— Не, разбира се. Но нали не твърдите, че имате кръвна връзка със Сюзан.

— Твърдя, че я познавам по-добре от всеки, а и тя познава мен. По-добре от всеки родител, брат, сестра, дете. Точно както познаваме Брайън, а той — нас.

— Оценявам, че разбирате взаимното си пристрастяване към алкохола — заяви главният инспектор. — Но не можете да твърдите, че знаете какво чувства другият. Не може да сте сигурен, че Сюзан е невинна, само защото е трезва и членува в Организацията на анонимните алкохолици. Невъзможно е да знаете дали и сега казва истината. Невъзможно е да знаете дали е извършила убийство.

Тиери се наежи. Двамата властни мъже се гледаха право в очите.

— Дължим живота си един на друг — обади се Брайън.

Гамаш се наведе към младежа и заби острия си поглед в него.

— И един от вас е мъртъв.

Без да откъсва поглед от момчето, посочи към стената зад себе си. Осеяна със снимки на Лилиан, просната насред градината на семейство Мороу. Главният инспектор нарочно бе настанил и тримата с лице към стената. С лице към снимките. Така че никой от тях да не забравя защо е тук.

— Вие не разбирате — повиши тон Сюзан, в гласа й вече се долавяше нотка на отчаяние. — Когато Лилиан ми причини това посочи към статията, — ние бяхме различни. Две пияници. Аз приближавах края на своето пиене, тя тъкмо започваше. И да, мразех я за стореното. По онова време бях твърде крехка, а тя ме бутна право в пропастта. След това по цял ден се наливах и се дрогирах. Проституирах за следващото си питие. Беше отвратително. Аз бях отвратителна. Накрая ударих дъното и влязох в Организацията на анонимните алкохолици. И започнах да си подреждам живота.

— А когато двайсет години по-късно Лилиан прекрачи прага на същата тази организация? — попита Гамаш.

— Изненадах се, че все още тая такава ненавист към нея…

— Сюзан! — отново я предупреди върховният съдия.

— Виж, Тиери, ако не възнамерявах да разкажа всичко, нямаше смисъл да започвам изобщо. Не е ли така?

Мъжът не изглеждаше доволен, но се съгласи.

— Тогава тя ме помоли да стана неин наставник — продължи Сюзан и отново се обърна към следователите — и се случи нещо странно.

— Какво? — попита Бовоар.

— Простих й.

Всички посрещнаха думите й с мълчание. Накрая Жан Ги попита:

— Просто така?

— Не съвсем, инспекторе. Първо трябваше да се съглася. Има нещо освобождаващо в това да помогнеш на врага си.

— Лилиан извини ли се за рецензията изобщо? — попита старшият детектив.

— Извини се. Преди около месец.

— Искрена ли беше, как смятате? — намеси се Изабел Лакост.

Сюзан се замисли, после кимна.

— Не бих приела извинението, ако се съмнявах в искреността й. Наистина вярвам, че съжаляваше за онова, което ми бе сторила.

— А на останалите? — поинтересува се полицайката.

— И на тях — кимна Сюзан.

— Тоест, ако е говорила с вас за тази рецензия — Гамаш кимна към листа на масата, — бихме могли да приемем, че е обикаляла да се извинява и на други хора, за които е писала критични отзиви.

— Мисля, че да. Но не го е споделяла с мен. Доскоро смятах, че ми поиска прошка само защото бяхме наставник и довереник. Но сега, като се замисля, считам, че сте прав. Едва ли съм единственият човек, на когото се е извинила.

— И не сте единственият художник, чиято кариера е провалила? — попита главният инспектор.

— Вероятно. Не всичките й рецензии бяха така зрелищно жестоки като моята. Изпитвам известна гордост от този факт. Но и останалите бяха не по-малко въздействащи.

Сюзан се усмихна, но острата нотка в гласа й, когато изричаше думите "зрелищно жестоки", не убягна на полицаите.

"Не е простила" — помисли си Гамаш. Или поне не напълно.

Щом Сюзан и останалите си тръгнаха, тримата полицаи се настаниха около заседателната маса.

— Разполагаме ли с достатъчно основателна причина за арест? — попита Лакост. — Тя признава за дълго таена омраза към жертвата, освен това е била тук. Имала е мотив и възможност.

— Но нямаме доказателство — изтъкна Гамаш и се облегна в стола си. Мъчеше го безсилие. Бяха толкова близо до повдигане на обвинение на Сюзан Коутс, не им стигаше съвсем мъничко. — Дотук имаме само предположения. Нищо повече. — Взе листа с рецензията и се загледа в него, после отново го остави и погледна към полицайката.

— Трябва да се върнеш в "Прес".

Изражението на Изабел Лакост помръкна.

— Всичко друго, само не и това, шефе. Не може ли просто да ме застреляте?

— Съжалявам. — Главният инспектор се усмихна уморено. — Мисля, че в онази морга за вестникарски изрезки има още трупове.

— Как така? — попита Бовоар.

— Другите художници, чиято кариера е убила Лилиан.

— Другите хора, на които се е извинила — вметна примирено Лакост и стана от стола си. — Може да е дошла на коктейла в Трите бора, за да се извини не на Клара, а на друг от присъстващите.

— Мислите ли, че Сюзан Коутс е убила Лилиан? — поинтересува се Жан Ги.

— Не знам — призна началникът. — Но подозирам, че ако е искала да я убие, щеше да го направи по-рано. И все пак… — Гамаш замълча. — Забелязахте ли реакцията й, когато говореше за рецензията?

— Все още изпитва гняв — каза Лакост.

Главният инспектор кимна.

— Прекарала е двайсет и три години в Организацията на анонимните алкохолици, а все още е гневна и не е преодоляла обидата. Ами онези, които дори не се опитват да се справят с тези чувства? Представяте ли си техният гняв какъв е?

Бовоар взе статията и се загледа в жизнерадостната млада жена на снимката.

Какво се случваше, когато се разбият не само надеждите на един човек, но и мечтите, и кариерата му? Целият му живот? Но, разбира се, Жан Ги знаеше отговора. Всички го знаеха.

Беше забоден на стената зад тях.

Жан Ги Бовоар наплиска лицето си с вода и усети наболата брада под пръстите си. Беше два и половина сутринта, а не можеше да заспи. Събудил се бе от болка и бе останал да лежи в леглото с надеждата, че ще отмине. Но тя, естествено, не отмина.

Затова се надигна и се запъти към банята.

Сега обръщаше лице наляво и надясно. Взираше се в отражението си. От огледалото го гледаше изпит човек. С бръчки. Дълбоки линии, но не от смях. Около очите и устата. Между веждите. На челото. Вдигна ръка и разтри бузите си в опит да изглади бръчките. Но те не изчезваха.

Наведе се по-близо. Наболата брада сивееше на ярката светлина в банята.

Обърна глава на една страна. Имаше сиво и по слепоочията. Цялата му глава сивееше. Кога се бе случило това?

"Божичко — помисли си. — Това ли вижда Ани? Един старец? Грохнал и побелял? Господи!"

"Ани и Дейвид се отчуждават" — напомни си. Но твърде късно.

Бовоар се върна в спалнята, седна на ръба на леглото и се втренчи в празното пространство. После бръкна под възглавницата, свали капачката на шишенцето и изтръска една таблетка в дланта си. Погледна я — виждаше леко размазано, и я стисна в юмрук. После бързо разтвори ръка, метна хапчето в устата си и го преглътна с вода от чашата върху нощното шкафче. Сетне зачака. Познатото усещане. Болката бавно започна да изчезва. Но другата болка, онази дълбоко в него, си остана.

Жан Ги Бовоар се облече, тихо излезе от пансиона и потъна в нощта.

Защо не го бе видял преди?

Бовоар се наведе по-близо до екрана, втрещен от видяното. Беше гледал видеото стотици пъти. Отново и отново. Беше видял всичко, всеки проклет кадър, заснет от камерите върху каските.

Как тогава е могъл да пропусне това?

Натисна бутона за повторение и отново го изгледа. После пак и пак.

Ето го и самия него на екрана. С извадено оръжие, насочено към един от стрелците. Внезапно някой го блъсна назад. Краката му се огънаха. И докато гледаше записа, Жан Ги видя как се свлича на колене. После падна по лице на пода. Това си го спомняше.

Все още виждаше как мръсният циментов под се надига към него. Все още виждаше мръсотията, в която се размаза лицето му.

И после усети болка. Неописуема. Притискаше корема си с ръце, но болката му бе недосегаема.

От екрана се чу вик: "Жан Ги!", сетне Гамаш с автоматично оръжие в ръка се втурна към него през откритото пространство на фабриката. Сграбчи го за гърба на бронежилетката и го издърпа зад една стена.

Последваха близки кадри. Как Бовоар изпада в несвяст и отново се връща в съзнание. Как главният инспектор му говори, нарежда му да остане буден. Превързва го и притиска ръката му към раната.

Видя кръвта по ръцете на главния инспектор. Толкова много кръв.

Гамаш се наведе. И направи нещо, което не бе предназначено за чужди очи. Целуна Жан Ги по челото толкова грижовно, че беше по-стряскащо от престрелката наоколо.

После си тръгна.

Но не целувката смая Жан Ги. А онова, което се случваше след нея. Защо не го бе видял досега? Видял го беше, разбира се, но едва сега осъзнаваше видяното.

Гамаш го бе оставил.

Сам.

Да умре.

Зарязал го бе да умре сам на мръсния циментов под във фабриката.

Бовоар превъртя сцената. Изгледа я отново и отново, и отново. И всеки път се случваше едно и също, разбира се.

Мирна грешеше. Той не страдаше, задето не бе успял да спаси главния инспектор. Беше гневен, защото Гамаш не бе успял да спаси него.

И тогава земята под краката на Жан Ги Бовоар пропадна.

Арман Гамаш изпъшка и погледна часовника.

Три и дванайсет.

Леглото му в пансиона беше удобно, завивката приятно го топлете, докато хладният нощен въздух нахлуваше през отворения прозорец и носеше със себе си далечния крясък на сова.

Лежеше в леглото си и се преструваше, че всеки момент ще заспи.

Три и осемнайсет.

Вече не се будеше толкова често посред нощ, но все още се случваше.

Три и двайсет и две.

Три и двайсет и седем.

Гамаш се предаде. Стана, облече някакви дрехи и с тихи стъпки слезе на долния етаж. Нахлузи якето, сложи каскета си и излезе от пансиона. Въздухът бе свеж и хладен, не се чуваше дори совата.

Нищо не помръдваше. С изключение на детектива от отдел "Убийства".

Крачеше бавно около затревения площад обратно на часовниковата стрелка. Къщите тънеха в тишина и мрак. Хората вътре спяха.

Трите високи бора леко се поклащаха на вятъра.

Главен инспектор Гамаш обикаляше с премерени крачки, сключил ръце на гърба. Прочистваше съзнанието си. Не мислеше за случая, всъщност се опитваше да не мисли за нищо. Стараеше се единствено да вдишва свежия нощен въздух, наситен с тишина и спокойствие.

Спря на няколко крачки от къщата на семейство Мороу и погледна отвъд моста, към временния щаб. Стори му се, че вътре свети. Не ярка светлина, а едва забележима.

Дори не можеше да го нарече светлина, просто прозорецът не беше съвсем тъмен.

Може би Лакост бе открила следа и се беше върнала? Едва ли, тя със сигурност би изчакала до сутринта.

Детективът прекоси моста и тръгна към старата железопътна гара.

Надникна през прозореца и видя, че един от компютрите работи. Някой седеше в мрака пред монитора.

Не се виждаше добре кой е. Приличаше на мъж, но беше твърде далеч и сенките го прикриваха.

Гамаш никога не носеше оръжие. Освен ако не се налагаше. На излизане от пансиона автоматично бе грабнал очилата си за четене от нощното шкафче. Не ходеше никъде, без да ги мушне в джоба си. Смяташе, че са много по-полезни и мощни от което и да било оръжие. Макар че сега изобщо не му се струваха толкова полезни. Хрумна му да се върне и да вземе за подкрепление Бовоар, но се разубеди. Който и да бе нощният им гост, можеше да си е тръгнал дотогава.

Главният инспектор пробва да отвори вратата. Беше отключена. Бавно, съвсем бавно я отвори. Разнесе се скърцане и той затаи дъх, но силуетът пред екрана не помръдна. Изглеждаше като вкаменен.

Детективът най-сетне успя да отвори вратата достатъчно, за да влезе. Прекрачи прага, спря и внимателно огледа всичко. Сам ли беше натрапникът, или имаше и други?

Огледа тъмните ъгли, но не забеляза движение.

Направи още няколко крачки навътре във временния щаб и се подготви за сблъсък с човека пред монитора.

После съзря екрана. И трепкащите изображения в мрака. Въоръжени служители от Sûreté сновяха из фабрика. Гамаш продължи да гледа и видя Бовоар. Прострелян. Как пада по лице. После видя себе си — как тича към Жан Ги през просторното помещение.

Човекът пред компютъра — който и да беше — гледаше изтеклото в интернет видео. От мястото си детективът установи, че натрапникът е слаб и с къса коса. Само толкова успяваше да различи.

Още трепкащи изображения. Главният инспектор видя себе си — как се навежда над Бовоар. Как го превързва.

Бе непоносимо за гледане. Но мъжът пред монитора стоеше като хипнотизиран. Без да мърда. До този момент. Точно когато Гамаш от видеото остави Бовоар, натрапникът помръдна дясната си ръка и картината прескочи.

Обратно до началото.

И нападението започна отново.

Гамаш пристъпи по-близо. С всяка стъпка виждаше все по-ясно, а подозренията му се засилваха. Накрая го позна. И му призля.

— Жан Ги?

Бовоар едва не падна от стола. Сграбчи мишката и започна да щрака като обезумял. В опит да спре видеото, да сложи пауза, да го затвори. Но беше късно. Твърде късно.

— Какво правиш? — попита началникът и пристъпи по-близо.

— Нищо.

— Гледаш видеото — каза главният инспектор.

— Не.

— Гледаш го, разбира се.

Гамаш тръгна към бюрото си и включи лампата. Жан Ги Бовоар седеше на своя компютър и се взираше в главния инспектор със зачервени очи.

— Защо си тук? — попита старшият детектив.

Заместникът му се изправи.

— Просто исках да го видя още веднъж. Заради вчерашния ни разговор за вътрешното разследване.

Бовоар със задоволство съзря в погледа на Гамаш болка и загриженост.

Но вече знаеше, че те са лъжливи. Преструвка. Мъжът, който стоеше срещу него и изглеждаше толкова загрижен, всъщност не беше. Ни най-малко. Преструваше се. Ако го беше грижа, никога нямаше да го зареже. Да умре. Сам.

Никой от инспекторите не гледаше видеото в този момент, но то продължаваше зад тях. Отвъд момента, в който Бовоар връщаше записа. Арман Гамаш — в бронежилетка и с автоматично оръжие в ръка — тичаше нагоре по стълбището след стрелеца.

— Трябва да го оставиш в миналото, Жан Ги — каза главният инспектор.

— И да забравя? — изрече рязко Бовоар. — Това искате, нали?

— Какво значи това?

— Искате да забравя, искате всички да забравим какво се случи.

— Добре ли си? — Гамаш се приближи към него, но Жан Ги отстъпи назад. — Какво има?

— Не ви е грижа дори кой разпространи видеото. А може би сте искали да стане така. Може би сте искали всички да видят какъв герой сте. Но и двамата знаем каква е истината.

Зад тях на екрана се боричкаха неясни силуети.

— Вие вербувахте всеки един от нас — повиши тон Бовоар. — Вие обучихте всеки един от нас, а после решихте да ни изпратите във фабриката. Ние ви последвахме, доверихме ви се и какво стана? Те загинаха. А сега не искате и пръста си да мръднете, за да откриете кой е пуснал записа с последните мигове от живота им. — Жан Ги вече крещеше, гласът му се извисяваше почти до писък. — И вие като мен не вярвате, че това е работа на тъпо хакерче. Същият сте като човека, разпространил видеото. Не ви пука за нас, за никого от нас.

Гамаш се взираше в него, стиснал челюсти толкова здраво, че младият инспектор виждаше изопнатите му мускули. Началникът присви очи, дишането му се учести.

На екрана главният инспектор с окървавено лице влачеше отпуснатото тяло на закопчания с белезници стрелец надолу по стълбите. Бутна го да падне на колене. После с оръжие в ръка огледа помещението под пукота на престрелката.

— Не го казвай никога повече — процеди през зъби Арман Гамаш.

— Същият сте като хакера — повтори Бовоар в лицето на началника, като произнесе отчетливо всяка дума. Чувстваше се дързък, могъщ, неуязвим. Искаше да нарани. Искаше да го блъсне, да го избута. Надалеч. Искаше да стисне ръце в тежки като гюлета юмруци и да ги стовари върху гърдите на Гамаш/ да го удари. Да го нарани. Да го накаже.

— Отиде твърде далеч — изрече главният инспектор ниско, предупредително. Бовоар видя как шефът му стисна юмруци, за да укроти треперещите си от гняв ръце.

— А вие не сте стигнали достатъчно далеч. Сър.

На екрана главният инспектор се обърна бързо, но твърде късно. Главата му се отметна назад, ръцете му се разпериха широко. Оръжието му изхвърча встрани. Гърбът му се изви като дъга и той политна във въздуха.

После се стовари на пода. Сериозно, тежко ранен.

Арман Гамаш се стовари на стола си. С омекнали крака и треперещи ръце.

Бовоар си бе тръгнал, звукът от затръшнатата врата все още отекваше из временния щаб.

Старшият детектив чуваше звука на видеото от компютъра на заместника си, но не виждаше картина. Чуваше как хората му си подвикват. Чуваше как Лакост вика лекар. Чуваше крясъци и изстрели.

Нямаше нужда да гледа. Познаваше всеки един от младите полицаи. Знаеше кога и как са загинали в онази фабрика, попаднали там заради него.

Главният инспектор се взираше пред себе си. Дишаше дълбоко. Чуваше изстрелите зад гърба си. Чуваше виковете за помощ.

Чуваше как умират.

През последните шест месеца се опитваше да го преодолее. Знаеше, че трябва да пусне мъртвите да си отидат. Стараеше се. И се получаваше, макар и бавно. Но сега за пръв път си даваше сметка колко време отнема да погребеш четирима млади и здрави мъже и жени.

Зад него изстрелите и виковете продължаваха. Разпознаваше гласовете на хора, които вече не бяха сред живите.

Тази нощ бе на косъм да удари Жан Ги, беше толкова близо, че се уплаши.

Гневът и друг път го бе спохождал. Със сигурност се бе случвало да го дразнят и да изпитват търпението му. Жълти журналисти, заподозрени, адвокати на защитата, дори колеги. Но рядко се случваше да е толкова близо до физически сблъсък.

Успя да се овладее. Но с такова голямо усилие, че остана изтощен и задъхан. Наранен.

Знаеше го. Знаеше, че никой заподозрян или колега не го бе вбесявал и довеждал толкова близо до физическата агресия, тъй като не можеше да го нарани дълбоко.

Но близък човек можеше. И го стори.

Същият сте като хакера.

Вярно ли беше?

Не, разбира се, помисли си Гамаш. Бовоар просто изразяваше негодуванието си.

Което не значеше, че греши.

Отново въздъхна и се почувства така, сякаш не му достига въздух.

Може би трябваше да признае на Жан Ги, че всъщност разследва случая с изтеклия видеозапис. Трябваше да му се довери. Но проблемът не беше в доверието. А в желанието да го предпази. Не би подложил младия си заместник на това. Вярно, случвало се бе да се изкуши, ала събитията от последния четвърт час заличиха и последните му колебания. Бовоар бе все още твърде уязвим и наскърбен, неукрепнал здравословно. Човекът, разпространил видеозаписа, беше могъщ и отмъстителен. И в сегашното си състояние Жан Ги бе твърде слаб, за да му се противопостави.

Не, това бе задача за хора, които са заменими. В кариерата и във всичко останало.

Главният инспектор се изправи и отиде да изключи компютъра. Видеото бе започнало отначало и преди да го спре, Гамаш видя отново как Бовоар посреща куршума. Олюлява се. И пада тежко върху бетонния под.

Едва сега осъзна, че Жан Ги всъщност така и не се изправя.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Гамаш реши да остане във временния щаб и си направи кана кафе.

Нямаше смисъл да се мъчи да заспива отново. Погледна часовника на бюрото си. Четири и четиридесет и три. Така или иначе не му оставаше много време за сън. Наистина.

Остави чашата си върху купчина листове и чукна по клавиатурата. Изчака информацията да се появи, после отново затрака по клавишите. Кликаше с мишката и плъзгаше надолу. Четеше. Още и още.

В крайна сметка очилата свършиха добра работа. Почуди се какво ли можеше да направи, ако бе взел оръжието си. Мисълта бе непоносима.

Главният инспектор раздвижи мишката и продължи да чете. Четеше, без да спира.

Оказа се лесно да открие кратка биография на върховен съдия Тиери Пино. Канадците харесваха отворените общества. Възхваляваха ги. Душа даваха да са образец на прозрачност, а важните решения да се вземат при отворени врата. Властимащите и обществените личности носеха отговорност за делата си и животът им се гледаше като под лупа.

Суета.

И както в повечето отворени общества, малцина си правеха труда да тестват границите, да видят къде и кога отвореното става затворено. Но граница винаги имаше. Главен инспектор Гамаш я откри минути по-късно.

Проучи публичните сведения за професионалния живот на върховен съдия Пино. Издигането му като прокурор, преподавателската дейност като професор по право в университета "Лавал". Изкачването му до съдийската скамейка. А после и до поста върховен съдия.

Вдовец с три деца и четирима внуци. Трима от тях — живи. Четвъртият — не.

Гамаш знаеше историята. Комисар Брюнел му бе разказала как детето било убито от пиян шофьор. Инспекторът искаше да разбере кой е бил извършителят и подозираше самия Пино.

Какво друго би могло да разтърси до такава степен човек, ударил дъното? Спирането на алкохола бе преобърнало живота му. Дали мъртвото внуче бе дало на Тиери Пино втори шанс за живот?

Това би могло да обясни и странната връзка между върховния съдия и младия Брайън. И двамата знаеха какво е усещането да чуеш глухия звук от удара. Да почувстваш разклащането на колата.

И да разбереш причината.

Арман Гамаш седна на бюрото си и се опита да си представи какво е усещането. Опита се да си представи, че самият той е на волана на автомобила и току-що е осъзнал какво е станало. Представи си как излиза.

Но въображението му спря дотам. Някои неща излизаха отвъд представите.

За да прочисти съзнанието си, инспекторът отново посегна към клавиатурата и поднови търсенето на информация за злополуката. Ала такава липсваше.

Вратата към отвореното общество бавно се бе затворила. И заключила.

Но в тихия временен щаб, малко преди раждането на новия ден, главен инспектор Гамаш се плъзна под повърхността на публичния квебекски образ. Публичния образ на върховния съдия. Зарови се там, където се криеха тайните. Където се съхраняваше поверителната информация. Личните архиви на публичните личности.

Там откри информация за пиенето на Тиери Пино, за непредсказуемото му на моменти поведение, за сблъсъците му със силите на реда. И после пауза. Тримесечен отпуск.

До завръщането му.

Личното досие на съдията разкриваше още, че през последните две години Тиери Пино системно бе издавал всичките си присъди от съдийската скамейка. И че поне едно дело бе официално преразгледано. И анулирано.

Имаше и друго дело. Не на Върховния съд, не дело, на което Пино бе присъствал — или поне не като съдия. Но дело, към което той се бе връщал отново и отново, и отново. В досието се описваше като дело без усложнения за дете, убито от пиян шофьор.

Но повече информация нямаше. Файлът се съхраняваше на място, до което дори Гамаш нямаше достъп.

Детективът се облегна на стола, свали очилата си и започна ритмично да почуква с тях по коляното си.

Полицай Изабел Лакост се чудеше дали някъде някога е имало случай на човек, умрял от скука, или тя щеше да е първата.

Вече знаеше много повече, отколкото й се искаше, за квебекското арт общество. Художниците, кураторите, изложбите. Критичните отзиви. Темите, теориите, историята.

Известни квебекски художници като Риопел, Лемьо и Молинари. И още куп други, за които никога не бе чувала и нямаше да чуе отново. Художници, изпратени в забвение от рецензиите на Лилиан Дайсън.

Разтърка очи. След всяка нова рецензия трябваше да си припомня защо е в архива. Трябваше да си представи Лилиан Дайсън, просната върху меката зелена трева в двора на Клара и Питър. Жена, която нямаше да остарее повече от това. Жена, застинала завинаги точно там. В красивата и спокойна градина. Защото някой бе решил да отнеме живота й.

Макар че, след като прочете всички тези отвратителни рецензии, Лакост се изкуши лично да й удари една полицейска палка. Чувстваше се мръсна, все едно някой я бе залял с купчина merde[84].

Ала без значение дали Лилиан Дайсън е била добър човек, или не, полицайката бе твърдо решена да открие убиеца й. Колкото повече четеше, толкова повече се засилваше убеждението й, че някой се крие тук. Във вестникарската морга. В микрофиша. Началото на това убийство бе поставено тъй отдавна, че съществуваше единствено върху лента с файлове, видими през прашния обектив на прожекционния апарат. Остаряла технология, съхраняваща запис на убийство. Или поне раждането на една смърт. Началото на един край. Старо събитие, все още прясно и живо в нечие съзнание.

Не, не прясно. Гнило. Старо и толкова гнило, че плътта му се разкапваше.

А полицай Лакост знаеше, че ако търси достатъчно дълго и достатъчно упорито, ще открие убиеца.

Следващия един час, докато слънцето се издигаше над хоризонта и хората се надигаха от леглата си, главен инспектор Гамаш прекара в работа. Когато се измори, свали очилата си за четене, разтърка лице с длани, облегна се на стола и погледна към листовете, забодени по стените на старата железопътна гара.

Листове с отговори на въпросите им, изписани с удебелен червен маркер, като следи от кръв, водещи към убиец.

Погледна и снимките. По-точно две от тях. Едната му бяха дали господин и госпожа Дайсън, на нея Лилиан бе жива. Усмихната.

Другата бе заснета от съдебния фотограф. На нея бе мъртвата Лилиан.

Арман Гамаш се замисли за двата образа. Живата и мъртвата Лилиан. Но не само. За щастливата и трезва Лилиан. Онази, която Сюзан твърдеше, че познава. Коренно различна от озлобената жена, която Клара си спомняше.

Хората променяха ли се?

Главен инспектор Гамаш се отдръпна от компютъра. Времето за събиране на информация бе приключило. Сега бе време да се сглоби събраното.

Полицай Изабел Лакост се взираше в екрана. Четеше и препрочиташе. Имаше дори снимка към статията. Нещо, което Лилиан Дайсън като че ли пазеше за най-злобните си атаки. На снимката Лилиан и един много млад художник стояха от двете страни на картина. Младежът се усмихваше. Грееше. Сочеше към творбата като към ловен трофей. Като към нещо изключително.

А Лилиан?

Лакост завъртя копче и увеличи изображението.

Жената също се усмихваше. Самодоволно. Сякаш канеше читателя да се присъедини към смешката.

Ами рецензията?

Изабел Лакост я прочете и настръхна. Все едно гледаше порнографски филм, в който един от участниците умира. Защото това бе целта на рецензията. Да убие един успех в зародиш. Да убие твореца у човека.

Натисна бутона и принтерът взе да ръмжи, сякаш имаше лош дъх в устата, преди да изплюе копията.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЕТА

— Жан Ги?

Гамаш почука на вратата. Никой не отговори.

Изчака малко, после натисна бравата. Беше отключено и влезе.

Бовоар лежеше под завивките на месинговото легло и спеше дълбоко. Дори похъркваше леко.

Главният инспектор задържа поглед върху него, после обърна глава към отворената врата на банята. Без да изпуска заместника си от око, влезе вътре и огледа умивалника. Там, до дезодоранта и пастата за зъби, имаше шишенце с таблетки.

Хвърли поглед в огледалото, за да се увери, че Бовоар още спи, и посегна към опаковката. Шишенцето имаше етикет с името на Жан Ги и дата. Предписани му бяха петнайсет таблетки оксиконтин. Трябваше да взема по една вечер в случай на нужда. Гамаш свали капачката и изсипа хапчетата върху дланта си. Бяха останали седем.

Но кога бе изпълнена рецептата? Детективът върна хапчетата обратно, затвори шишенцето и погледна в долния край на етикета. Датата бе отпечатана с много ситни цифри. Гамаш извади очилата за четене от джоба си, сложи ги и отново взе шишенцето.

Жан Ги изпъшка.

Главният инспектор застина и впери поглед в огледалото. Бавно остави лекарството на мястото му и свали очилата.

Отражението на Бовоар се размърда в леглото.

Гамаш излезе заднешком от банята. Една крачка, две. После спря до леглото.

— Жан Ги?

Още един стон, този път по-ясен и по-силен.

През белите памучни завеси в спалнята нахлуваше хладен и влажен вятър. Навън ръмеше и главният инспектор чуваше приглушеното трополене на дъжда по листата. Долавяше и мириса на пушек от дървата в камините на селските къщи.

Затвори прозореца и отново се обърна към леглото. Бовоар бе заровил лице във възглавницата.

Малко след седем сутринта се бе обадила Изабел Лакост. Тъкмо слизала от магистралата. Била открила нещо в архива.

Гамаш държеше младият инспектор да участва в разговора с Лакост.

Той самият се бе върнал в пансиона да си вземе душ, да се избръсне и преоблече.

— Жан Ги? — прошепна отново и наведе глава, за да застане лице в лице с леко олигавения инспектор.

Бовоар повдигна натежалите си клепачи и през тесните цепки погледна към Гамаш с глуповата усмивка. После рязко отвори очи и хлъцна от изненада, усмивката му се изпари и той рязко отдръпна глава от лицето на главния инспектор.

— Не се тревожи — изрече началникът и се изправи. — Държа се като безукорен джентълмен.

На сънения мъж му отне малко време да схване смисъла, после се изкиска.

— Поне купих ли ви шампанско? — попита и разтърка съня, полепнал по очите му.

— Е, направи кана хубаво кафе.

— Снощи? — попита Жан Ги и се надигна в леглото. — Тук?

— Не, във временния щаб. — Арман Гамаш го погледна изпитателно. — Помниш ли?

Бовоар се взря озадачено в началника, после поклати глава.

— Съжалявам. Май още спя. — Разтърка лицето си в опит да си спомни.

Гамаш дръпна един стол до леглото му и седна.

— Колко е часът? — попита младият инспектор и се огледа.

— Малко след седем.

— Ще ставам — каза Жан Ги и посегна към юргана.

— Не. Още не. — Старшият детектив звучеше спокойно, но категорично, и Бовоар застина с ръка във въздуха, преди бавно да я отпусне върху завивката. — Трябва да поговорим за снощи.

Главният инспектор се вгледа във все още сънливия мъж. Заместникът му изглеждаше объркан.

— Наистина ли вярваш в онова, което каза? — попита Гамаш. — Така ли се чувстваш? Ако си бил искрен, трябва да ми го кажеш сега, по светло. За да поговорим по въпроса.

— В какво да вярвам?

— В онова, което каза снощи. Че съм искал видеото да бъде разпространено, че по нищо не се различавам от хакера.

Бовоар се ококори.

— Така ли съм казал? Снощи?

— Не помниш ли?

— Помня, че гледах видеото и се разстроих. Но не и защо. Наистина ли казах това?

— Наистина. — Главният инспектор внимателно се вгледа в лицето му. Жан Ги изглеждаше искрено втрещен.

Но така по-добре ли беше? Бовоар може и да не мислеше наистина онова, което бе казал, но това означаваше и друго — че не може да си спомни. Че бе претърпял краткотрайна загуба на паметта.

Гамаш го погледна изпитателно. Младият инспектор, усетил тежестта на критичния му поглед, се изчерви.

— Много съжалявам — повтори Жан Ги. — Разбира се, че не смятам така. Не мога да повярвам, че съм го казал. Съжалявам.

И изглеждаше напълно искрен.

Арман Гамаш вдигна ръка.

— Знам, че съжаляваш. Не съм дошъл да те наказвам. Тук съм, защото смятам, че се нуждаеш от помощ…

— Не се нуждая. Добре съм, наистина.

— Не си. Отслабваш, напрегнат си. Станал си сприхав. Снощи при разпита на мадам Коутс даде израз на гнева си. Твърде самонадеяно си позволи да нападаш върховния съдия.

— Той започна пръв.

— Това не е училищен двор. Заподозрените ни предизвикват непрекъснато. Ние сме длъжни да запазим спокойствие. Ти си позволи да излезеш от равновесие.

— За щастие, вие бяхте там да ме уравновесите отново — отвърна Бовоар.

Гамаш го погледна пак, не му убягна леката язвителност в думите му.

— Какво става, Жан Ги? Трябва да ми кажеш.

— Просто съм уморен. — Разтри лицето си. — Но вече съм по-добре. По-силен.

– Не си. Беше започнал да се подобряваш, но сега си по-зле. Имаш нужда от още помощ. Трябва да продължиш посещенията си при психотерапевтите в Sûreté.

— Ще помисля.

— Няма какво да мислиш — заяви Гамаш. — Колко таблетки оксиконтин вземаш?

Бовоар понечи да възроптае, но си замълча.

— Колкото е предписано в рецептата.

— И колко е това? — попита главният инспектор със строго изражение и остър поглед.

— По едно хапче всяка вечер.

— Вземаш ли повече?

— Не.

Вторачиха се един в друг. Дълбоките кафяви очи на Гамаш не трепваха.

— Вземаш ли? — повтори.

— Не — отсече Бовоар. — Вижте, работата ни сблъсква с достатъчно наркомани, не искам да ставам като тях.

— И смяташ, че наркоманите са го искали? — настоя старшият детектив. — Мислиш, че Сюзан, Брайън и Пино са очаквали да станат зависими? Никой не си поставя такава цел в началото.

— Просто съм уморен и малко напрегнат. Това е всичко. Хапчетата облекчават болката и ми помагат да спя, нищо повече. Наистина.

— Ще възобновиш посещенията си при психотерапевт, а аз ще те наблюдавам. Разбра ли? — Гамаш стана и отнесе стола обратно в ъгъла на стаята. — Ако наистина няма никакъв проблем, психотерапевтът ще ми каже. Но ако има, ще се нуждаеш от още помощ.

— Като например? — Бовоар изглеждаше втрещен.

— Каквото решим аз и психотерапевтът. Това не е наказание, Жан Ги. — Тонът на началника омекна. — Аз самият продължавам с терапията. И все още имам лоши дни. Знам какво преживяваш. Но всеки от нас е пострадал по различен начин и всеки от нас ще се възстанови според собствените си сили.

Гамаш се загледа в по-младия мъж за момент.

— Знам колко ужасно е това за теб. Ти си затворен човек, добър човек. Силен човек. Защо иначе бих избрал точно теб сред стотици полицаи? Ти си мой заместник, защото ти имам доверие. Знам колко си умен и колко си смел. А точно сега трябва да си смел, Жан Ги. Заради мен, заради управлението. Заради себе си. Трябва да потърсиш помощ, за да се оправиш. Моля те.

Бовоар затвори очи. И тогава си спомни. Предишната нощ. Когато гледа видеото отново и отново, все едно го виждаше за пръв път. Видя себе си, улучен от куршум.

И как Гамаш си тръгва. Обръща му гръб. Зарязва го да умре сам.

Отвори очи. Главният инспектор го гледаше с почти същото изражение като във фабриката.

— Ще го направя — изрече Жан Ги.

Гамаш кимна.

— Bon.

И си тръгна. Като в онзи кошмарен ден. Както би сторил винаги — Бовоар не се и съмняваше в това.

Гамаш винаги щеше да го напуска.

Жан Ги Бовоар бръкна под възглавницата, извади миниатюрното шишенце и изтръска една таблетка върху дланта си. Избръсна се, облече се и когато слезе на долния етаж, вече се чувстваше чудесно.

* * *

— Какво откри? — попита главен инспектор Гамаш.

Закусваха в бистрото, тъй като трябваше да говорят насаме и не искаха да споделят общата трапезария, както и поверителната информация, с останалите гости на пансиона.

Пред всеки от полицаите стоеше голяма чаша cafe au lait с пухкав каймак.

— Ето това. — Полицай Лакост сложи копията от статията върху дървената маса и се загледа през прозореца, докато Гамаш и Бовоар четяха.

Ситният дъжд се бе превърнал в мокра мъгла, провиснала над хълмовете около Трите бора, и селото изглеждаше още по-уединено от обичайното. Сякаш останалата част от света не съществуваше. Само това място. Изпълнено с тишина и спокойствие.

Огънят пукаше в камината. Съвсем тихо, колкото да пропъди студа.

Полицай Лакост бе изцедена от умора. Искаше й се да вземе един кроасан и чашата си с cafe au lait и да се сгуши на огромния диван до камината. Да се зачете в някое оръфано романче от книжарницата на Мирна. За комисар Мегре. Да редува четене и дрямка. Четене и дрямка. Край камината. Докато външният свят потъне в мъглата заедно с всичките си тревоги.

Но тя знаеше, че тревогите, впримчили в клопката си цялото село, бяха тук.

Инспектор Бовоар пръв вдигна глава и я погледна в очите.

— Много добре — изрече и почука с пръсти по статията. — Сигурно е отнело цяла нощ.

— Почти — призна Изабел.

Двамата погледнаха към главния инспектор, който отделяше твърде много време за прочитането на един кратък, хаплив отзив.

Най-накрая Арман Гамаш остави листа на масата и свали очилата си. Сервитьорът донесе храната им. Препечени филийки и домашно приготвен confiture за Бовоар. Френски палачинки с ароматни круши и боровинки за Лакост. За да не заспи по обратния път от Монреал, си бе представяла каква закуска ще си поръча. Тази спечели. За главния инспектор имаше купичка овесена каша със стафиди, сметана и кафява захар.

Гамаш разбърка кашата и отново посегна към статията.

Лакост остави в чинията си вилицата и ножа.

— Това ли е, шефе, как смятате? Причината за убийството на Лилиан Дайсън?

Старшият детектив си пое дълбоко въздух.

— Така смятам. Трябва да потвърдим, да допълним някои данни и дати, но мисля, че вече имаме мотив. А знаем, че е имало и възможност.

Когато приключиха със закуската, Бовоар и Лакост тръгнаха към временния щаб. Но Гамаш имаше да свърши още нещо в заведението.

Отвори летящата врата към кухнята и откри собственика на бистрото, който стоеше до работния плот и режеше ягоди и пъпеш.

— Оливие?

Мъжът се сепна и изтърва ножа.

— За бога, не си ли чувал, че не бива да стряскаш така човек с остър предмет в ръка?

— Дойдох да говоря с теб.

Главният инспектор затвори вратата след себе си.

— Зает съм.

— И аз, Оливие. Но въпреки това се налага да поговорим.

Ножът прорязваше ягодите и оставяше върху дъската тънки плодови резенчета и капки червен сок.

— Знам, че си ми ядосан. Имаш пълното право да се чувстваш така, защото случилото се е непростимо. В своя защита мога да кажа единствено, че не беше злонамерено и нямаше за цел да ти навреди…

— Но се случи. — Оливие стовари ножа върху дъската. — Мислиш ли, че само защото станалото не е било злонамерено, престоят ми в затвора е бил по-малко ужасен? Мислиш ли, че когато онези мъже ме обикаляха в двора, съм си мислил: О, няма проблем, всичко ще бъде наред, защото онзи мил главен инспектор не е искал да ми навреди?

Светлокосият мъж се разтрепери толкова силно, че се наложи да се хване за ръба на кухненския плот.

— Нямаш представа какво е усещането да знаеш, че истината ще излезе наяве. Да вярваш на адвокатите, на съдиите.

На главния инспектор. Че ще те пуснат на свобода. И после да чуеш присъдата. Виновен.

За момент гневът на Оливие изчезна, изместен от изумление и шок. От онази единствена дума, присъдата.

— Виновен съм, разбира се, за много неща. Знам го. Опитах се да изкупя вината си към хората. Но…

— Дай им време — каза тихо Гамаш. Стоеше срещу собственика на бистрото, от другата страна на работната маса, с изпънат гръб и изправени рамене. И също стискаше дървения плот. С побелели кокалчета на пръстите. — Обичат те. Срамота е, ако не го забелязваш.

— Не ми изнасяй лекции на тема срам, господин главен инспектор — изръмжа Оливие.

Арман Гамаш го изгледа мълчаливо, после кимна.

— Извинявай. Просто исках да го знаеш.

— За да мога да ти простя? Така че да ти олекне? Е, може би това е твоят затвор, господин главен инспектор. Твоето наказание.

Детективът се замисли.

— Сигурно е така.

— Приключи ли? — попита Оливие. — Това ли е всичко?

Гамаш си пое дълбоко въздух и издиша.

— Не съвсем. Имам още един въпрос. Относно партито на Клара.

Собственикът на бистрото взе ножа, но ръката му все още трепереше твърде много, за да го използва.

— Кога наехте доставчиците на храна?

— Веднага щом решихме да организираме празненството, преди около три месеца.

— Партито твоя идея ли беше?

— На Питър.

— Кой състави списъка с гостите?

— Изготвихме го всички заедно.

— В това число и Клара? — попита Гамаш.

Оливие хладно кимна.

— Значи много хора са знаели за партито седмици по-рано?

Светлокосият мъж отново кимна, но без да гледа главния инспектор в очите.

— Merci, Оливие — каза детективът и остана загледан в русата глава, наведена над дъската за рязане. — Мислиш ли, че е възможно да сме се озовали в една и съща килия?

Когато собственикът на бистрото не отговори, Арман Гамаш тръгна към вратата, но след миг спря и отново се обърна.

— Обаче се чудя кои са пазачите. И у кого е ключът.

Инспекторът се взира в него известно време, после си тръгна.

Цяла сутрин Арман Гамаш и екипът му събираха информация.

Следобед, около един, телефонът звънна. Обаждаше се Клара Мороу.

— Вие и хората ви свободни ли сте за вечеря? — попита. — Всичко е толкова печално, че решихме да задушим една сьомга и да поканим гости.

— Това не е ли незаконно? — попита инспекторът.

Клара се засмя.

— Не като смърт от задушаване. А като сготвено на пара.

— Честно казано, нямам нищо против, така или иначе — призна Гамаш.

— Чудесно. Нищо официално. Ех famille.

Детективът се усмихна на този френски израз. Рен-Мари често го използваше. Означаваше нещо като "елате по пантофи", по семейному, но всъщност бе много повече. Не го употребяваше за всеки лежерен случай и за всеки гост. Пазеше го за специални хора, които смяташе за част от семейството. Беше особено състояние, комплимент. Споделена близост.

— Приемам — каза. — И съм сигурен, че и колегите ще са очаровани. Merci, Клара.

Арман Гамаш звънна на Рен-Мари, после си взе душ и погледна с копнеж към леглото.

Стаята му, също като останалите в пансиона на Габри и Оливие, бе изненадващо семпла. Но не спартанска, а елегантна и луксозна посвоему. С белоснежни чаршафи и завивка с гъши пух. Върху широките дъски от борово дърво на пода бяха разстлани ръчно тъкани ориенталски килими, останали още от времето, когато пансионът е бил междинна станция за дилижанси. Гамаш се почуди колко ли пътници като него са отсядали точно в тази стая. За кратък отдих в трудното и опасно пътуване.

И дали са стигали живи.

Пансионът не можеше да се мери с величествения СПА хотел на хълма. Гамаш вероятно би могъл да отседне и там, но с течение на годините нещата, от които се нуждаеше, ставаха все по-малко. Семейство, приятели. Книги. Разходки с Рен-Мари и Хенри, тяхното куче.

И здрав осемчасов нощен сън в семпла спалня.

Сега, докато седеше на ръба на леглото и се обуваше, копнееше просто да се просне по гръб и да усети как потъва в меката завивка. Да затвори натежалите си клепачи и да забрави всичко.

Да заспи.

Но го чакаше още път.

Полицаите от Sûreté прекосиха затревения площад в мократа мъгла и пристигнаха в дома на Клара и Питър.

— Заповядайте — посрещна ги домакинът с усмивка. — Не, не се събувайте. Рут е тук и според мен е минала през всички локви по пътя насам.

Всички сведоха поглед към пода, осеян — разбира се — с кални отпечатъци от обувки.

Бовоар поклати глава.

— Очаквах да видя следи от копита.

— Може би точно затова не си събува обувките — подхвърли Питър.

Полицаите от Sûreté старателно избърсаха подметките си на изтривалката пред входната врата.

Къщата ухаеше на сьомга и прясно изпечен хляб, долавяха се леки нотки на лимон и копър.

— Вечерята скоро ще е готова — каза домакинът и ги поведе към всекидневната.

В рамките на минути Бовоар и Лакост вече имаха вино в чашите си. Гамаш се чувстваше уморен и помоли за вода. Изабел потърси компанията на Норман и Полет. Жан Ги се впусна в разговор с Мирна и Габри — навярно защото бяха възможно най-далеч от Рут, подозираше главният инспектор.

Арман Гамаш огледа помещението. Вече му беше навик. Да забелязва кой къде е и какво прави.

Оливие стоеше до библиотеката с гръб към стаята. Изглеждаше видимо впечатлен от книгите, но Гамаш подозираше, че е разглеждал тези рафтове много пъти.

Франсоа Мароа и Дени Фортен стояха заедно, макар да не си говореха. Гамаш се зачуди къде е другият галерист. Андре Кастонге.

И после го откри — в ъгъла на стаята. Разговаряше с върховен съдия Пино, а младият Брайън ги наблюдаваше отстрани.

Какво изразяваше лицето на младежа, запита се Гамаш. Искаше се усилие да задълбаеш под татуировките — пречупения кръст, вдигнатия среден пръст, надписа "Шибай се". И да видиш други изражения. Брайън определено бе нащрек. Бдителен. Не беше безразличният младеж от онази вечер.

— Сигурно се шегувате — повиши глас Кастонге. — Не ми казвайте, че ви харесва!

Главният инспектор пристъпи малко по-близо. Всички останали хвърлиха поглед натам, после леко се отдръпнаха. С изключение на Брайън. Той не мръдна от мястото си.

— Не просто я харесвам, намирам я за удивителна — тъкмо казваше Пино.

— Загуба на време! — отсече галеристът и стисна още по-силно почти празната си чаша с червено вино.

Гамаш отново скъси дистанцията и забеляза, че мъжете са застанали пред една от картините на Клара. Етюд с ръце. Едни стиснати, други в юмрук, трети полуотворени… или полузатворени — в зависимост от личното усещане на зрителя.

— Пълна безвкусица — заяви Кастонге, а Пино му направи знак да говори по-тихо. — Всички разправят колко е велико, обаче знаете ли какво? — Галеристът се наведе към съдията и Гамаш се вгледа внимателно в устните му с надеждата да разчете следващите му думи. — Хората, които смятат така, са идиоти. Дебили. Болни мозъци.

Детективът нямаше защо да се тревожи дали ще чуе. Всички чуха. Андре Кастонге направо изкрещя мнението си.

Кръгът около галериста се разшири още повече. Пино огледа стаята — търсеше Клара, предположи Гамаш. И се надяваше, че не е чула мнението на госта за собствените й картини.

После върховният съдия отново заби суров поглед в събеседника си. Гамаш бе виждал този поглед в съда. Рядко бе насочен към него, по-често — към адвокат, превишил правата си.

Ако Кастонге бе Звездата на смъртта, главата му щеше да избухне.

— Съжалявам да го чуя, Андре — каза Пино с хладен тон. — Може би някой ден ще споделиш мнението ми.

Съдията се обърна и тръгна.

— Да споделя? — извика Кастонге след него. — да споделя? Божичко, пробвайте да използвате мозъка си!

Тиери Пино забави ход, все още с гръб към галериста. Всички присъстващи наблюдаваха в пълно мълчание. После върховният съдия продължи нататък.

И Андре Кастонге остана съвсем сам.

— Трябва да удари дъното — заяви Сюзан.

— Аз съм удрял много дъна — обади се Габри. — И го намирам за полезно[85].

Гамаш се огледа за Клара, но нея, за щастие, я нямаше. Най-вероятно бе в кухнята и приготвяше вечерята. През отворената врата се носеха вълшебни аромати, които почти разсеяха зловонието от думите на Кастонге.

— Е — рече Рут, обърна гръб на пийналия галерист и насочи вниманието си към Сюзан. — Разправят, че обичаш чашката.

— Напълно вярно — отвърна тя. — Всички в рода ми са пияндета. Къркат каквото им падне: течност за запалки, отпадни: води… Един от чичовците ми даже се кълнял, че може да превръща урината във вино.

— Не думай? — ококори се Рут. — Аз пък мога да превръщам виното в урина. Успял ли е да усъвършенства процеса?

— Както може да се предположи, умрял е, преди да се родя, но майка ми имаше казан за алкохол и вареше в него каквото й скимне. Грах, рози. Лампи.

Рут я погледна скептично.

— Да бе! Грах?

И все пак изглеждаше готова да опита. Опъна глътка от питието си и наклони чашата си към Сюзан.

— Обзалагам се, че майка ти никога не е пробвала това.

— Какво е? — попита Сюзан. — Ако е дестилиран ориенталски килим, опитвала го е. Имаше вкус на дядо ми, но важен е крайният резултат.

Рут изглеждаше впечатлена, но поклати глава.

— Това е личната ми рецепта. Джин, пелин и детски сълзи.

Сюзан не се впечатли изобщо.

Арман Гамаш реши да не се включва в този разговор.

Точно тогава Питър извика "Вечеря!" и гостите тръгнаха към кухнята в колона по един.

Клара бе запалила свещи из просторната трапезария, а в средата на дългата чамова маса бе наредила по дължина вази с цветя.

Докато сядаше на мястото си, Арман Гамаш забеляза, че тримата търговци на картини се движат в комплект. Също като анонимните алкохолици — Сюзан, Тиери и Брайън.

— За какво си мислите? — попита Мирна и се настани от дясната страна на детектива. После му подаде панерче с топли франзелки.

— За групи по трима.

— Сериозно? Миналия път, когато ви попитах, разсъждавахте за Хъмпти Дъмпти.

— Божичко — измърмори Рут от другата страна на инспектора, — никога няма да разгадаят това убийство.

Гамаш изгледа възрастната поетеса.

— Познайте какво си мисля в момента.

Тя го прониза с хладен поглед, присви сините си очи и лицето й застина. После се засмя.

— Точно така си е — изрече и си взе още хляб. — Аз съм всичко това, че и отгоре!

Подносът със задушена сьомга се подаваше от ръка на ръка в едната посока, а пролетните зеленчуци и салатата се движеха в другата. И всички си сипваха в чиниите.

— Групи по трима значи. Като онези тримцата там: Кърли, Лари и Мо[86]? — Рут кимна към търговците на картини.

Франсоа Мароа се засмя, но Андре Кастонге изглеждаше замаян и вкиснат.

— Групите по трима са с дългогодишна традиция — заяви Мирна. — Всички мислят през призмата на двойките, но всъщност тройките са нещо съвсем обичайно. Дори мистично. Светата троица, например.

— Трите грации — вметна Габри и си взе от зеленчуците. — Като в твоята картина, Клара.

— Трите орисници — каза Полет.

— Аз се сещам за "трима от една клечка"[87] — подхвърли Дени Фортен. — И за трите команди. Готов за стрелба! Прицели се! — Погледна към Мароа. — Огън! Но не само ние се движим по тройки.

Главният инспектор го погледна въпросително.

— Вие също — поясни младият галерист, като изгледа Гамаш, Бовоар и Лакост.

Детективът се засмя.

— Не бях се замислял, но е точно така.

— "Три слепи мишлета"[88] — изрече Рут.

— Трите бора — обади се Клара. — Може би вие сте трите бора. И ни закриляте.

— Аха, направо я втасахме — изсумтя възрастната поетеса.

— Що за тъп разговор — измърмори Кастонге и събори вилицата си на пода. После се вторачи кръвнишки в нея с глуповато изражение. Трапезарията потъна в мълчание.

— Няма значение — обади се домакинята с ведър тон. — Имаме достатъчно прибори. — Изправи се, но възрастният галерист се протегна да я хване, докато минаваше покрай него.

— Не съм гладен — изхленчи на висок глас мъжът.

Пропусна Клара, но закачи с ръка седналата до него Изабел Лакост.

— Извинете — смотолеви.

Питър, Габри и Полет заговориха едновременно. Оживено, на висок глас.

— Нищо не искам! — отсече Кастонге, когато Брайън му подаде подноса със сьомгата. Тогава галеристът насочи вниманието си към младежа. — Божичко, теб кой те покани?

— Същият човек, който е поканил и теб — отвърна Брайън. Питър, Габри и Полет заговориха още по-шумно. Още пооживено.

— Ти какъв си? — с натежал език попита Кастонге и присви очи към момчето. — Господи, не ми казвай, че и ти си художник. Изглеждаш достатъчно сбъркан, за да си точно такъв.

— Такъв съм — потвърди Брайън. — Аз съм художник татуист.

— Какъв? — Кастонге не се отказваше.

— Всичко е наред, Андре — кротко се намеси Франсоа Мароа и колегата му сякаш се успокои. Намести се на стола и се вторачи в чинията си като хипнотизиран.

— Кой иска допълнително? — изчурулика Питър.

Никой не вдигна ръка.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ШЕСТА

— Е — поде Дени Фортен, докато стояха на закритата веранда с кафето и коняка си. — Имахте ли възможност да поговорите?

— За какво? — попита домакинът, прекрати огледа на мокрото село и насочи вниманието си към галериста. Дъждът продължаваше под формата на ситен ръмеж.

Фортен погледна към Клара.

— Не сте ли го обсъдили?

— Още не — отвърна художничката и се почувства виновна. — Но ще поговорим.

— За какво? — повтори Питър.

— Днес се отбих у вас, за да разбера дали с Клара бихте проявили интерес да ви представлявам. Знам, че първия път се изложих, и наистина съжалявам. Аз… просто… — Гостът замълча, за да събере мислите си, после отново отмести поглед от Питър към Клара. — Просто моля за втори шанс. Моля ви, нека докажа, че съм искрен. Наистина смятам, че от нас тримата ще излезе велик отбор.

— Какво мислите? — Арман Гамаш кимна към прозореца и групичката на верандата: Питър, Клара и Фортен.

— За тях? — попита Мирна. Не се чуваше какво си говорят, но лесно можеше да се отгатне.

— Фортен ще убеди ли Клара да му даде още един шанс? — попита главният инспектор и отпи глътка от двойното си еспресо.

— Не Фортен се нуждае от втори шанс — отбеляза книжарката.

Гамаш се обърна към нея.

— Питър?

Но Мирна потъна в мълчание и Гамаш се зачуди дали Питър е споделил на Клара за участието си в язвителната рецензия от студентските им години.

— Мисля, че ни е нужно време да решим — заяви Клара.

— Разбирам — отвърна Фортен с чаровна усмивка. — Не ви притискам. Бих искал само да имате предвид, че за вас може би ще е по-добре да подпишете договор с млада, развиваща се галерия. С човек, който няма да се пенсионира след няколко години. Просто ми хрумна.

— Добре казано — отбеляза Питър, В недалечното минало това щеше да е достатъчно за Клара да избере Фортен. Неприкритият ентусиазъм на Питър. Тогава вярваше напълно, че той знае кое е най-добро за тях. И за двамата. Че взема присърце интересите й.

Но сега, докато гледаше мъжа, с когото бе прекарала последните двайсет и пет години, си даде сметка, че няма представа какви са приоритетите му. Нейните интереси обаче със сигурност не бяха сред тях.

Не знаеше какво да прави. Ала бе наясно, че нещо трябва да се промени.

Знаеше, че Питър полага усилия. Огромни усилия да се промени. А сега може би бе неин ред да опита.

— Знаете ли, той все още страда — каза Мирна.

— Питър? — попита Гамаш, после проследи погледа й. Книжарката вече не гледаше към тримата души на верандата, а много по-наблизо. Взираше се в Жан Ги Бовоар, който стоеше до Рут и Сюзан.

Възрастната поетеса изглеждаше дълбоко хлътнала по чудатата бивша алкохоличка, която очевидно разполагаше с неограничен брой рецепти за дестилиране на мебели.

— Знам — тихо отвърна главният инспектор. — Тази сутрин говорих с Жан Ги по този въпрос.

— И какво каза той?

— Че е по-добре. Че се оправя. Но не е по-добре, разбира се.

Мирна замълча за момент.

— Не. Не е. Каза ли ви защо страда?

Арман Гамаш се загледа в нея за момент.

— Попитах, но не пожела да ми каже. Предположих, че причината се крие в комбинацията от раните му и загубата на толкова много колеги.

— Така е, но мисля, че истината е малко по-различна. Всъщност знам. Той ми каза.

Гамаш насочи цялото си внимание към книжарката. На заден план Кастонге повиши тон. Гневен, писклив, дразнещ. Но вече нищо не можеше да накара главния инспектор да отклони поглед от Мирна.

— Какво ви каза Жан Ги?

Жената се вгледа в него за момент.

— Няма да ви хареса.

— Нищо от случилото се в онази фабрика не ми харесва. Но трябва да го чуя.

— Да — съгласи се Мирна. — Той се чувства виновен.

— За какво? — попита смаян Гамаш. Не очакваше такъв отговор.

— Че не е успял да ви помогне. Не може да преодолее мисълта, че ви е видял да падате, но не ви е помогнал. Така, както сте му помогнали вие.

— Но това е безумие. Той не можеше да ми помогне.

— Вие го знаете и аз го знам. Дори той го знае. Но онова, което знаем, и онова, което чувстваме, понякога са съвсем различни неща.

Гамаш се замисли със свито сърце. Припомни си младия мъж от онази сутрин във временния щаб и изпитото му лице, което изглеждаше още по-бледо на силната светлина от монитора. Не спираше да гледа проклетото видео отново и отново.

Но не сцената с прострелването на Гамаш. Жан Ги гледаше момента на собственото си раняване.

Главният инспектор разказа на Мирна какво бе открил предишната нощ.

Книжарката издиша дълбоко.

— Мисля, че се самонаказва. Самонаранява се. Забива нож в себе си, но в ролята на острието е видеото.

Видеото, помисли си Гамаш и усети как кипва. Проклетото видео. Вече бе нанесло огромни щети, а сега постепенно убиваше и един скъп на сърцето му млад мъж.

— Наредих му да възобнови консултациите с психотерапевт.

— Наредихте му?

— Започна като предложение — призна детективът, — но завърши като заповед.

— Той се съпротивляваше, така ли?

— Много.

— Обича ви — каза Мирна. — Това е неговият път към дома.

Гамаш погледна към Жан Ги и му махна през навалицата. В мислите си отново го видя как залита. И се свлича на земята.

Младият инспектор се усмихна и му махна в отговор от другия край на стаята.

Видя как Гамаш се е надвесил над него с преливащи от тревога очи.

И после си тръгва.

— Господи! — изрече с отвращение Андре Кастонге и махна неопределено към обстановката. — Това е то. Свършекът на света. Краят на цивилизацията. — Сръбна шумно от питието си, обърнат към Брайън. — Татуира думата "майка" върху мотористи и се нарича художник!

— Хайде — каза Тиери Пино. — Да излезем за малко на чист въздух.

Съдията улови Кастонге за лакътя и се опита да го поведе към входната врата, но той се отскубна.

— Не съм виждал добър художник от цяла вечност. Тя не е. — Галеристът махна към Клара, която тъкмо влизаше откъм верандата. — Тя гази тинята от години. Банални неща. Сантиментални. Портрети — почти изплю думата.

Хората отстъпваха и оставяха Кастонге сам, ограден от празно пространство.

— А той — изрече галеристът, щом избра следващата си жертва. Питър. — Неговите неща са прилични. Шаблонни са, но бих могъл да ги продам на "Кели Фуудс". Ще ги натиря в гватемалския им офис. Зависи колко алкохол ще изпият купувачите им. Макар че шибаните "Кели" няма да позволят да се пие там. Разваляло корпоративния имидж. Е, май в крайна сметка ще се окаже, че няма да успея да те продам, Мороу. Но пък и той също.

Кастонге погледна враждебно към Дени Фортен и продължи:

— Какво ти обещава той? Самостоятелни изложби? Съвместна изложба? Джойнт венчър или само джойнт? Може да продава и градински мебели, толкова разбира от изкуство. Не го биваше като художник, не го бива и сега — като собственик на галерия. Единственото, в което е добър, са манипулациите.

Гамаш потърси погледа на Бовоар, който пък дискретно даде знак на Лакост. Полицаите се разположиха около Кастонге, но без да се намесват.

Франсоа Мароа се появи до лакътя на старшия детектив.

— Спрете това — прошепна.

— Нищо лошо не е направил — отвърна главният инспектор.

— Излага се — заяви арт дилърът с тревожно изражение. — Той не го заслужава. Болен е.

— Така, вие двамата… — Кастонге се завъртя, изгуби равновесие, залитна и се стовари върху дивана.

— Божичко — изпъшка Рут, — направо ме втриса от пияници.

Възрастният галерист се изправи и налетя на Норман и Полет.

— Не си мислете, че не знаем защо сте тук.

— Дойдохме за коктейла на Клара — каза художничката.

— Шшшт — просъска Норман. — Не го насърчавай. — Ала беше твърде късно. Полет бе влязла в полезрението на Кастонге.

— Но защо останахте? Не за подкрепа на Клара — изломоти през смях галеристът. — Единственото нещо, по-противно от ненавист между поети, е ненавист между художници. — Обърна се към Рут и театрално се поклони. — Мадам.

— Шибан идиот — изстреля поетесата, после се обърна към Габри: — Не може да му се отрече обаче, че е прав.

— Мразите Клара, мразите картините й, мразите всички художници. — Кастонге не спираше да ръфа Норман и Полет. — Може би дори се мразите взаимно. Че и самите себе си. А със сигурност сте мразили и мъртвата жена, при това не без основание.

— Достатъчно. — Мароа не издържа и нахълта в празното пространство около Кастонге. — Време е да кажем лека нощ на тези мили хора и да си лягаме.

— Никъде няма да ходя! — развика се Кастонге и се отскубна от колегата си.

Гамаш, Бовоар и Лакост направиха крачка напред, а всички останали — една назад.

— Ти това искаш. Искаш просто да изчезна. Обаче аз я открих пръв. Тя щеше да подпише с мен. А после ти ми я отмъкна.

Кастонге повиши глас и рязко запрати чашата си по Мароа. Тя профуча край него и се разби в стената.

Тогава галеристът се хвърли към арт дилъра, вкопчи силните си ръце около гърлото му, залитна и го повлече със себе си.

Полицаите от Sûreté скочиха след тях — Гамаш и Бовоар докопаха Кастонге, а Лакост се опита да се вклини с тяло между боричкащите се търговци на картини. Най-накрая успяха да откъснат галериста от Мароа.

Франсоа Мароа се стискаше за гърлото и се взираше шокиран в колегата си. И не беше единствен. Всички присъстващи стояха вторачени в Кастонге, докато го арестуваха и отвеждаха.

Арман Гамаш и Жан Ги Бовоар се върнаха в дома на семейство Мороу час по-късно. Този път главният инспектор не отказа питие и потъна в голямото кресло, което му предложи Габри.

Никой не си беше тръгнал, както и очакваше. Гостите бяха твърде напрегнати от събитията и очакваха твърде много отговори, за да се приберат по домовете си. Така или иначе нямаше да успеят да мигнат.

Нито пък самият Гамаш.

— Ахх… — въздъхна след първата глътка от коняка. — Това е добро.

— Какъв ден — обади се Питър.

— И още не е свършил. Полицай Лакост остана да наглежда Кастонге и да оправи документацията.

— Сама? — попита Мирна и зашари с поглед от Гамаш към Бовоар.

— Тя си знае работата — каза главният инспектор.

Погледът на книжарката преливаше от безмълвна надежда, че детективът е помислил за всичко.

— Какво всъщност се случи? — попита Клара. — Ужасно съм объркана.

Гамаш се наведе. Всички се настаниха по столовете или накацаха по страничните облегалки на креслата. Единствено Бовоар и Питър останаха прави. Художникът като добър домакин, а инспекторът като добър полицай.

Отвън валеше все по-силно и всички чуваха барабаненето на капките по прозорците. Вратата към верандата все още беше отворена и заедно със свежия въздух в къщата нахлуваше звукът от трополенето на дъжда по листата.

— При това убийство всичко се върти около контрастите обясни тихо и спокойно Гамаш. — Между трезвите и алкохолиците. Между привидното и реалното. Между промяната към добро и промяната към лошо. Играта на светлината и мрака.

Детективът огледа притихналите си слушатели.

— По време на вернисажа ви бе използвана една дума. — Обърна се към Клара. — За да опише картините ви.

— Направо ме е страх да попитам — призна художничката с уморена усмивка.

— Киароскуро. Това е яркият контраст между светлината и тъмнината. Тяхното съпоставяне. Вие го използвате в портретите си, Клара. Има го в цветовете, които подбирате, в светлосенките, но също и в емоциите, които предизвикват картините ви. Особено в портрета на Рут…

— Има мой портрет?

— Там се забелязва ярък контраст. Тъмните отсенки, дърветата на заден план. Частично засенченото й лице. Буреносното изражение. С изключение на една миниатюрна точица. Едва забележим намек за светлина в очите й.

— Надежда — обади се Мирна.

— Надежда. Или пък не. — Гамаш се обърна към Франсоа Мароа. — Вие казахте нещо любопитно, когато стояхме пред този портрет. Спомняте ли си?

Арт дилърът изглеждаше озадачен.

— Казал съм нещо полезно?

— Не си ли спомняте?

Мароа замълча за момент — беше от онези рядко срещани хора, които умееха да накарат околните да чакат, без да ги изтощава. Накрая се усмихна.

— Попитах дали ви се струва истинско — изрече.

— Точно така — кимна главният инспектор. — Дали е истинско, или е просто игра на светлосенки. Предложена надежда, която впоследствие е отнета. Особен вид жестокост.

Арман Гамаш огледа присъстващите.

— Ето какво лежи в основата на това престъпление, на това убийство. Колко истинска всъщност е била светлината. Дали човекът наистина е бил щастлив, или само се е преструвал?

— И не махах с ръка, а потъвах — каза Клара.

Отново забеляза благия поглед на Гамаш под дълбокия белег.

— Никой не чу го — мъртвеца — цитира, — а той стенеше все така тихо: Бях по-дълбоко, отколкото смятахте, и не махах с ръка, а потъвах.

Но този път, докато изричаше стиховете, художничката не мислеше за Питър. Сети се за другиго.

За себе си. За това, че цял живот се преструваше. Гледаше към светлата страна на живота, но невинаги я усещаше. Ала стига толкова. Нещата щяха да се променят.

Всички притихнаха, чуваше се единствено трополенето на дъжда.

— C'est ça — изрече Гамаш. — Колко често бъркаме едното с другото? Твърде уплашени или твърде забързани, за да видим какво всъщност се случва? Да видим, че някой потъва?

— Но удавниците понякога ги спасяват.

Всички отместиха очи от инспектора към човека, който се бе обадил. Младият мъж. Брайън.

Гамаш мълчаливо огледа татуировките, обеците, метала по дрехите и по кожата му. После бавно кимна и отмести поглед към останалите.

— Въпросът, който ни измъчваше, бе дали Лилиан Дайсън е била спасена. Дали е успяла да се промени? Или става въпрос за лъжлива надежда? Била е алкохоличка. Жестока, безмилостна, егоистична жена. Наранявала е абсолютно всеки, когото е познавала.

— Но невинаги е била такава — вметна Клара. — Някога беше добър човек. Добър приятел. Някога.

— Повечето хора са такива в началото — обади се Сюзан. — Болшинството не са родени в затвора или под някой мост, нито в сборище на наркомани. Човек става такъв впоследствие.

— Хората са способни да се променят към по-лошо — заяви главният инспектор. — Но колко често стават по-добри?

— Аз вярвам, че се случва — каза Сюзан.

— Лилиан беше ли се променила? — попита я Гамаш.

— Така смятам. Или поне се опитваше.

— А вие?

— Какво аз? — попита жената, макар че не бе нужно пояснение.

— Променихте ли се?

Последва дълго мълчание.

— Надявам се — отвърна Сюзан. Л

Инспекторът сниши глас, така че всички се напрегнаха да го чуят.

— Но дали това е истинска надежда? Или просто игра на светлината?

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И СЕДМА

— Лъжете ни на всяка крачка, а после махвате с ръка, все едно е лоша привичка. — Гамаш продължаваше да се взира в Сюзан. — Това не ми звучи като истинска промяна. Звучи ми като ситуативна етика. Промяна според ситуацията, ако е удобно. А голяма част от случилото се през последните дни е крайно неудобно. Например фактът, че вашата довереница е дошла на партито на Клара.

— Но аз дори не знаех, че Лилиан е била тук — изрече жената. — Нали ви го казах.

— Така е. Но после ни казахте и много други неща. Например че не знаете за кого се отнася прочутото изречение Иде му отвътре да твори с такава лекота, както облекчава физиологичните си нужди. А то е за вас.

— За вас? — ахна Клара и се обърна към жизнерадостната жена до себе си.

— Рецензията е била последният тласък — заяви Гамаш. — След нея е дошло свободното падане. И приземяването в Организацията на анонимните алкохолици, където може да сте се променили… или пък не. Но вие не сте единственият човек от вашата група, който излъга. — Гамаш отмести поглед към мъжа, седнал до Сюзан на дивана. — Вие също излъгахте, сър.

Върховен съдия Пино го погледна смаян.

— Излъгал съм? Как така?

— Беше по-скоро премълчаване, но то си е пак лъжа. Познавате мосю Кастонге, нали?

— Не мога да кажа.

— Е, нека ви спестя усилието. Мосю Кастонге е трябвало да спре пиенето, за да запази договора си с "Кели Фуудс". Както самият той казва за компанията — носи им се слава на трезвеници. А той започвал да се прочува с пиянството си. Така че опитал с Организацията на анонимните алкохолици.

— Щом казвате — каза Тиери.

— Вчера, когато пристигнахте в Трите бора, прекарахте един час в книжарницата на Мирна. Да, там е много уютно, но цял час е просто прекалено. А после, когато седнахме отвън, вие настояхте да изберем маса до стената и седнахте с гръб към селото.

— Да заема най-лошото място на масата беше просто джентълменски жест, господин главен инспекторе.

— Но и удобство. Вие се криехте от някого. Обаче после, в края на нашия разговор, станахте и бодро се запътихте към пансиона в компанията на Сюзан.

Тиери Пино и Сюзан се спогледаха.

— Вече не се криехте. Огледах се, за да разбера кое се бе променило. И открих само една промяна. Андре Кастонге си беше тръгнал. Залиташе обратно по пътя към СПА хотела.

Лицето на върховния съдия не издаваше нищичко. Пино се взираше в Гамаш с каменно изражение и не помръдваше.

— Тази вечер допуснах малка грешка — призна детективът. — Когато пристигнахме, вие и Кастонге разговаряхте в ъгъла. Очевидно спорехте за нещо и аз реших, че е за картините на Клара.

Главният инспектор обърна глава — и останалите проследиха погледа му — към ъгъла, където висеше картината с етюди на ръце.

— Désolé — каза на Клара и тя се усмихна.

— Хората непрекъснато влизат в спорове относно картините ми. Нищо лошо не е станало.

Ала Гамаш не й повярва. Нещо лошо беше станало. Нещо много лошо.

— Аз обаче сгреших — продължи инспекторът. — Вие не спорехте дали картините на Клара са добри, а за Организацията на анонимните алкохолици.

— Не спорехме — възрази Пино и си пое дълбоко въздух. — Обсъждахме. Безсмислено е да спориш с пияница. Безсмислено е и да се опитваш да убеждаваш някого в ползата от организацията.

— Пък и той вече е пробвал този вариант — изтъкна Гамаш.

Двамата мъже мълчаха и се гледаха втренчено, докато накрая съдията кимна.

— Дойде преди около година, отчаяно искаше да откаже алкохола — призна Пино. — Не се получи.

— Там сте го опознали — каза детективът. — При това доста добре, както ми се струва.

Върховният съдия отново кимна.

— Андре беше мой довереник. Исках да му помогна, но той просто не можеше да спре да пие.

— Кога спря да посещава сбирките? — попита инспекторът.

Пино се замисли.

— Преди около три месеца. Опитвах се да се свържа с него, но той не отговаряше на обажданията ми. Накрая спрях да звъня. Реших, че като удари дъното, ще се върне.

— И когато вчера го видяхте тук пиян, незабавно осъзнахте проблема — добави Гамаш.

— Какъв проблем? — обади се Сюзан.

— Когато се присъедини към групата ни, Андре срещна много хора — обясни Пино. — В това число и Лилиан. Тя, естествено, се запозна с него. И веднага разбра кой е. Разказа му за картините си, дори му показа портфолиото си. Кастонге сподели с мен, а аз го посъветвах да не се занимава. Обясних му, че мъжете трябва да се лепят за мъже, че това не е бизнес платформа.

— Обсъждането на картините й противоречеше ли на правилата? — попита Гамаш.

— Няма правила — отвърна Тиери. — Просто не е съвсем удачно. Достатъчно тежко е да стоиш настрана от чашката и без да намесваш работата си.

— Но Лилиан го е направила — заяви инспекторът.

— Аз не знаех за това — обади се Сюзан. — Ако ми беше казала, щях да я посъветвам да престане. Сигурно точно затова не ми е казала.

— После Андре е напуснал организацията — каза Гамаш, а Пино кимна. — Но е възникнал проблем.

— Както казахте, Андре имаше един много важен клиент — "Кели Фуудс". И ужасно се страхуваше, че някой може да им, разкаже за проблема му с алкохола.

— Но не е успял да го запази в тайна дълго време — вметна Мирна. — Ако поведението му тук е показателно, значи е прекарвал повече време пиян, отколкото трезвен.

— Така е — потвърди Тиери. — Беше само въпрос на време Андре да изгуби всичко.

Веднага щом го видяхте тук, си дадохте сметка какво може да се е случило — намеси се Гамаш. — Вие непрекъснато слушате дела в залата, немалко, от които са за убийство. Сглобили сте пъзела.

Пино замълча, за да обмисли думите си. Всички инстинктивно се наведоха към върховния съдия. Привлечени от мълчанието и в очакване на интересна история.

— Страхувах се, че Лилиан е дошла на коктейла, за да го изнудва. Че са се срещнали в градината на Клара и тя го е заплашила да разкаже на хората от "Кели" за проблема му с алкохола, освен ако не приеме да я представлява — обясни Пино. — Видяхте го тази вечер. Абсолютно неспособен да контролира както пиенето, така и гнева си.

Съдията замълча за известно време и Гамаш деликатно го подкани:

— Продължавайте.

Всички чакаха. С широко отворени очи, затаили дъх.

— Страхувах се, че Лилиан го е изкарала от кожата му. Че го е заплашвала и изнудвала.

Мъжът отново млъкна. И след мъчителна пауза инспекторът отново го подкани:

— Продължавайте.

— Страхувах се, че я е убил. Вероятно в състояние на умопомрачение. И може би дори не помни, че го е извършил.

Гамаш се запита дали съдия и съдебни заседатели биха повярвали на това. И дали би имало значение. Освен това се запита дали още някой е забелязал онова, което му бе направило впечатление.

Главният инспектор чакаше.

— Но… — обади се домакинята в недоумение. — Мосю Кастонге не ви ли обвини, че сте му отнели Лилиан?

Художничката се взираше във Франсоа Мароа.

Възрастният арт дилър мълчеше. Клара съсредоточено свъси вежди в опит да намери отговор на въпросите си. Отмести поглед към Гамаш.

— Виждали ли сте картините на Лилиан?

Инспекторът кимна.

— Толкова ли са добри? Че да се карат за тях?

Ново кимване.

Клара изглеждаше изненадана, но прие мнението на детектива.

— Значи не е било нужно Лилиан да изнудва Кастонге. Всъщност той явно отчаяно е искал да подпише договор с нея. Лилиан не е имала причина да влиза в конфликт с него. Бил й е в кърпа вързан. Андре Кастонге е искал картините й, а не обратното. А може би — добави, щом навърза нещата — точно това го е изкарало от кожата му.

Домакинята погледна към Гамаш, ала изражението му си остана непроницаемо. Слушаше я внимателно, но нищо повече.

— Кастонге е знаел, че ще изгуби договора с "Кели". — Клара продължаваше да пристъпва предпазливо между фактите. — Било е неизбежно, след като е зарязал анонимните алкохолици. Единствената му надежда е била да намери нещо, с което да замести "Кели Фуудс". Художник. Не просто кой да е. А брилянтен художник. Който да спаси галерията му. Кариерата му. Но този творец е трябвало да бъде неизвестен. Негово лично откритие.

Около нея се възцари мълчание. Дори дъждът бе спрял, може би, за да чува по-добре.

— Лилиан е щяла да го спаси с картините си — заяви Клара. — Но е сторила нещо, което Андре Кастонге не е очаквал. Погрижила се е за себе си, както винаги е правила. Говорила е с галериста, но е потърсила и мосю Мароа. — Художничката се обърна към влиятелния арт дилър. — И вие сте приели.

Благата, мила усмивка на Франсоа Мароа се стопи и лицето му доби присмехулно изражение.

— Лилиан Дайсън бе пълнолетна жена. И не беше собственост на Андре — отвърна той. — Имаше право да избере когото пожелае.

— Кастонге я е видял на коктейла — продължи Клара, като се опитваше да не обръща внимание на кръвнишкия поглед на Мароа. — Може би е искал да поговорят спокойно. И вероятно я е завел в градината, за да останат насаме.

Всички си представиха сцената. Цигуларите, танците, смеха.

Галеристът забелязва Лилиан веднага след пристигането й, докато крачи по улица "Мулен", където е паркирала колата си: Мъжът вече е изпил няколко питиета и бърза да я пресрещне. Нетърпелив да закове договора, преди да е имала шанса да разговаря с други хора на партито. С всички присъстващи арт дилъри, куратори и собственици на галерии.

Отвежда я в най-близката градина.

— Навярно дори не си е дал сметка, че е нашата — добави Клара. Продължаваше да гледа Гамаш. Но той си оставаше все така непроницаем. Просто слушаше.

Дишаха тишина. Чувстваха се така, сякаш светът бе спрял. Сякаш светът се бе свил. До този миг, това място. Тези думи.

— Тогава Лилиан му е казала, че е подписала договор с Франсоа Мароа.

Клара замълча и си представи поразения галерист. Прехвърлил шейсетте, разорен. Съсипан, пиян мъж. Получил финалния удар. Какво ли бе направил после?

— Лилиан е била последната му надежда — изрече тихо художничката. — И той я е изгубил.

— Ще пледира временна невменяемост или непредумишлено убийство — обади се върховен съдия Пино. — Навярно е бил пиян в онзи момент.

— Кой момент? — попита Гамаш.

— Момента, в който е убил Лилиан — каза Тиери.

— О, Андре Кастонге не е убиецът на Лилиан. А някой от вас.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ОСМА

Дори Рут наостри уши. Навън отново валеше. Дъждът се лееше от мрачното небе и яростно плющеше по прозорците, водата шуртеше надолу по старите стъкла. Питър се приближи до вратата към верандата и я затвори.

Сега всички бяха като залостени вътре.

Домакинът отново се присъедини към групата хора, които седяха скупчени един до друг в неравен кръг. И втренчено се гледаха.

— Кастонге не е убил Лилиан? — повтори Клара. — Тогава кой?

Всички се заозъртаха, като старателно избягваха погледите на останалите. Накрая всички се извърнаха отново към Гамаш. В центъра на кръга.

Лампите примигнаха и дори през плътно затворените прозорци се чу тътен на гръмотевица. Светкавица озари тъмната гора край къщата. Съвсем за кратко. После всичко отново потъна в мрак.

Арман Гамаш заговори съвсем тихо. Едва го чуваха от дъжда и гръмотевиците.

— Едно от първите неща, които ни направиха впечатление в това разследване, бе контрастът между двете Лилиан. Подлата жена, която вие сте познавали. — Погледна към Клара. — И милата, щастлива жена, която вие ни описахте. — Обърна се към Сюзан.

— Киароскуро — обади се Дени Фортен.

Инспекторът кимна.

— Точно така. Мракът и светлината. Коя е била тя всъщност? Коя от двете е била истинската Лилиан?

— Хората променят ли се? — попита Мирна.

— Хората променят ли се — повтори Гамаш. — Или в крайна сметка се връщат към истинската си същност? Не остана почти никакво съмнение, че някога Лилиан Дайсън е била ужасен човек и е наранявала всеки, имал лошия късмет да се доближи до нея. Огорчен човек, изпълнен със самосъжаление. Очаквала е всичко да й се дава наготово, в противен случай просто не можела да се справи. Отнело четиридесет години, но накрая изгубила напълно контрол над живота си с помощта на алкохола.

— Ударила дъното — вметна Сюзан.

— И се строшила на парчета — продължи Гамаш. — Животът й е бил пълна каша, но няма никакво съмнение, че Лилиан се е опитала да се излекува. Да се вдигне на крака с помощта на анонимните алкохолици и да открие… — Детективът погледна към Сюзан. — Как го нарекохте?

Жената се смути за момент, после леко се усмихна.

— Тихо местенце на припек.

Арман Гамаш кимна замислено.

— Oui. C'est ça. Но как да го открие?

Главният инспектор плъзна поглед по лицата им и съвсем за кратко го задържа върху Бовоар, който изглеждаше на косъм да се разхлипа.

— Нямала е друг избор, освен да спре пиенето. Но както разбрах през последните няколко дни, за зависимите спирането на алкохола е само началото. Те трябва да се променят, да променят възприятията си, начина си на мислене. И да разчистят кашата, която са оставили след себе си. Алкохоликът е като ураган, който преминава през живота на другите — цитира Гамаш.

— Лилиан е подчертала тези думи в своя екземпляр на "Голяма книга на анонимните алкохолици". Подчертала е и още нещо: Разбиват се сърца. Хубави приятелства се съсипват.

Обърна поглед към Клара. Художничката изглеждаше поразена.

— Мисля, че искрено е съжалявала за това, което е причинила на вас и на приятелството ви. За това, че не ви е предложила подкрепата си и дори се е опитала да разруши кариерата ви. Струва ми се, че искрено се е срамувала от постъпката си. Не съм напълно сигурен, разбира се — каза Гамаш и домакинята се почувства така, сякаш в стаята нямаше други хора, освен тях. — Но вярвам, че онзи жетон на начинаещия, който намерихте в градината, е бил неин. Смятам, че го е носела със себе си и го е стискала в ръка, за да добие смелост да разговаря с вас. И да ви каже, че съжалява.

Инспекторът извади монета от джоба си и разтвори длан. Жетонът, който Боб му бе дал на сбирката на анонимните алкохолици. Поколеба се за миг, после го подаде на Клара.

— На кого точно е трябвало през всички тез години да простиш? — прошепна Рут.

Поетесата обърна глава към другия край на стаята, но Оливие не гледаше към нея. И той като всички останали бе вперил очи в Клара и Гамаш.

Домакинята протегна ръка, взе монетата и я стисна в юмрук.

— Но Лилиан така и не получила възможност да се извини — продължи инспекторът. — Допуснала ужасна грешка. В нетърпението си да се излекува по-бързо, пропуснала някои от стъпките на анонимните алкохолици. Вместо да ги изпълнява бавно, старателно и последователно, прескочила направо към стъпка девет. Можете ли да я цитирате точно? — попита тримата членове на организацията Гамаш.

— Лично изкупихме вината си пред тези хора, когато това бе възможно — изрече Сюзан.

— Но има и продължение, нали? — настоя детективът. — Всички сякаш се вторачват в частта с изкупуването на вината. Обаче има и още.

— Освен в случаите, когато това би наранило тях или други — обади се Брайън.

— Но как би могло едно извинение да нарани някого? — недоумяваше Полет.

— Като отвори стари рани — заяви Сюзан.

— В опит да укроти собствените си демони Лилиан неочаквано раздразнила чуждите. И нещо отдавна заспало се пробудило за нов живот — обясни Гамаш.

— Мислите, че е потърсила някого, за да изкупи вината си, а той е отказал да я изслуша? — попита Тиери.

— Лилиан не е била ураган — каза Гамаш. — Ураганът е разрушително, но природно явление. Без воля и умисъл. Лилиан умишлено и злонамерено е наранявала хората. Поставяла си е за цел да съсипе кариерата им. А за един човек на изкуството неговите творби са неговата същност. Унищожиш ли ги, унищожаваш и него самия.

— Това е форма на убийство — заяви Брайън.

Арман Гамаш се загледа в младия мъж за момент, после кимна...

— Точно така. Лилиан Дайсън е убила или се е опитала да убие много хора. Не физически, но също толкова жестоко. Като им отнеме мечтите. И творенията.

— Рецензиите са били нейното оръжие — вметна Норман.

— И не са били просто рецензии — заяви Гамаш. — Хората на изкуството знаят, че отзивите, дори и лошите, са неизбежна част от развитието им. Понякога не е приятно, но е факт. Ала думите на Лилиан са били язвителни. Изречени, с цел да изкарат чувствителните творци извън кожата им. И са успявали. Не един или двама са зарязали артистичната си кариера след подобна унизителна критика.

— Много вина е имала за изкупване — отбеляза Фортен.

Детективът се обърна към галериста.

— Така е. И рано е започнала. Но не е схванала втората част на деветата стъпка. Относно възможността да навредиш. А може и да е била наясно.

— Какво имате предвид? — попита Сюзан.

— Смятам, че поне в началото някои от намеренията й да се извини са били искрени. Други обаче — не. Тя се е лекувала, но все още не е била излекувана. Старите навици са се промъквали тайно, маскирани като благородни намерения. В крайна сметка, както някои от вас попитаха, как е възможно да сгрешиш с решението да се извиниш? Понякога е възможно. Едно извинение е дало на убиеца мотив. Друго извинение му е дало възможност.

Всички отново се спогледаха. Главният инспектор забеляза как заместникът му дискретно се придвижи към кухнята и застана пред вратата. Единственият изход от стаята.

Бяха близо. Гамаш го знаеше. Бовоар го знаеше. И още някой в мрачната стая го знаеше. Убиецът навярно усещаше горещия им дъх.

Детективът се обърна към Клара.

— Лилиан е дошла тук, за да се извини на вас. Вярвам, че до голяма степен е била искрена. Но не напълно. Не е било нужно да идва точно в деня, когато празнувате големия си успех. Не е било нужно да облича рокля, специално създадена да привлича вниманието. Знаела е, че е последният човек, когото бихте искали да видите на този важен за вас празник.

— Тогава защо е дошла? — попита Клара.

— Защото болната част от нея е искала да ви нарани. Искала е да съсипе важната за вас вечер.

Художничката стисна още по-силно юмрук и усети как жетонът се врязва в дланта й.

— Но как е разбрала за партито? — поинтересува се Мирна. — Нали беше частно. И как е намерила адреса? Трите бора не е от популярните дестинации.

— Някой й е казал — отвърна Гамаш. — Убиецът й е казал. За партито и как да го открие.

— Защо? — обади се Питър.

— Защото е искал да нарани Лилиан. Да убие Лилиан. Но е искал да нарани и Клара.

— Мен? — смая се домакинята. — Защо? Кой?

Огледа се, за да потърси някого, който би могъл да я мрази толкова много. И спря поглед на един-единствен човек.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА

Всички се обърнаха натам.

Убиецът се усмихна колебливо, зашари с поглед из стаята и накрая фиксира Жан Ги Бовоар, който стоеше пред вратата към кухнята. Единственият изход. Блокиран.

— Вие? — едва чуто ахна Клара. — Вие ли убихте Лилиан?

Дени Фортен се втренчи в нея.

— Лилиан Дайсън си получи заслуженото. Единствената изненада е как някой не й е извил врата по-рано.

Оливие, Габри и Сюзан се отдръпнаха от мъжа и застанаха в другия край на стаята. Галеристът стана от мястото си и ги изгледа.

Единствено Гамаш бе спокоен. За разлика от останалите, детективът не се бе оттеглил в безопасност, а продължаваше да седи срещу Фортен.

— Лилиан ви е потърсила, за да се извини, нали? — попита, все едно бъбреше приятелски с неспокоен гост. Фортен го изгледа съсредоточено и кимна, после седна обратно на стола си.

— Дори не се обади да си уговори час. Просто цъфна в галерията. Каза, че съжалява за грубия си език в рецензията.

Галеристът замълча, за да овладее емоциите си.

— Съжалявам — започна да вдига по един пръст за всяка изречена дума — бях твърде жестока в рецензията си за картините ви. — Дени Фортен погледна ръката си. — Казва десет думи и решава, че е изкупила вината си. Видяхте ли рецензията?

Гамаш кимна.

— Имам я. Но няма да я чета пред всички.

Мъжът срещна погледа му.

— Е, благодаря ви поне за това. Дори не се сещам за точните думи, но помня как се почувствах. Лилиан Дайсън сякаш бе опасала гърдите ми с експлозиви и ги беше взривила. Истински кошмар, защото на изложбата ми се държа изключително дружелюбно, буквално сияеше. Обясни колко много харесва картините ми. Увери ме, че мога да очаквам блестяща рецензия в съботния брой на "Прес". Чаках цяла седмица, почти не мигнах. Казах на цялото си семейство, на всичките си приятели.

Фортен отново замълча, за да се овладее. Лампите примигваха все по-често и все по-задълго. Питър и Клара извадиха свещи от бюфета и ги поставиха из стаята, за да са подръка, ако спре електричеството.

Навън проблясваха светкавици и разцепваха небето току зад планината. Постепенно затягаха обръча около Трите бора.

Поройният дъжд яростно шибаше прозорците.

— И тогава извезе рецензията. Не беше просто лоша, а катастрофална. Злобна. Подигравателна. Жената се присмиваше на творбите ми. Моите платна може и да не са били брилянтни произведения на изкуството, но аз тъкмо започвах и се стараех максимално. А тя заби токчетата на обувките си в картините ми и ги направи на пух и прах. Не просто ме унизи — това може би щях да преглътна, направи много повече. Успя да убеди дори мен, че нямам и капка талант. Уби най-добрата част от мен.

Дени Фортен спря да трепери. Спря да мърда. Сякаш спря дори да диша. Просто застина. И се вторачи с празен поглед пред себе си.

Ярка светкавица озари затревения площад, а последвалият тътен бе толкова мощен, че старата къщичка се разтресе. Всички подскочиха, в това число и Гамаш. Дъждът вече блъскаше по стъклата на прозорците и настояваше да му отворят. Вятърът свистеше между дърветата. Усукваше ги и ги огъваше. Следващата светкавица озари вихрушката от млади листенца, откъснати от кленовете и тополите. Чуваше се и съскането на трепетликите.

В центъра на селото върховете на трите огромни бора се огъваха от вятъра.

Гостите се спогледаха с широко отворени очи. Чакаха. Ослушваха се. Да чуят разцепване, разкъсване, срутване.

— Спрях да рисувам — призна Фортен, извисил глас над шума от природната стихия. Той единствен като че ли не забелязваше бурята или не й обръщаше внимание.

— Но вие успяхте да се утвърдите като галерист — обади се Клара. Опитваше се да не забелязва случващото се навън. — Пожънахте огромен успех.

— И вие го съсипахте — заяви мъжът.

Бурята вече бушуваше точно над тях. Питър запали свещите и газените лампи, докато осветлението в къщата примигваше и угасваше. Отново и отново.

Клара обаче седеше като вкаменена на стола си. Вторачена в Дени Фортен.

— Бях казал на всички, че съм ви отхвърлил, защото не струвате, и те ми повярваха. Докато от Музея на съвременното изкуство не решиха да ви организират самостоятелна изложба. Самостоятелна изложба, за бога! Излязох пълен глупак. Целият ми авторитет рухна. Не притежавам нищо, освен репутацията си, а вие ми я отнехте.

— Затова ли убихте Лилиан тук? — попита художничката. — В нашата градина?

— Когато хората се сещат за вашата изложба — изрече галеристът, без да откъсва поглед от нея, — искам да помнят трупа в градината ви. Искам и вие да го помните. Да си мислите за вернисажа и да виждате Лилиан мъртва.

Присви очи срещу наредените в полукръг лица. Гледаха го така, сякаш се взират в нещо гнило и зловонно.

Лампите примигнаха. Всички усетиха напрежението, докато мъждивата светлина се опитваше да се задържи.

После угасна.

Останаха единствено трепкащите огънчета на свещите.

Никой не говореше. Всички чакаха да разберат дали ще се случи още нещо. Нещо по-лошо. Чуваха яростното фучене на вятъра между дърветата и плющенето на дъжда по покрива и прозорците.

Гамаш обаче не откъсваше очи от убиеца.

— Щом ме мразите толкова много, защо дойдохте на изложбата ми в музея? — попита Клара.

Фортен отново се обърна към главния инспектор.

— Можете ли да предположите?

— За да се извините — каза детективът.

Галеристът се усмихна.

— Веднага щом Лилиан си тръгна и воят в главата ми утихна, се замислих.

— Как да убиеш два пъти — изрече Гамаш.

— A coup de grace[89] — поясни Фортен.

— Милосърдието няма нищо общо — възрази инспекторът. — Било е план, изпълнен с омраза.

— Ако е било така, значи заслугата е на Лилиан. Тя създаде звяра. И въпреки това се изненада, че той се обърна срещу нея.

— Откъде разбрахте, че ме е познавала? — попита Клара.

— От нея. Лилиан ми разказа какво прави. Че обикаля наоколо и се извинява на хората. Каза, че се е опитала да ви намери в телефонния указател на Монреал, но там ви нямало. Попита ме дали съм чувал за вас.

— И какво й отговорихте?

Тогава той се усмихна. Бавно.

— Отначало отрекох, но щом си тръгна, се замислих. Обадих се на Лилиан, за да й кажа за изложбата ви. Начинът, по който реагира, беше като възмездие. Изобщо не се зарадва на новината.

Противната усмивка на Фортен достигна очите му.

— Квебекският артистичен свят е тясно местенце и вече бях чул за коктейла след изложбата, макар че, естествено, не бях поканен. Казах на Лилиан за събитието, намекнах й, че мястото и моментът са подходящи за разговор с вас. Отне й няколко дни, но ми се обади. Искаше адреса.

— Но е възникнал проблем — обади се главният инспектор. — Идвали сте и друг път в селото, така че не е било трудно да я упътите. Знаели сте, че тя с радост би отишла и непоканена. Но е трябвало да присъствате и вие. А за целта ви е била нужна покана. Само че отношенията ви с Клара не са били цветущи.

— Така е, но Лилиан ми даде идея. — Фортен погледна към домакинята. — Знаех, че ако ви поднеса извинение, ще го приемете. Точно затова никога няма да пробиете в света на изкуството. Нямате воля. Гръбнак. Знаех, че ако ви попитам дали мога да дойда, ако ви помоля настойчиво, ще се съгласите. Но не се наложи. Вие сама ме поканихте. — Мъжът поклати глава. — Честно, не проумявам. Държа се с вас като с парцал, а вие не само ми прощавате, но и ме каните в дома си? Трябва да сте малко по-разумна, Клара. Ако не внимавате, хората ще се възползват от вас.

Художничката го изгледа свирепо, но не обели и дума.

Поредният мощен тътен разтърси къщата, докато бурята, приклещена в долината, бушуваше все по-свирепо.

Обстановката във всекидневната беше уютна. Древна. Разбулваха се стари грехове. Трепкащата светлина от свещите улавяше хора и мебели и ги превръщаше в гротески по стените, сякаш зад тях имаше още един кръг от мрачни слушатели.

— Как разбрахте, че съм убил Лилиан? — попита Фортен.

— В крайна сметка беше много просто — заяви Гамаш. — Трябваше да е някой, който и друг път е идвал в селото. Който е знаел не само как да открие Трите бора, но и коя е къщата на Клара. Изглеждаше твърде голямо съвпадение някой случайно да убие Лилиан точно в тази градина. Трябваше да е планирано. А ако е било планирано, тогава каква е била целта? Убийството на Лилиан в двора наранява двама души. Лилиан, естествено. Но също и Клара. А благодарение на коктейла получавате десетки заподозрени. Други хора, които са познавали жертвата. Които може да са желали смъртта й. Това обяснява и подбора на момента. Убиецът трябва да е бил човек от арт средите, който е познавал и Клара, и Лилиан, и Трите бора.

Главният инспектор задържа поглед върху безизразните очи на Фортен.

— Вие.

— Ако очаквате разкаяние, няма да го получите. Тя беше ужасна, отмъстителна кучка.

Арман Гамаш кимна.

— Знам. Но се е опитвала да се промени. Може да не ви се е извинила точно както вие бихте искали, но наистина е съжалявала за стореното.

— Пробвай ти да простиш на човек, който е разрушил живота ти, самодоволен негодник такъв, и после ела да ме поучаваш относно прошката.

— Ако това е критерият, значи имам право да поучавам.

Всички обърнаха поглед към мрачния ъгъл и смътните очертания на силует. На една странна жена в дрехи, които никак не си подхождаха.

— Иде й отвътре — прошепна Сюзан на фона на бурята отвън — да твори с такава лекота, както облекчава физиологичните си нужди. Аз успях да простя това. И знаете ли защо?

Никой не отговори.

— Да ми прости господ, но не заради Лилиан, а заради себе си. Години наред живях вкопчена в тази болка. Прегръщах я, хранех я, отглеждах я. Докато едва не ме погълна. Но накрая закопнях за нещо друго, нещо, което ме привличаше много по-силно от болката.

Бурята започваше да утихва. Измъкваше се от долината и бавно отнасяше грохота в друга посока.

— Тихо местенце — изрече главен инспектор Гамаш — на припек.

Сюзан се усмихна и кимна.

— Покой.

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

Утрото бе мрачно, но свежо. Дъждът и влагата от предишния ден бяха изчезнали. С напредването на деня облаците постепенно се разкъсваха.

— Киароскуро — каза Тиери Пино, докато се опитваше да влезе в крачка с Гамаш за сутрешната му разходка. Из затревения площад и градинките на къщите се въргаляха листа и откършени клонки, но нямаше повалени от бурята дървета.

— Pardon?

— Небето — посочи Пино. — Контраст между мрак и светлина.

Детективът се усмихна.

Продължиха разходката си в мълчание. Пътьом забелязаха Рут, която излезе от дома си, хлопна портичката зад гърба си и закуцука по добре отъпканата пътека към своята пейка. Бръсна с ръка, за да избърше капките от дъските, седна и се загледа в далечината.

— Горката жена — каза съдията. — Седи по цял ден на тази пейка и храни птиците.

— Горките птици — заяви Гамаш и събеседникът му се засмя. Докато наблюдаваха, от пансиона излезе Брайън. Махна на Пино, кимна на Гамаш и тръгна през затревения площад, за да седне до старата поетеса.

— Да не би неволно да търси смъртта си? — попита Арман Гамаш. — Или го привличат ранените?

— Нито едно от двете. Привлича го изцелението.

— Тук би се вписал добре — отбеляза главният инспектор и обходи с поглед селото.

— Мястото ви харесва, нали? — обърна се Тиери към едрия мъж.

— Така е.

Спряха и се загледаха в Брайън и Рут — седнали един до друг и очевидно потънали в собствените си светове.

— Навярно много се гордеете с него — рече Гамаш. — Невероятно е, че момче с такова минало е в състояние да се изчисти от алкохола и наркотиците.

— Радвам се за него — призна съдията. — Но не се гордея. Нямам заслуга за постиженията му, та да се гордея.

— Мисля, че проявявате излишна скромност, сър. Предполагам, че не всеки наставник може да се похвали с подобен успех.

— Наставник? — каза Тиери. — Аз не съм негов наставник.

— Тогава какъв сте? — попита Гамаш, като се опита да прикрие изненадата си. После отмести поглед от върховния съдия към татуирания младеж на пейката.

— Негов довереник. Той е мой наставник.

— Моля? — изрече главният инспектор.

— Брайън е мой наставник. Той е чист от осем години, а аз само от две.

Детективът отмести поглед от изискания Тиери Пино, облечен със сив панталон от мека каша и лек кашмирен пуловер, към младежа с бръснатата глава.

— Знам какво си мислите, господин главен инспектор, и сте прав. Брайън е много търпелив с мен. Приятелите му редовно го вземат на подбив, като го видят с мен на публични места. Заради костюмите, вратовръзките ми и прочее. Много е неловко.

Тиери се усмихна.

— Не си мислех точно това — призна Гамаш. — Но нещо подобно.

— Нали не мислехте наистина, че аз съм негов наставник?

— Е, и през ум не ми мина, че може да е обратното — заяви инспекторът. — Нямаше ли…

— Някой друг? — отгатна въпроса Тиери. — Имаше, но аз избрах Брайън по лични причини. И съм му много признателен, задето прие да ми стане наставник. Спаси ми живота.

— В такъв случай и аз съм му признателен. Моля за извинение.

— Нима искате да изкупите вината си, господин главен инспектор? — попита съдията и се ухили.

— Точно така.

— Тогава приемам.

Продължиха разходката си. Беше по-зле, отколкото Гамаш бе очаквал. Често се бе питал кой е наставникът на върховния съдия. Някой от Организацията на анонимните алкохолици, разбира се. Друг алкохолик с много голямо влияние върху много влиятелен човек. Но и през ум не му беше минало, че Тиери Пино би избрал скинар за свой ментор.

Трябва да е бил пиян, помисли си детективът.

— Давам си сметка, че превишавам правата си… — започна.

— Тогава не го правете, господин главен инспектор.

— Но това не е обичайна ситуация. Вие сте важна личност.

— А Брайън не е?

— Разбира се, че е. Но освен това е и осъждан престъпник. Млад мъж с минало на наркоман и алкохолик, убил момиченце, докато шофирал в пияно състояние.

— Какво знаете за този случай?

— Знам, че признава вината си. Чух го от устата му. И знам, че е лежал в затвора за това.

Обикаляха мълчаливо затревения площад. Дъждът от предишния ден се издигаше като мъгла, докато утринният въздух постепенно се затопляше. Беше още рано. Малцина се бяха надигнали. Само мъглата и двамата мъже, които обикаляха в кръг около високите борове. И Рут и Брайън на пейката.

— Момиченцето, което той уби, беше моята внучка.

Гамаш спря.

— Вашата внучка?

Тиери също спря и кимна.

— Ейми. Беше на четири. Сега щеше да е на дванайсет. Ако не се беше случило. Брайън лежа в затвора пет години. В деня, когато излезе, дойде у дома. И се извини. Ние не приехме прошката му, разбира се. Казах му да се маха. Но той продължи да се връща. Косеше моравата на дъщеря ми, миеше колата. Признавам, че бяхме занемарили много от тези домашни задължения. Аз пиех сериозно и бях безполезен. Но Брайън започна да прави всички тези неща — за момичето ми и за нас. Веднъж седмично се появяваше и се залавяше за работа. Без да обели и дума. Просто свършваше всичко и си тръгваше.

Съдията отново тръгна, а Гамаш го настигна.

— Един ден, около година по-късно, започна да ми говори за проблема си с алкохола. Разказа защо започнал да пие и как се чувствал. Аз се чувствах по абсолютно същия начин. Не му го казах, разбира се. Не исках да призная, че имах нещо общо с това ужасно същество. Но Брайън разбра. Един ден ми каза, че отиваме да се разходим с колата. И ме заведе на първата ми сбирка на анонимните алкохолици.

Отново бяха стигнали до пейката.

— Той ми спаси живота. С радост бих заменил моя живот с този на Ейми. Знам, че и Брайън би го направил. След първите ми няколко месеца въздържание той пак дойде при мен и ме помоли за прошка. — Тиери спря на пътя. — И аз му я дадох.

— Клара, не, моля те.

Питър стоеше в спалнята, облечен само. С долнище на пижама.

Художничката го погледна. Нямаше нито едно местенце по това красиво тяло, което да не бе докосвала. Галила. Обичала.

Не се и съмняваше, че още обича тези места. Проблемът не беше в тялото му. Нито в съзнанието. Беше в сърцето.

— Трябва да си тръгнеш — изрече.

— Но защо? Правя всичко, което е по силите ми, наистина.

— Знам, Питър. Но имаме нужда да се разделим за известно време. И двамата трябва да преценим кое е важно. За себе си съм сигурна. Може би така ще оценим какво имаме.

— Но аз вече го оценявам — молеше се той. Огледа се, обзет от паника. Мисълта да си тръгне го ужасяваше. Да напусне тази стая, този дом. Приятелите им. Селото. Клара.

Да поеме по пътя — нагоре и отвъд хълма. Да се махне от Трите бора.

И къде да отиде? Кое място би било по-добро от това?

— О, не, не, не — изстена.

Но знаеше, че трябва да си тръгне, щом Клара така иска. Трябваше да напусне.

— Само за една година — каза.

— Обещаваш ли? — попита художникът и я погледна с грейнали очи. Не смееше да мигне, да не би тя да отмести поглед.

— Догодина, на същата дата — заяви Клара.

— Ще се върна у дома — додаде Питър.

А аз ще те чакам. Ще си направим барбекю. Само двамата. Пържоли. И млади аспержи. И франзели от хлебарницата на Сара.

— Ще донеса бутилка червено вино — обеща той. — И няма да каним Рут.

— Няма да каним никого — съгласи се художничката.

— Само ние двамата.

— Само ние двамата — кимна тя.

Тогава Питър Мороу се облече и напълни с багаж един-единствен куфар.

От прозореца на спалнята си Жан Ги Бовоар виждаше как главният инспектор бавно крачи към колата. Знаеше, че трябва да побърза, че не бива да кара човека да го чака, но имаше нещо по-важно, което трябваше да направи.

Нещо, което най-сетне можеше да направи.

След като стана и взе хапче, а после закуси, Жан Ги Бовоар усети, че днес е денят.

Питър метна куфара в колата им. Клара стоеше до него.

Той се колебаеше на ръба на истината.

— Има нещо, което трябва да ти кажа.

— Не казахме ли достатъчно? — попита изтощена Клара.

Не беше спала цяла нощ. Когато електричеството дойде, бе два и половина, а художничката още будуваше. След като угаси всички лампи и мина през банята, отново си легна. И се загледа в заспалия Питър. Гледаше го как диша, притиснал буза във възглавницата. С оплетените си дълги мигли. Отпуснал ръце.

Вгледа се внимателно в това лице. В това прекрасно тяло, прехвърлило петдесет, но все така красиво.

Дошъл бе моментът да го остави да си отиде.

— Не, трябва да ти кажа нещо — настоя той.

Клара го погледна и зачака.

— Съжалявам, че Лилиан написа онази ужасна рецензия в университета.

— Защо ми го казваш точно сега? — попита озадачено Клара.

— Просто стоях близо до нея, когато разглеждаше картината ти, и мисля, че…

— Че? — предпазливо попита тя.

— Трябваше да й кажа, че смятам картината ти за страхотна. Така де… споменах, че харесвам творбите ти, но си мисля, че можеше да се изразя и по-ясно.

Клара се усмихна.

— Лилиан си беше Лилиан. Не би могъл да промениш намеренията й. Не се тревожи за това.

Взе ръцете на Питър и нежно ги стисна, после го целуна по устните.

И тръгна. Мина през тяхната портичка, продължи по тяхната алея и влезе в своята къща.

Точно преди да затвори вратата, Питър се сети за нещо друго.

— Възкръснала! — извика. — Надеждата пребивава сред съвременните майстори. — Взираше се в затворената врата, сигурен, че е извикал навреме. Сигурен, че го е чула. — Запаметих рецензиите, Клара. Само добрите. Знам ги наизуст.

Но художничката бе вътре в дома си. Облегната на вратата си.

Бръкна със затворени очи в джоба и измъкна оттам жетона. Жетона на начинаещия.

Стисна го толкова здраво, че молитвата се отпечата върху дланта й.

Жан Ги взе телефона и започна да набира номера. Две, три, четири цифри… Стигна по-далеч от всеки друг път. Шест цифри, седем.

По дланите му изби пот, главата му се замая.

Погледна през прозореца и видя как главният инспектор хвърли чантата си отзад в колата.

Арман Гамаш затвори задната врата на автомобила, обърна се и се загледа в Рут и Брайън.

Тогава някой друг навлезе в полезрението му.

Оливие вървеше съвсем бавно, сякаш пристъпваше към противопехотна мина. Спря само веднъж, после продължи и спря отново чак когато стигна до пейката. И до Рут.

Старата поетеса не помръдна, продължи да се взира в небето.

— Ще седи там цяла вечност, разбира се — каза Питър и застана до Гамаш. — да чака нещо, което никога няма да се случи.

Инспекторът се обърна към него.

— Не вярвате, че Роза ще се върне?

— Не, не вярвам. Нито пък вие. Нищо хубаво няма в лъжливата надежда — изрече сурово.

— Днес не очаквате ли чудо? — попита детективът.

— А вие очаквате ли?

— Винаги. И никога не оставам разочарован. След малко се прибирам у дома при жената, която обичам и която ме обича. Работя нещо, в което вярвам, с хора, на които се възхищавам. Всяка сутрин, когато се надигна от леглото и спусна крака на пода, се чувствам така, сякаш вървя по вода. — Гамаш погледна Питър в очите. — Както отбеляза Брайън снощи, удавниците понякога ги спасяват.

Докато гледаха нататък, Оливие седна на пейката и се загледа в небето заедно с Брайън и Рут. После свали синята си жилетка и я наметна върху раменете на старицата. Възрастната поетеса не помръдна. Ала след малко проговори.

— Благодаря — каза. — Тъпак.

Единайсет цифри.

Телефонът звънеше. Жан Ги едва не затвори. Сърцето му хлопаше оглушително и той бе сигурен, че никога няма да чуе, ако отсреща му вдигнат. Но пък тогава той и без това щеше да се срути в несвяст по всяка вероятност.

— Oui, âllo? — чу се жизнерадостен глас.

— Ало? — успя да изрече той. — Ани?

Арман Гамаш проследи с поглед как Питър Мороу бавно шофира по улица "Мулен" и си тръгва от Трите бора.

Когато отново се обърна към селото, видя как Рут се изправи на крака и се загледа в далечината. И тогава го чу. Далечен крясък. Познат крясък.

Жената вдигна поглед към небето, притиснала синята жилетка към шията си с кокалеста, осеяна с вени ръка.

Слънцето надничаше през малка пролука между облаците. Огорчената стара поетеса обърна лице към звука и светлината. Напрегнато потърси в далечината нещо едва доловимо, нещо почти невидимо.

И в уморените й очи се появи миниатюрна точица. Искрица, проблясък.

Бележки под линия:

1

Hope — надежда (англ.). — б. пр.

2

От Not Waving but Drowning на английската поетеса и писателка Стиви Смит (1902–1971). — б. р.

3

Цитат от драмата на Гьоте "Гьоц фон Берлихинген с желязната ръка". — б. пр.

4

Джеймс Хенри Лий Хънт (1784–1859) — английски поет, есеист, драматург, критик и писател. — б. пр.

5

С течение на времето (фр.). — б. пр.

6

Гаф, букв. препъване (фр.). — б. пр.

7

Квебекската полиция (фр.). — б. пр.

8

Кафе с мляко (фр.). — б. пр.

9

Квартал, район (фр.). — б. пр.

10

Съжалявам (фр.). — б. пр.

11

Боже мой (фр.). — б. пр.

12

Великолепни (фр.). — б. пр

13

Лайно, боклук; по дяволите (фр.). — б. пр.

14

Абсолютно (фр.). — б. пр.

15

Точно така! (фр.) — б. пр.

16

Сивият кардинал (фр.). — б. пр.

17

Името на картината — Still Life, може да се преведе и като "застинал живот". — б. р.

18

Героиня от класическия детски роман "Вълшебникът от Оз" на американския писател Лиман Франк Баум (1856–1919). — б. р.

19

Извинете (фр.). — б. пр.

20

Нали? (фр.) — б. пр.

21

Добър ден (фр.). — б. пр

22

Благодаря. Идеално (фр.). — б. пр.

23

Красавецо мой (фр.). — б. пр.

24

Шотландска момчешка поп група от 70-те години на XX век. — б. пр.

25

Поредица от криминални романи за деца и юноши, издавани в САЩ от 1926 до 2005 г. По книгите е заснет телевизионен сериал, излъчван през 1969 г. — б. пр.

26

Добре (фр.). — б. пр.

27

Литературен псевдоним (фр.). — б. пр.

28

Марка италиански вермут. — б. пр.

29

Коктейл от бира и безалкохолна напитка, напр. Плодов сок или лимонада. — б. пр.

30

Традиционна светла английска бира, тип ейл. — б. р.

31

Градове и области във Франция, Нидерландия и Белгия, където по време на Първата световна война са се водили сражения. — б. пр.

32

Мак Сенет (1880–1960) — роден в Канада американски режисьор и актьор. — б. пр.

33

Имена на красиви и буйни коне от литературни произведения, филми и легенди. — б. пр.

34

Да, шефе (фр.). — б. пр.

35

О, не, господине (фр.). — б. пр.

36

Моля? (фр.) — б. пр.

37

Нали? (фр.) — б. пр.

38

Приятелю мой (фр.). — б. пр.

39

"Това не е лула" (фр.) — картина на белгийския художник Рене Магрит (1898–1967). — б. пр.

40

Селище в Северна Франция, където е живял и творил импресионистът Клод Моне (1840–1926). — б. пр.

41

Уинслоу Хоумър (1836–1910) — американски художник, маринист. — б. пр.

42

Полуостров на североизточното крайбрежие на САЩ, в щата Мейн. — б. пр.

43

Точно така (фр.). — б. пр.

44

Остров Елис е разположен в Нюйоркския залив, при устието на р. Хъдсън, и в периода 1892–1954 г. е най-големият пункт за приемане на имигранти в САЩ. — б. пр.

45

Бовоар намеква за сюжета на американската комедия "Пеги Сю се омъжи" (1986), режисирана от Франсис Форд Копола. — б. пр.

46

Съкрушителен удар (фр.). — б. пр

47

Разбира се (фр.). — б. пр.

48

Американска неправителствена организация, която защитава правата на животните. — б. пр.

49

Американски екшън филм от 1984 г. — б. пр.

50

Мексикански музиканти. — б. пр.

51

Точно така (фр.). — б. пр.

52

Интересно (фр.). — б. пр.

53

Вид птица от семейство Скорецови. — б. пр.

54

Благодаря, хазяин (фр.). — б. пр.

55

Термин от фехтовката; в разговор най-често е възклицание, с което признаваш, че събеседникът ти е дал по-добър аргумент от теб. — б. р.

56

Героиня от американски анимационен филм за Дивия Запад. — б. пр.

57

Питър намеква за комплектите за оцветяване "Рисуване по номера". — б. пр.

58

Наздраве (фр.). — б. пр.

59

Моля ви (фр.). — б. пр.

60

Международна християнска благотворителна организация. — б. пр.

61

Американски комиксови герои от началото на XX век. — б. пр.

62

Двама от мъпетите на Джим Хенсън, участвали в кукленото шоу — б. пр.

63

Модел американски лек автомобил, произвеждан през 70-те години на XX век. — б. пр.

64

За ваше здраве (фр.). — б. пр.

65

Английско деликатесно сирене. — б. пр.

66

Не, господине (фр.). — б. пр.

67

Наистина ли? (фр.) — б. пр.

68

Среща (фр.). — б. пр.

69

Делириум тременс (алкохолен делириум) — тежка форма на алкохолна абстиненция. — б. пр.

70

Кокаин за пушене под формата на кристали, обработени с химикали. — б. пр.

71

Метамфетамин — синтетичен наркотик. — б. пр.

72

Верига ресторанти за бързо хранене, известни с кафето и поничките си. — б. пр.

73

Благодаря, господин съдия (фр.). — б. пр.

74

Идеално, перфектно (фр.). — б. р.

75

Оксиконтин и перкоцет — опиоидни аналгетици (болкоуспокояващи), изписвани под строг лекарски контрол. — б. пр.

76

Моля (фр.). — б. р.

77

Исторически места във Франция, Белгия и Нидерландия, където са се водили най-кървавите битки от Първата световна война. — б. пр.

78

Привет, шефе (фр.). — б. пр.

79

Жул Мегре е популярен детектив от поредица криминални романи и разкази на белгийския писател Жорж Сименон (1903–1989). — б. р.

80

Not with a club, the heart is broken, Емили Дикинсън (1830–1886), превод Явор Цанев. — б. пр.

81

Музикални орнаменти, украшения. — б. пр.

82

Евангелие от Матея, 8:26. — б. пр.

83

След теб (фр.). — б. пр.

84

Лайна (фр.). — б. пр.

85

Габри се заиграва с думата bottom, която означава както дъно, така и дупе. — б. р.

86

Рут ги сравнява с комиците Кърли Хауърд, Лари Файн и Мо Хауърд, известни като "Тройка дебили" (The Three Stooges). — б. р.

87

Суеверие, че ако трима души запалят цигара от една и съща кибритена клечка, третият умира. — б. пр.

88

Three Blind Mice — разказ от Агата Кристи. — б. пр.

89

Буквално фразата се превежда като убийство от милосърдие; съкрушителен удар (фр.). — б. пр.

Content

Луиз Пени
Измамна светлина
Разследванията на инспектор Гамаш #7

БЛАГОДАРНОСТИ

ДЕЙСТВАЩИ ЛИЦА

ГЛАВА ПЪРВА

ГЛАВА ВТОРА

ГЛАВА ТРЕТА

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

ГЛАВА ПЕТА

ГЛАВА ШЕСТА

ГЛАВА СЕДМА

ГЛАВА ОСМА

ГЛАВА ДЕВЕТА

ГЛАВА ДЕСЕТА

ГЛАВА ЕДИНАЙСЕТА

ГЛАВА ДВАНАЙСЕТА

ГЛАВА ТРИНАЙСЕТА

ГЛАВА ЧЕТИРИНАЙСЕТА

ГЛАВА ПЕТНАЙСЕТА

ГЛАВА ШЕСТНАЙСЕТА

ГЛАВА СЕДЕМНАЙСЕТА

ГЛАВА ОСЕМНАЙСЕТА

ГЛАВА ДЕВЕТНАЙСЕТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЪРВА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ВТОРА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ТРЕТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЕТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ШЕСТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И СЕДМА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ОСМА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

Бележки под линия: