Луиз Пени

Красива мистерия

Разследванията на инспектор Гамаш #8

Тази книга се посвещава на коленичилите

и на изправените

БЛАГОДАРНОСТИ

"Красива мистерия" започна като силно привличане към музиката и като много лична и озадачаваща връзка с нея. Обичам музиката. Всяка от книгите ми е вдъхновена от едно или друго музикално произведение и съм убедена, че музиката оказва почти магическо влияние върху творческия ми процес. Когато летя със самолет, излизам на разходка или шофирам, аз слушам музика и си представям сцени от книгата, която ще напиша или пиша в момента. Долавям присъствието на героите. Чувам гласовете им. Усещам ги. Изключително вълнуващо е. Гамаш, Клара и Бовоар оживяват още повече, когато слушам определена музика. Тя има преобразяващо въздействие. Духовно дори. Усещам Божественото в музиката.

И съм сигурна, че далеч не съм единствената.

Докато се подготвях да напиша романа, четох много, в това число и книгата на професор Даниел Дж. Левитин от университета "Макгил" със заглавие "Вашият мозък и музиката" — време и пространство. Как могат да извикат в мислите ни човек, събитие, усещане. Как могат да ни вдъхнат огромна смелост или да ни доведат до сълзи. А в конкретния случай с тази книга исках да проуча силата на старите църковни песнопения. Грегорианските псалми. Влиянието им върху онези, които ги пеят, и онези, които ги слушат.

Получих огромна помощ при написването на "Красива мистерия". От семейство и приятели. От книги, видеозаписи и реални житейски преживявания, включително и едно забележително и безметежно пребиваване в манастир.

Бих искала да благодаря на Лиз Дерозие, моята удивителна асистентка, на която дължа възможността да се посветя на писането, докато тя върши всичко останало. Благодаря за помощта на моите редактори — Хоуп Делън от "Минотор Букс" в Ню Йорк, и Дан Малъри от "Литъл, Браун" в Лондон. Благодаря на моите редактори — Тереза Крие и Пати Мусбругер. На Дъг и Сюзан — моите първи читатели. На Марджъри, която винаги е насреща и с радост предлага помощта си.

Благодаря и на моя съпруг Майкъл. Ако в живота ми има мистерия, която е още по-мощна и поразителна от музиката, то това е любовта. Никога няма да разгадая тази мистерия, а и не искам. Просто се наслаждавам на местата, където ме отвежда любовта на Майкъл.

Благодаря и на вас, че четете книгите ми и ми давате живот, за който думите не стигат.

ДЕЙСТВАЩИ ЛИЦА

Полицаите от Sûretè du Quèbec

Арман Гамаш — главен инспектор от отдел "Убийства"

Жан Ги Бовоар — инспектор, заместник на Гамаш

Силвен Франкьор — главен комисар

капитан Шарбоно — началник на управлението на Sûretè du Quèbec в Морис

Монасите от манастира Saint-Gilbert-Entre-les-

Loups

отец Филип — абат на манастира

брат Матю — убитият приор и капелмайстор на манастира

брат Симон — секретар на абата

брат Люк — най-младият монах в манастира

брат Шарл — лекарят на манастира

брат Антоан — солист в манастирския хор

брат Бернар — работи в шоколадовата работилница

брат Реймон — грижи се за техническата поддръжка на манастира

* * *

брат Себастиен — монах от Конгрегация за доктрината на вярата

Етиен Леголт — лодкар

Речник на някои френски думи и изрази в романа

Allô — ало

Animalerie — зоомагазин; малка ферма

Bon Dieu! — Мили боже!

Bonjour! — Добър ден!

C'est çа — това е

C'est moi — това съм аз

C'est vrai — вярно е

Câlice! Tabernac! Hostie! — Бокал! Храм! Жертвен хляб!

De rigueur — наложителен; изискване на етикета или модата

Désolé — съжалявам

Dormez-vouz — спите ли

Exactement — именно; точно така

Fait accompli — свършен факт

Frisson — тръпка, трепет

Grande mort — голяма смърт

Je пе sais quoi — не знам си какво

Je t'aime — обичам те

Ма chére — скъпа моя

Médecin — лекар

Merci, mon fils! — Благодаря, синко!

Merde! — По дяволите!

Ministére de la Justice du Québec — Министерство на правосъдието на Квебек

Mon coeur — сърце мое

Mon frére — братко мой

Mon pére — отче мой

Mon vieux — друже, приятелю

Non — не; нали

Oui — да

Oui. С 'est la vérité. — Да. Вярно е.

Patron — началник, шеф

Pére Abbé — отче абате

Petit — малък, дребен

Politesse — учтивост

Quartier — квартал

Religieux — религиозен

Saint-Gilbert-Entre-les-Loups — Свети Гилберт сред вълците

Santé — наздраве

Service, intégrité, justice — Служба, почтеност, справедливост

Sûretè du Quèbec — квебекската полиция

Tableau vivant — жива картина

VoiláI — ето, готово

Voyageurs — пътешественици

ПРОЛОГ

В началото на деветнадесети век Католическата църква осъзнала, че има проблем. Може би — нека признаем — не само един. Но проблемът, който в този момент поглъщал вниманието й, бил свързан с "Часослова" — молитвата на часовете. Осем богослужения в ежедневието на католическата общност, на които се пеели псалми. Литургически песнопения. Грегориански хорали. Прости едногласни песни, изпълнявани от скромни монаси.

Нека го кажем без заобикалки: Католическата църква изгубила "Часослова".

Различните служби в рамките на религиозния ден все още се изпълнявали. Така наречените грегориански псалми продължавали да се пеят в някои манастири, но дори Рим признал, че те вече прекалено много се разминават с оригиналите и са смятани за нечестиви, даже варварски. Поне в сравнение с изящните и нежни песнопения отпреди векове.

Но един човек намерил решение.

През 1833 година младият монах отец Проспер[1] възродил абатството Сен Пиер в Солем, Франция, и приел за своя лична мисия да възкреси и оригиналните грегориански песнопения.

Това обаче създало друг проблем. Оказало се, след дълго разследване от страна на абата, че никой не знае как звучат оригиналните псалми. Нямало писмени сведения за най-ранните песнопения. Те били толкова стари, на повече от хилядолетие, че предшествали нотираната музика. Учели се наизуст, предавали се устно, след години учене, от монах на монах. Звучали леко и непринудено, но точно в простотата им се криела тяхната мощ. Първите псалми били успокояващи, съзерцателни, магнетични.

Древните песнопения оказвали такова дълбоко въздействие върху онези, които ги пеели и слушали, че се прочули като "красивата мистерия". Монасите вярвали, че пеят Божието слово с кроткия, утешителен и хипнотичен Божи глас.

Отец Проспер бил наясно, че някъде през девети век, хиляда години по-рано, един негов събрат монах също седял и съзерцавал мистерията на псалмите. Според църковните предания този анонимен монах бил навестен от божествена идея. Щял да направи писмен архив на псалмите. За да бъдат запазени. Твърде много от слабоумните му послушници допускали прекалено много грешки, докато се опитвали да научат църковното пеене. Ако словата и музиката наистина били божествени, както той вярвал с цялото си сърце, значи трябвало да бъдат съхранени на по-безопасно място от тези несъвършени човешки глави.

Отец Проспер, в собствената си каменна килия, в собственото си абатство, виждал как този монах седи по същия начин, в килия, която е точно като неговата. Абатът си представял как монахът придърпва към себе си парче тънък пергамент от агнешка кожа, а сетне топва подостреното си перо в мастило. Пише думите, текста — на латински, разбира се. Псалмите. А щом приключва, се връща към началото. Към първата дума.

Перото му увисва над нея.

Ами сега?

Как се документира музика? Как изобщо да съобщи нещо толкова възвишено? Опитва се да напише инструкции, но се получава твърде тромаво. Думите сами по себе си никога не биха могли да изразят как тази музика се издига над нормалното човешко състояние и възнася човека до божественото.

Монахът изпада в затруднение. Занимава се с монашеските си дела ден след ден, седмици наред. Присъединява се към останалите за молитва и работа. И пак молитва. Припява псалмите. Поучава младите послушници, които лесно се разсейват.

И един ден забелязва, че се вторачват в ръката му, докато той направлява техните гласове. Нагоре, надолу. По-бързо, по-бавно. Тихо, тихо. Знаят думите наизуст, но за самата музика зависят от сигналите на ръката му.

Същата нощ, след вечернята, този незнаен монах сяда до скъпоценния пламък на свещта и втренчва поглед в псалмите, старателно записани върху пергамента. После потапя перото си в мастилото и изрисува първата музикална нота.

Прилича на вълничка върху дума. Една-единствена къса и крива чертичка. После още една. И още една. Рисува ръката си. Стилизирана. Дава знак на невидим монах да извиси гласа си. Още по-високо. После да задържи. И пак нагоре, още по-високо. Да задържи там само за миг, сетне да се спусне стремглаво надолу и да се понесе в шеметен музикален полет.

Тананика, докато пише. Простичките команди на ръката му се изкачват и спускат по страницата, а думите оживяват и политат. Стават по-леки от въздуха. Преливат от радост. Чува как гласовете на неродени още монаси се присъединяват към него. Пеят съвсем същите хорали, които му дават усещане за свобода и възнасят сърцето му към Рая.

В опита си да улови красивата мистерия този монах изобретява писаната музика. Изобразените от него знаци, които все още не са ноти, добиват известност като "невми".

През вековете този простичък псалм се развил до сложно песнопение. Добавяли се инструменти, добавяли се съзвучия, което довело до акорди, петолиния и накрая до музикални ноти. Дореми. Родила се модерната музика. "Бийтълс", Моцарт, рап, диско, "Ани, вземи си пушката"[2], Лейди Гага. Всичко това поникнало от едно и също древно семенце. Създадено от монах, който рисувал ръката си. Тананикал си, дирижирал, композирал Божествената мелодия.

Грегорианският хорал бил бащата на западната музика. Но накрая бил заличен от неблагодарните си деца. Погребан. Изгубен и забравен.

Поне до началото на XIX век, когато отец Проспер, отвратен от онова, което приемал за вулгарност от страна на Църквата, и от загубата на простото и чистото, решил, че е време да възроди оригиналните грегориански песнопения. Да открие гласа на Бог.

Монасите му се разпръснали из Европа. Започнали да претърсват манастири, библиотеки и колекции. С една-едничка цел. Да открият онзи оригинален древен ръкопис.

Монасите се завърнали с много съкровища, изгубени в далечни библиотеки и колекции. Накрая отец Проспер решил, че една от книгите с грегориански песнопения, написани с избледнели невми, е оригиналът. Първите — и може би единствени — писмени сведения за начина, по който би трябвало да е звучал грегорианският псалм. Намирал се върху почти хилядолетен къс агнешка кожа.

Рим оспорил това. Папата, който бил провел собствено издирване, открил друго писмено сведение. Той настоявал, че неговият оръфан пергамент е запечатал как точно трябва да се изпълнява Божествената литургия.

И както често се случва при спор между Божии люде, избухнала война. Залпове от песнопения хвърчали между Солемския бенедиктински манастир и Ватикана. Всяка страна настоявала, че нейните са по-близо до оригинала и следователно по-близо до божественото. Учени, музиколози, известни композитори и скромни монаси изказвали мнения по въпроса. Вземали страна в разгарящия се конфликт, който вече бил по-скоро борба за власт и влияние, отколкото спор за прости гласове, възпяващи Божието величие.

Кой бил открил оригиналното грегорианско песнопение? Как трябвало да се пее Божествената литургия? Кой притежавал гласа на Бог?

Кой бил прав?

Накрая, години по-късно, между учените се наложило дискретно единодушие. А после, още по-дискретно, било потулено.

Никой не бил прав. Докато монасите от Солем почти със сигурност се намирали далеч по-близо до истината в сравнение с Рим, се оказало, че дори те не са я достигнали. Откритието им било историческо, безценно, но незавършено.

Защото нещо липсвало.

Псалмите имали думи и невми, които указвали кога монашеските гласове трябва да се извисят и кога да се снишат. Кога една нота е по-висока и кога по-ниска.

Не притежавали обаче начална точка. По-високо, но спрямо какво? По-гръмко, но от кое? Все едно да намериш подробна карта за скрито съкровище с X върху мястото, където да завършиш, но без указание откъде да започнеш.

В началото…

Бенедиктинското абатство в Солем бързо се утвърдило като новия дом на старите песнопения. Накрая Ватиканът отстъпил и в рамките на няколко десетилетия Божествената литургия възвърнала предишния си статут. Възкресените грегориански псалми се разпространили из манастирите по цял свят. Простата музика предлагала истинска утеха. Тиха църковна песен в свят, който ставал все по-шумен.

И така, абатът от Солем кротко се преселил в отвъдното, уверен в две неща. Че е постигнал нещо важно, плодотворно и смислено. Възродил е една красива и проста традиция. Възстановил е изопачените псалми в чистия им вид и е спечелил войната с натруфения Рим.

Но освен това знаел, дълбоко в сърцето си, че макар да е спечелил, не е постигнал целта си. Грегорианските песнопения, които сега всички приемали за оригинални, били близо, да. Почти божествени. Но не съвсем.

Защото нямали начална точка.

Отец Проспер — самият той надарен музикант — отказвал да повярва, че монахът, който шифровал първите песнопения, не би съобщил на бъдещите поколения откъде да започнат. Те можели да се досетят. И го направили. Но не било същото като да знаят със сигурност.

Абатът страстно защитавал убеждението си, че псалтирът, който неговите монаси открили, бил оригиналният "Часослов". Ала сега, на смъртното си ложе, се осмелил да се съмнява. Представил си онзи друг монах, облечен досущ като него, наведен над пламъка на свещта.

Представил си как монахът завършва първия псалм, създава първите невми. И после какво? Отец Проспер, докато потъвал в несвяст и отново идвал на себе си, докато се лутал между този свят и отвъдното, разбрал какво би направил онзи монах. Безименният монах би направил същото, което би сторил и той.

Отец Проспер видял — по-ясно, отколкото виждал братята си да шепнат молитви край смъртния му одър, — онзи отдавна мъртъв монах, приведен над писалището си. Видял как се връща обратно към началото. Към първата дума. И слага още един знак.

В самия край на живота си отец Проспер разбрал, че има начало. Но се падало на друг да го намери. Да разкрие красивата мистерия.

ГЛАВА ПЪРВА

Щом и последната нота напусна Светия храм, всичко потъна в тишина, а с нея се възцари още по-голяма тревога.

Тишината се проточи още. И още.

Тези хора бяха привикнали с тишината, ала тази бе прекалена дори и за тях.

Все пак те търпеливо стояха в дългите си черни роби с бели качулки и не помръдваха.

Чакаха.

Тези хора бяха привикнали и на чакане. Но и то им се стори прекалено.

По-непокорните сред тях хвърляха погледи към високия слаб възрастен мъж, който бе влязъл последен и пръв щеше да си тръгне.

Отец Филип стоеше със затворени очи. Онова, което някога бе усещал като момент на дълбоко спокойствие, личен момент на близост със собствения му Бог, веднага след края на утренята и точно преди да даде знак за "Ангел Господен", сега беше просто бягство.

Затвори очи, защото не искаше да вижда.

А и знаеше какво има там. Какво винаги е имало. Какво е имало стотици години преди неговата поява и какво, по Божията воля, ще има векове, след като го положат в гробището. Две редици мъже срещу него, в черни роби, с бели качулки и връв през кръста.

От дясната му страна — още две редици мъже.

Стояха лице в лице в двата края на каменния под, като бойни редици от древността.

"Не", каза той на изтощения си разсъдък. "Не. Не бива да мисля за това като за битка или война. Просто противоположни гледни точки. Изразени в една дружелюбна общност."

Защо тогава не искаше да си отвори очите? И да сложи начало на деня.

Да даде знак за камбаните, чийто звън ще изпрати "Ангел Господен" на планините и птиците, на езерата и рибите. И на монасите. На ангелите и светците. И на Бог.

Някой се прокашля.

Прозвуча като бомба насред пълната тишина. А в ушите на абата беше точно каквото трябваше да е.

Предизвикателство.

Той се насили да задържи очите си затворени. Продължаваше да стои неподвижен и безмълвен. Но от покоя нямаше и следа. Остана само повсеместна тревога. Усещаше напрежението, което трептеше сред двете редици чакащи мъже.

Усети трептенето и в самия себе си.

Отец Филип преброи до сто. Бавно. После отвори сините си очи и погледна право към другия край на църквата, към ниския закръглен мъж, който стоеше с отворени очи, със скръстени върху корема ръце и с лека усмивка върху безкрайно търпеливото си лице.

Абатът леко присви очи, погледна свирепо, после се опомни, вдигна слабата си дясна ръка и даде сигнал за начало на камбаните.

Съвършеният, звучен и плътен звън напусна камбанарията и отлетя в сумрака на ранната утрин. Плъзна се над бистрото езеро, над горите, над планинските хълмове. За да бъде чут от всички живи твари.

И от двайсет и четирима мъже в далечен манастир сред горите на Квебек.

Призив. Денят им започваше.

* * *

— Шегуваш се — засмя се Жан Ги Бовоар.

— Не се шегувам — поклати глава Ани. — Кълна се, това е самата истина.

— Искаш да кажеш — той взе от подноса още едно парче бекон, маринован в кленов сироп, — че баща ти е подарил на майка ти постелка за баня на първата им среща?

— Не, не. Това би било абсурдно.

— Така си е — съгласи се той и излапа бекона на две големи хапки. На заден план звучеше стар албум на "Бо Домаж". La complainte du phoque en Alaska.[3] За самотен тюлен, който тъгувал по любимата си. Бовоар тихо си тананикаше познатата мелодия.

— Подарил я на баба ми при първата им среща, за да й благодари, че го е поканила на вечеря.

Бовоар се засмя.

— Това не ми го е казвал.

— Е, той не държи да го споменава в културни разговори. Горката мама. Почувствала се е длъжна да се омъжи за него. Иначе кой друг ще го вземе?

Бовоар отново се засмя.

— Е, предполагам, че летвата е свалена доста ниско. Едва ли бих могъл да ти избера по-нелеп подарък.

Той протегна ръка до масата в слънчевата кухня. Двамата заедно бяха приготвили закуската в тази съботна сутрин. Върху малката чамова масичка имаше голяма чиния с бекон, бъркани яйца и разтопено сирене бри. Жан Ги ранорано бе навлякъл пуловер и бе отскочил от апартамента на Ани до пекарната на улица "Сен Дени" за кроасани и pain au chocolat[4]. После обиколи кварталните магазини, взе две cafes, съботните монреалски вестници и още нещо.

— Какво криеш там? — попита Ани Гамаш и се наведе през масата. Котката скочи на пода и си намери местенце на припек.

— Нищо — ухили се той. — Просто видях едно мъничко je ne sais quoi[5] и се сетих за теб.

Бовоар го извади на показ.

— Ама че идиот — засмя се Ани. — Това е плунжер[6] за тоалетна.

— С панделка — уточни Бовоар. — За теб, ma chere[7]. Заедно сме от три месеца. Честит юбилей.

— Ама разбира се, отбелязваме юбилея на плунжера за тоалетна. А аз нямам подарък за теб.

— Прощавам ти — каза той.

Ани прие подаръка.

— Ще си мисля за теб всеки път, когато го ползвам. Макар да ми се струва, че ще го ползваш предимно ти. В крайна сметка при теб са в изобилие.

— Много мило — каза Бовоар и сведе глава в лек поклон.

Ани изпружи ръка и нежно го сръчка с червената вендуза, сякаш плунжерът бе рапира, а тя — фехтовач.

Бовоар се усмихна и отпи от силното, ароматно cafe. Типично за Ани. Повечето жени биха се престорили, че държат пръчка, но Ани размахваше сабя.

Естествено, Жан Ги осъзнаваше, че никога не би могъл да подари плунжер на която и да било друга жена. Единствено на Ани.

— Ти ме излъга — каза тя и се облегна назад. — Татко явно ти е казал за постелката за баня.

— Каза ми — призна Бовоар. — Бяхме в Гаспе, в една бракониерска хижа, търсехме улики, когато баща ти отвори един шкаф и откри не една, а цели две чисто нови постелки за баня, все още неразопаковани.

Докато говореше, гледаше Ани. Тя не откъсваше очи от него, почти не мигаше. Поглъщаше всяка дума, всеки жест, всеки оттенък на интонацията. Инид, бившата му съпруга, също умееше да слуша. Но при нея винаги имаше нотка на отчаяние, необходимост. Сякаш той й го дължеше. Сякаш тя умираше, а той бе лекарството.

Инид го заряза изцеден, но същевременно и с усещането, че е непълноценен.

Ани обаче бе по-нежна. По-щедра.

И тя като баща си слушаше внимателно и мълчаливо.

С Инид той никога не говореше за работата си, а и тя никога не го питаше. На Ани казваше всичко.

Сега, докато слагаше ягодов confiture върху топлия кроасан, той й разказа за бракониерската хижа и за случая — жестокото убийство на едно семейство. Разказа й какво са открили, как са се почувствали и кого са арестували.

— Постелките за баня се оказаха ключови улики в разследването — каза Бовоар и поднесе кроасана към устата си. — Макар че ни отне доста време да го разберем.

— Татко тогава ли ти разказа собствената си тъжна история с постелката за баня?

Бовоар кимна и докато дъвчеше, си представи как главният инспектор разказва шепнешком историята в сумрачната хижа. Не бяха сигурни кога ще се върне бракониерът и не желаеха да ги вижда там. Имаха заповед за обиск, но не искаха той да знае. Така че, докато двамата следователи от отдел "Убийства" умело претърсваха хижата, главен инспектор Гамаш разказа на Бовоар историята с постелката за баня. Как се появил на най-важната вечеря в живота си и как отчаяно искал да впечатли родителите на жената, в която бил безнадеждно влюбен. И някак решил, че постелка за баня е идеалният подарък за домакинята.

— Как изобщо ви хрумна, сър? — бе прошепнал тогава Бовоар, докато хвърляше погледи през пропуканото стъкло и паяжините на прозореца с надеждата, че няма да види как мърлявият бракониер се прибира с плячката си.

— Ами… — започна Гамаш, но замълча, очевидно за да си припомни собствените си мотиви. — Мадам Гамаш често ми задава същия въпрос. И майка й не се умори да пита. Баща й, от друга страна, реши, че съм идиот, и повече не повдигна темата. Това беше по-лошо. Когато починаха, намерихме постелката за баня в шкафа със спалното им бельо, все още в найлоновата опаковка и заедно с картичката.

Бовоар спря да говори и погледна към Ани. Косата й все още бе влажна след споделения с него душ. Ухаеше на чисто и свежо. Като лимонова горичка на слънце. Без грим. Носеше топли пантофи и широки удобни дрехи. Ани разбираше от мода и й харесваше да се облича модерно. Предпочиташе обаче да й удобно.

Не беше слаба. Не беше и смайваща красавица. Ани Гамаш не беше нито едно от нещата, които той винаги бе намирал за привлекателни у жените. Но Ани знаеше нещо, което повечето хора никога не научаваха. Знаеше колко прекрасно е да си жив.

На Жан Ги му отне почти четиридесет години, но най-сетне го разбра и той. И вече знаеше, че на този свят няма нищо по-прекрасно.

Ани наближаваше трийсет. Бе недодялана тийнейджърка, когато се запознаха. Когато главният инспектор взе Бовоар в своя отдел "Убийства" на Sûretè du Quebec.[8] От стотиците агенти и инспектори, подчинени на главния инспектор, той избра за свой заместник точно този млад, нахакан агент, когото никой друг не искаше.

Направи го част от екипа си, а с течение на годините и част от семейството.

Макар че дори самият главен инспектор не подозираше до каква степен Бовоар е станал част от семейството.

— Е — усмихна се иронично Ани, — сега и ние си имаме собствена история за баня, с която да смущаваме децата си. Когато умрем, ще открият това и ще има да се чудят.

Тя вдигна плунжера, украсен със свежа червена панделка.

Бовоар не посмя да каже нищо. Ани имаше ли представа какво е казала току-що? Лекотата, с която бе решила, че ще имат деца. Внуци. Че ще умрат заедно. В дом, който ухае на свежи цитруси и кафе. И котка, свита на кълбо върху слънчево петно на пода.

Виждаха се от три месеца и никога не бяха говорили за бъдещето. Но думите й прозвучаха толкова естествено. Сякаш планът винаги е бил такъв, да имат деца. Да остареят заедно.

Бовоар набързо пресметна. Той бе с десет години по-голям от нея и почти със сигурност щеше да умре пръв. Изпита облекчение.

Но имаше нещо, което го тревожеше.

— Трябва да кажем на родителите ти — обади се той.

Ани притихна и взе кроасана си.

— Знам. И не че не искам. Обаче… — Тя се поколеба и огледа кухнята, а после и опасаната с книжни рафтове всекидневна. — И така ни е добре. Само двамата.

— Тревожиш ли се?

— За това как ще го приемат?

Ани замълча и сърцето на Жан Ги се разхлопа. Очакваше тя веднага да отрече. Да го увери, че ни най-малко не се тревожи дали родителите й ще одобрят връзката им.

Но вместо това тя се поколеба.

— Може би мъничко — призна Ани. — Убедена съм, че ще са много развълнувани, но това променя нещата. Нали се сещаш?

Сещаше се, но не се осмеляваше да го признае пред себе си. Ами ако главният инспектор не одобреше връзката им? Не че щеше да им попречи, но би било катастрофално.

"Не — каза си Жан Ги за стотен път, — всичко ще бъде наред. Главният инспектор и мадам Гамаш ще се зарадват. Много ще се зарадват."

Но той искаше да е сигурен. Да го знае. Беше му вродено. Изкарваше си хляба, като събираше факти, и тази несигурност го побъркваше. Това бе единствената сянка в живота му, озарен внезапно и неочаквано.

Не можеше вечно да лъже главния инспектор. Опитваше се да убеди сам себе си, че това не е лъжа, че личният му живот си е негова работа. Но дълбоко в сърцето си го усещаше като предателство.

— Наистина ли мислиш, че ще се зарадват? — попита той и се подразни от отчаяната нотка, прокраднала се в гласа му. Но Ани или не забеляза, или й беше все едно.

Тя се наведе към него, опря лакти върху трохите от кроасаните по чамовата маса и улови ръката му. Притисна я на топло между дланите си.

— Че сме заедно? Баща ми ще бъде много щастлив. Майка ми е тази, която те мрази… — Щом видя изражението му, тя се засмя и стисна ръката му. — Шегувам се. Тя те обожава. Винаги е било така. За тях ти си част от семейството, знаеш го. Ти си им като син.

Той усети как бузите му пламват и се засрами, но за пореден път забеляза, че Ани не обърна внимание и не коментира. Просто държеше ръката му и го гледаше в очите.

— Значи е един вид кръвосмешение — успя да каже накрая.

— Да — съгласи се тя, пусна ръката му и отпи глътка cafe au lait. — Сбъднатата мечта на родителите ми. — Тя се засмя, отпи. Още една глътка и остави чашата на масата. — Много добре знаеш, че ще е във възторг.

— И малко изненадан?

Ани се замисли.

— Направо шокиран. Не е ли забавно? Татко цял живот търси улики, сглобява нещата парче по парче. Събира веществени доказателства. Обаче когато нещо е точно под носа му, не го забелязва. Твърде близо му е, предполагам.

— Матей 10:36 — измърмори Бовоар.

— Pardon?

— Баща ти често ни го казва в отдел "Убийства". Един от първите уроци, които преподава на новобранците.

— Библейски цитат? — попита Ани. — Но мама и татко никога не ходят на църква.

— Очевидно го е научил от своя наставник, когато е започнал работа в Sûretè.

Иззвъня телефон. Не силното дрънчене на стационарния, а бодрата, агресивна мелодия на мобилен телефон. Този на Бовоар. Той се втурна към спалнята и го грабна от нощното шкафче.

На екрана нямаше номер, само дума.

"Началникът."

Посегна да натисне зелената слушалка, но се поколеба. После излезе от спалнята и се премести в преливащата от слънце и книги всекидневна на Ани. Не можеше да говори с шефа си в близост до леглото, където тази сутрин, само преди няколко часа, бе правил любов с дъщерята на същия този шеф.

— Oui, alio — каза той, стараейки се да звучи небрежно.

— Извинявай, че те безпокоя — каза познатият глас, който успяваше да звучи едновременно кротко и властно.

— Ни най-малко, сър. Какво има? — Бовоар хвърли поглед към часовника над камината. Беше 10:23, събота сутрин.

— Станало е убийство.

Значи не беше неформално обаждане. Покана за вечеря. Въпрос относно колеги или дело, насрочено за съдебно разглеждане. Беше призив за битка. Зов за атака. Обаждане, което отбелязваше, че се е случило нещо ужасно. Но въпреки това, вече повече от десетилетие, всеки път, щом чуеше тези думи, сърцето на Бовоар трепваше. И препускаше. И даже мъничко танцуваше. Но не от радост при новината за нечия ужасна и преждевременна смърт. А защото това означаваше, че той заедно с главния инспектор и колегите си се залавя с поредното разследване.

Жан Ги Бовоар обичаше работата си. Ала сега, за пръв път, погледна към кухнята и видя Ани. Стоеше на вратата. Гледаше го.

И с изненада осъзна, че сега обича нещо друго повече.

Взе бележника си, седна на дивана и записа подробностите. Когато приключи, отново огледа написаното.

— Боже мили — прошепна.

— Меко казано — съгласи се главен инспектор Гамаш. — Ще се заемеш ли с организацията, моля те. Само двамата с теб засега. Ще вземем с нас някой местен агент от Sûretè, щом пристигнем.

— Инспектор Лакост? Може би трябва да дойде и тя, за да организира оперативноследствения екип? А после да си тръгне.

Главен инспектор Гамаш изобщо не се поколеба.

— Не — каза и тихичко се изсмя. — Опасявам се, че ние сме следственооперативният екип. Надявам се да помниш как се прави.

— Ще донеса прахосмукачката.

— Воп. Аз вече съм си приготвил лупата. — Гамаш замълча, после продължи с по-сериозен глас: — Трябва да стигнем там по най-бързия начин, Жан Ги.

— D 'accord. Ще звънна на няколко места и ще мина да ви взема след петнайсет минути.

— Петнайсет? За целия път от центъра?

Бовоар усети как светът застива за момент. Малкият му апартамент се намираше в центъра на Монреал, но Ани живееше в quartier[9] "Плато Мон Роял", на няколко пресечки разстояние от родителите си.

— Събота е. Няма голямо движение.

Гамаш се засмя.

— Кога стана такъв оптимист? Ще те чакам, когато и да пристигнеш.

— Ще побързам.

Така и направи. По най-бързия начин проведе обаждания, издаде нареждания, организира всичко. После хвърли малко дрехи в пътната си чанта.

— Вземаш доста бельо — каза Ани, седнала на леглото. — Дълго ли ще отсъстваш? — Гласът й звучеше небрежно за разлика от поведението.

— Е, нали ме знаеш — каза той и й обърна гръб, за да напъха оръжието си в кобура. Тя знаеше за него, но не искаше да го вижда. Беше твърде реално дори за жена, която дълбоко цени реалността. — Без плунжер подръка, може да ми потрябват повечко долни гащи.

Тя се засмя, а това го зарадва.

На вратата спря и остави куфара на пода.

— Je t'aime — прошепна той в ухото й и я прегърна.

— Je t'aime — прошепна тя в ухото му. — Грижи се за себе си — добави, докато се разделяха. А после, когато той вече слизаше по стълбите, извика: — Наглеждай и баща ми, моля те.

— Ще го наглеждам. Обещавам.

Щом и колата му изчезна от погледа й, Ани Гамаш затвори вратата и притисна длани към гърдите си.

Запита се така ли се е чувствала майка й през всичките тези години.

И така ли се чувства точно в този момент? Дали и тя стои облегната на вратата, след като е изпратила с поглед любимия си? След като го е пуснала да замине.

Ани се запъти към лавиците с книги по стените на всекидневната. След няколко минути откри каквото търсеше. Библията, която нейните родители й бяха подарили по случай кръщенето й. Не ходеха на църква, но все пак спазваха ритуалите.

А тя знаеше, че когато един ден има свои деца, ще иска и те да бъдат кръстени в църква. Двамата с Жан Ги щяха да им подарят техни собствени бели библии, надписани с името и датата на кръщенето.

Загледа се в плътната първа страница. Там, естествено, бе иаписано името й. Ани Дафни Гамаш. И дата. С почерка на майка й. Но вместо кръстче под името й нейните родители бяха нарисували две малки сърчица.

Ани седна на дивана, отпи глътка от вече изстиналото cafe и запрелиства непознатата книга, докато го открие.

Матей 10:36.

— И врагове на човека — прочете тя на глас — неговите домашни.[10]

ГЛАВА ВТОРА

Откритата алуминиева лодка пореше вълните, а от време на време подскачаше и хвърляше освежаващо студени пръски в лицето на Бовоар. Можеше да се премести назад, към кърмата. Бовоар обаче обичаше да седи на малката триъгълна седалка на носа. Наведе се напред и за околните вероятно изглеждаше като нетърпелив, и развълнуван ретривър. На лов.

Но на него му беше все едно. Просто се радваше, че няма опашка. Която да опровергае леко резервираната му физиономия. Да, помисли си той, кучешката опашка би била голям недостатък за детектив от отдел "Убийства".

Ревът на двигателя, подскачането на лодката и периодичното друсане го опияняваха. Харесваше дори освежаващите пръски и миризмата на сладка вода и планина. И лекия мирис на риба и червеи.

Когато не превозваше детективи от отдел "Убийства", тази малка лодка очевидно се използваше за риболов. Но не с търговска цел. Бе твърде малка, а това отдалечено езеро и бездруго не беше предназначено за комерсиален риболов. А за развлечения. Лодкарят мята въдицата в бистрите води на каменистия залив. Седи цял ден и мята небрежно въдицата. После дърпа влакното с макарата.

Мята. И дърпа. Насаме с мислите си.

Бовоар погледна към кърмата. Лодкарят беше сложил едрата си ръка — почерняла от слънцето и обрулена от вятъра — върху щурвала на извънбордовия двигател. Другата беше отпусната на коляното му. Той също седеше наведен напред — в поза, която сигурно знаеше от дете. Вперил проницателните си сини очи във водната шир пред себе си. Заливи, островчета и протоци, които също познаваше от малък.

Бовоар си помисли, че несъмнено ти доставя удоволствие да правиш едно и също нещо, отново и отново. В миналото дори мисълта за това го отблъскваше. Рутинно действие, повторение. Беше убийствено, или поне убийствено скучно. Да водиш предсказуем живот.

Сега обаче Бовоар не беше толкова сигурен. Ето, седеше в открита лодка, устремен към новото местопрестъпление. Вятърът брулеше мокрото му от водните пръски лице. Но той копнееше само за едно — да седи до Ани и да си разменят съботните вестници. Да правят каквото правеха всеки уикенд. Отново и отново. Отново и отново. Докато е жив.

И все пак, щом не можеше да е там, такъв беше вторият му избор. Той плъзна поглед към горите. Към скалите. Към пустото езеро.

Имаше и по-лоши офиси.

Усмихна се леко на неприветливия лодкар. Това беше и неговото работно място. А когато ги оставеше на брега, дали щеше да намери някой спокоен залив, да извади въдицата и да метне плувката във водата?

Мята. И дърпа.

Бовоар се замисли, че това не се различава особено от тяхното предстоящо начинание. Щяха да мятат въдицата за улики, за веществени доказателства, за свидетели. И да дърпат влакното с макарата.

И накрая, когато съберяха достатъчно стръв, щяха да заловят убиеца.

Вероятно обаче — освен ако не се случеше нещо крайно непредсказуемо — нямаше да го изядат.

Точно пред лодкаря седеше капитан Шарбоно, началник на управлението на Sûretè du Quebec в Морис. Прехвърлил четиридесетте, малко по-възрастен от Бовоар. Атлетичен и енергичен мъж с интелигентното излъчване на човек, който забелязва всичко.

Бе нащрек и сега.

Капитан Шарбоно ги посрещна на летището и ги закара до отдалеченото на половин километър пристанище, където ги чакаше лодкарят.

— Това е Етиен Леголт. — Той представи лодкаря, който кимна, но не прояви желание да задълбочи поздрава. Леголт миришеше на бензин и пушеше цигара, така че Бовоар отстъпи крачка назад.

— Двайсетина минути пътуване с лодка — обясни капитан Шарбоно. — Опасявам се, че няма друг начин да стигнем дотам.

— Ходили ли сте? — попита Бовоар.

Капитанът се усмихна.

— Никога. Не и вътре. Но понякога ловя риба наблизо. Изпитвам любопитство като всеки друг. Освен това там е чудно за риболов. Огромен костур и езерна пъстърва. Виждал съм ги от разстояние — и те ловят риба. Но не ги безпокоя. Не мисля, че търсят компания.

Всички се бяха качили в откритата лодка и вече бяха преполовили разстоянието. Капитан Шарбоно гледаше напред или поне създаваше такова впечатление. Но Бовоар осъзна, че старшият служител на Sûretè не насочва цялото си внимание върху гъстите гори и заливите.

Той крадешком хвърляше погледи към нещо, което намираше за много по-интересно.

Към мъжа пред себе си.

Погледът на Бовоар се премести върху четвъртия мъж в лодката.

Главният инспектор. Шеф на Бовоар и баща на Ани.

Арман Гамаш бе едър мъж, но не и тромав. Също като лодкаря главният инспектор се взираше съсредоточено пред себе си и около устата и очите му се образуваха гънки. Но за разлика от лодкаря неговото изражение не беше мрачно. Дълбоките му кафяви очи замислено попиваха всичко — ледените шапки на планините, вълшебните есенни цветове на гората. Безкрайните скалисти брегове, които не бяха осквернени от пристани, къщи или каквото и да било друго, построено от човешка ръка.

Девствена природа. Над главите им прелитаха птици, които може би никога не бяха виждали човешки създания.

Ако Бовоар бе ловец, то Арман Гамаш беше изследовател. Когато другите спираха, Гамаш пристъпваше напред. Надзърташе в пукнатини, процепи и пещери. Обитавани от мрачни същества.

Главният инспектор бе преполовил петдесетте. Косата на слепоочията му сивееше и леко се къдреше над и зад ушите. Шапката почти скриваше белега на лявото му слепоочие. Носеше непромокаемо яке в цвят каки, а под него — риза, сако И сивозелена копринена вратовръзка. Едрата му длан, мокра от водните пръски, стискаше планшира[11], докато лодката пореше водите на езерото. Другата му ръка беше нехайно отпусната върху яркооранжевата спасителна жилетка на съседната алуминиева седалка. Докато стояха на пристана, загледани в откритата лодка с въдица, мрежа, кофа с живи червеи и извънбордов двигател, който приличаше на тоалетна чиния, главният инспектор бе подал една спасителна жилетка, най-новата, на Бовоар. А когато Жан Ги изсумтя, Гамаш настоя да я вземе. Не за да си я сложи, а просто да му е подръка.

За всеки случай.

И така, спасителната жилетка на инспектор Бовоар лежеше в скута му. И при всяко подскачане на лодката той тайничко се радваше, че е там.

Беше взел главния инспектор от дома му малко преди единайсет. На вратата Гамаш спря, за да прегърне и целуне мадам Гамаш. Останаха прегърнати известно време, после началникът се обърна и тръгна надолу по стълбите с раница през рамо.

Щом влезе в колата, Жан Ги усети лекия мирис на одеколона му — с дъх на сандалово дърво и розова вода — и се развълнува при мисълта, че този човек скоро можеше да му стане тъст. Че дечицата на Бовоар можеше да се окажат в обятията на този мъж и да вдишват същия успокояващ аромат.

Скоро Жан Ги щеше да бъде нещо повече от почетен член на семейството.

Но още докато си го мислеше, едно гласче в главата му прошепна: "Я си представи, че не се зарадват на тази новина? Какво ще стане тогава".

Ала мозъкът му отказа да го побере и той побърза да пропъди подлата мисъл.

Освен това за пръв път си даде сметка — макар че работеха заедно повече от десет години — защо шефът му ухае на сандалово дърво и розова вода. Сандаловото дърво беше собственият му одеколон. Розовата вода идваше от мадам Гамаш след прегръдката им. Главният инспектор носеше уханието й като аура. Примесено със собствения му мирис.

Тогава Бовоар си пое въздух — бавно и дълбоко. И се усмихна. Усети едва доловимата нотка на цитрус. Ани. За момент се уплаши, че баща й също ще го подуши, но после се успокои, защото този мирис беше твърде личен. Зачуди се дали сега и Ани не ухаеше мъничко на "Олд Спайс".

Пристигнаха на летището преди пладне и се запътиха право към хангара на Sûretè du Quebec. Там пилотът им вече планираше полета на картата. Тази жена беше свикнала да ги води къде ли не. И да каца на черни, заледени или липсващи пътища.

— Забелязвам, че днес всъщност имаме писта за кацане — каза тя и се настани на пилотската седалка.

— Съжалявам — каза Гамаш. — Спокойно можеш да кацнеш аварийно и в езерото, ако предпочиташ.

— Няма да е за пръв път — засмя се тя.

По време на полета Гамаш и Бовоар обсъждаха случая на висок глас, за да надвикат двигателите на малката "Чесна". После обаче главният инспектор се загледа през прозореца и потъна в мълчание. Бовоар забеляза, че си е сложил миниатюрни слушалки и слуша музика. Дори се досещаше каква. На лицето на главен инспектор Гамаш витаеше едва доловима усмивка.

Бовоар се обърна и се загледа през малкото прозорче от своята страна. Беше кристално ясен ден в средата на септември и долу ясно се виждаха градовете и селата. После селата станаха по-малки и оредяха. Самолетът направи вираж наляво и Бовоар видя, че пилотът следва криволичеща река. В посока север.

Летяха все по-далеч и по-далеч на север. Всеки потънал в собствените си мисли. Гледаха към земята под тях, докато всички следи от цивилизацията изчезнаха и остана единствено гора. И вода. На ярката слънчева светлина водата не изглеждаше синя, а на ивици и кръпки в златисто и ослепително бяло.

Следваха една от тесните златисти ивици дълбоко в гората. Дълбоко в Квебек. Към един труп.

Докато летяха, тъмната гора започна да се променя. Първо единични дървета тук-там. После все повече и повече. А накрая цялата гора се изпъстри с оттенъци на жълто, червено, оранжево и наситеното тъмнозелено на вечнозелените растения.

Тук есента идваше по-рано. Колкото по на север, толкова по-рано. Колкото по-дълга, толкова по-красива.

И тогава самолетът започна да се снижава. Надолу, надолу, надолу. Сякаш щеше да забие нос в езерото. Но вместо това се изравни хоризонтално с водата и докосна повърхността, за да се приземи върху черния път, приспособен за кацане.

А сега главен инспектор Гамаш, инспектор Бовоар, капитан Шарбоно и лодкарят пореха вълните на същото това езеро. Лодката леко се наклони надясно и Бовоар видя как изражението на старшия детектив се променя. От замислено на изненадано.

Гамаш се наведе напред с грейнали очи.

Бовоар се размърда в седалката си и се огледа.

Бяха влезли в голям залив. Крайната точка на пътуването им.

Дори Бовоар усети прилив на вълнение. Милиони хора търсеха това място. Обикаляха по света, за да намерят отшелниците, които живееха тук. И когато най-сетне ги откриха в най-затънтената част на Квебек, хиляди туристи започнаха да прииждат насам, като отчаяно искаха да се срещнат с тях. Може би наемаха точно този лодкар, за да прекосят езерото.

Ако Бовоар бе ловец, а Гамаш — изследовател, то мъжете и жените, които идваха тук, бяха поклонници. И копнееха да получат онова, което вярваха, че тези мъже притежават.

Но щеше да е напразно.

Защото всички биваха отпратени още на входа.

Бовоар осъзна, че и друг път е виждал тази гледка. На снимки. Пейзажът пред очите им бе станал популярно изображение и — някак непочтено — се използваше от квебекското Министерство на туризма за рекламиране на областта.

Място, което не допускаше посетители, се използваше да примамва туристи.

Бовоар също се наведе напред. В самия край на залива се издигаше крепост като изсечена в скалите. Камбанарията й стърчеше, все едно беше изригнала от земята в резултат на сеизмична дейност. От двете й страни се виждаха разперени крила. Или ръце. Разтворени в благословия или покана. Убежище. Сигурна прегръдка в дивата пустош.

Илюзия.

Това бе почти митичният манастир Saint-Gilbert-Entre-les-Loups[12]. Обител на две дузини уединени и съзерцателни монаси. Които бяха построили църквата си възможно най-далеч от цивилизацията.

На цивилизацията й бе отнело стотици години да ги открие, ала последната дума принадлежеше на мълчаливите монаси.

Двайсет и четирима мъже бяха преминали отвъд тази порта. И тя се бе затворила. Оттогава никоя друга жива душа не бе допусната вътре.

До днес.

Главен инспектор Гамаш, Жан Ги Бовоар и капитан Шарбоно бяха поканени да влязат. А билетът им беше един мъртвец.

ГЛАВА ТРЕТА

— Искате ли да ви изчакам? — попита лодкарят и с лека насмешка почеса наболата си брада.

Не му бяха казали защо са дошли. Може би предполагаше, че са журналисти или туристи. Поредните заблудени поклонници.

— Oui, merci — отвърна Гамаш и подаде на човека възнаграждението му заедно с щедър бакшиш.

Лодкарят прибра парите в джоба си и се загледа в пътниците, които разтовариха вещите си и се качиха на пристана.

— Колко дълго можете да ни чакате? — попита главният инспектор.

— Към три минути — засмя се лодкарят. — Това е около две минути повече, отколкото ще ви е нужно.

— Можете ли да осланете… — Гамаш погледна часовника си. Минаваше един следобед. — … до пет?

— Искате да чакам тук до пет? Вижте, знам, че идвате отдалеч, обаче трябва да ви е ясно, че няма да ви отнеме четири часа да извървите пътя до онази врата, да почукате, а после да се обърнете и да се върнете.

— Те ще ни пуснат да влезем — каза Бовоар.

— Вие монаси ли сте?

— Не.

— Папата ли сте?

— Не — отвърна Бовоар.

— Тогава ви давам три минути. Използвайте ги разумно.

От пристана и нагоре по пътеката Бовоар ругаеше под носа си. Когато стигнаха до голямата дървена порта, главният инспектор се обърна към него.

— Изкарай го от себе си, Жан Ги. Прекрачим ли прага, край с ругатните.

— Oui, patron.

Гамаш кимна, Жан Ги вдигна ръка и похлопа на вратата. Звук почти не се чу, но го заболя ужасно.

— Maudit tabernac[13] — процеди през зъби.

— Мисля, че ето това е звънецът — каза капитан Шарбоно и посочи към дългия метален прът в кухина, изсечена в камъка.

Бовоар я взе и хлопна с все сила по вратата. Този път се чу звук. Той отново замахна и забеляза множество вдлъбнатини от предишни удари. И удари отново. И отново.

Жан Ги погледна зад себе си. Лодкарят вдигна ръка и чукна с пръст по часовника си. Бовоар се обърна към вратата и се сепна.

В дървото се бяха появили очи. Вратата ги гледаше. После осъзна, че се е отворил процеп, през който надничаха две кървясали очи.

Ако Бовоар се бе изненадал да види очите, то и очите изглеждаха изненадани, че го виждат.

— Oui — Думата прозвуча приглушено иззад дървото.

— Bonjour, mon frére[14] — каза Гамаш. — Казвам се Арман Гамаш, началник съм на отдел "Убийства" в Sûretè. Това са инспектор Бовоар и капитан Шарбоно. Предполагам, че ни очаквате.

Дървеното прозорче хлопна, после се чу безпогрешното изщракване, щом то се заключи. Настъпи тишина и Бовоар се зачуди дали наистина щяха да ги допуснат вътре. И ако не, какво щяха да правят тогава? Да разбият вратата? Лодкарят очевидно нямаше да им бъде от полза. Бовоар вече чуваше тихото кискане от пристана, примесено с плискането на вълните.

Той погледна към гората. Беше гъста и мрачна. Бяха се опитали да я държат на разстояние. Бовоар виждаше следи от отсечени дървета. Пънове бяха осеяли пространството около стените като след битка, последвана от крехко примирие. В сянката на манастира пъновете приличаха на надгробни плочи.

Бовоар си пое дълбоко въздух и си наложи да се вземе в ръце. Подобни изблици на въображението не му бяха присъщи. Той боравеше с факти. Събираше ги. А главният инспектор събираше усещания. При всеки случай на убийство Гамаш следваше тези усещания — стари, прогнили, разложени. И в края на пътечката от лигава слуз откриваше убиеца.

Докато Гамаш следваше усещанията, Бовоар следваше фактите. Строго и неумолимо. Но когато работеха заедно, усилията им се увенчаваха с успех.

Бяха добър екип. Страхотен екип.

"Ами ако не се зарадва?" Въпросът тайно се прокрадна в мозъка на Бовоар. "Ами ако не иска Ани да е с мен?"

Но това също бе просто плод на въображението. Не факт. Не факт. Не факт. Той се вторачи във вратата и отново видя вдлъбнатините от предишни удари. Нанесени от някого — или нещо — в отчаяното му желание да влезе.

Инспектор Гамаш стоеше до него, без да трепне. Напълно спокоен. Взираше се във вратата, сякаш не беше виждал нищо по-забележително през целия си живот.

А капитан Шарбоно? С периферното си зрение Бовоар виждаше, че той също се взира във вратата. Изглеждаше неспокоен. Нетърпелив или да влязат, или да се махнат. Или да отидат, или да си тръгнат, да направят нещо, каквото и да било, само да не чакат на прага като някакви крайно любезни завоеватели.

Тогава се чу шум и Бовоар видя как Шарбоно трепна от изненада.

Разнесе се продължително стържене на ковано желязо по дърво. После тишина.

Гамаш не помръдна, не се изненада — или поне не го показа. Продължи да се взира във вратата, сключил ръце зад гърба си. Сякаш разполагаше с цялото време на света.

Вратата се открехна. После още малко. И още малко.

Бовоар очакваше да чуе скърцане като от стари, ръждясали панти, най-после влезли в употреба. Ала не се чу никакъв звук. Което бе още по-смущаващо.

Вратата се отвори докрай и пред тях изникна фигура в дълга черна роба. Но не изцяло черна. С бели еполети на раменете и тясна бяла предница, която частично покриваше гърдите. Сякаш монахът бе затъкнал ленена кърпа в яката си и бе забравил да я махне.

На вързаната около кръста му връв висеше халка с един-единствен гигантски ключ.

Монахът кимна и отстъпи встрани.

— Merci — каза Гамаш.

Бовоар се обърна към лодкаря и едва устоя на изкушението да му покаже среден пръст.

Лодкарят нямаше да е по-изненадан дори ако пътниците му бяха започнали да се носят във въздуха.

На прага инспектор Гамаш спря и извика:

— До пет, нали така?

Лодкарят кимна и смотолеви едва чуто:

— Oui, patron.

Гамаш отново се обърна към отворената врата и се поколеба. За секунда. Незабележима за никого другиго, освен за човек, който добре го познава. Бовоар погледна към Гамаш и разбра защо.

Главният инспектор просто искаше да се наслади на този изключителен момент. Само една крачка го делеше от мига, в който той щеше да стане първият нерелигиозен човек, стъпил в манастира Saint-Gilbert-Entre-les-Loups.

И после Гамаш направи крачката, а останалите го последваха.

Вратата се затвори след тях с меко, приглушено изтракване. Монахът вдигна ключа, пъхна го в огромната ключалка и го завъртя.

Бяха заключени вътре.

* * *

Арман Гамаш влезе с очакването, че ще му трябва минутка да привикне с мрака. Не очакваше, че ще му е нужно време да се адаптира към светлината.

Вътре далеч не цареше мрак, а ярка светлина.

Пред тях се простираше дълъг и широк коридор от сив камък, а в дъното му се виждаше затворена врата. Но онова, което впечатли главния инспектор и което сигурно бе поразявало всеки човек, всеки монах, прекрачвал този праг векове наред, бе светлината.

Коридорът беше осеян с дъги, в цялата им палитра от цветове. Зашеметяващи призми. Шареха по твърдите каменни стени. Събираха се върху сивите плочи на пода. Местеха се, сливаха се, а после се разделяха, все едно бяха живи.

Главният инспектор знаеше, че е зяпнал от изненада, но пет пари не даваше. През целия си живот се бе нагледал на купища изумителни неща, но такова нещо не беше виждал никога. Сякаш газеше в чиста радост.

Той се обърна, улови погледа на монаха и го задържа за момент.

Там обаче нямаше радост. Само болка. Мракът, който Гамаш бе очаквал да открие в манастира, не беше между стените, а в хората. Или поне в този човек.

Тогава, без да каже и дума, монахът се обърна и тръгна по коридора. Движеше се бързо, но ходилата му почти не издаваха звук. Чуваше се единствено лекото шумолене на робата му, когато докосваше камъните. И се плъзгаше покрай дъгите.

Полицаите от Sûretè метнаха раниците си на гръб и нагазиха в топлите призми.

Докато следваше монаха, Гамаш се оглеждаше — около себе си и нагоре към тавана. Светлината идваше от прозорци високо в стените. Нямаше прозорци на нивото на главите им. Първите бяха разположени на три метра от земята. Над тях имаше още един ред. През прозорците се виждаше ясното синьо небе, няколко облака и върховете на дърветата, които сякаш се опитваха да надникнат вътре. Точно както Гамаш гледаше навън.

Стъклата бяха стари. Витражни. Несъвършени. И точно несъвършенствата им създаваха тази игра на светлината.

Нямаше украса по стените. Не беше необходима.

Монахът отвори вратата и ги въведе в огромно, по-хладно пространство. Тук дъгите бяха насочени към една-единствена точка. Олтара.

Това беше църквата.

Монахът я прекоси бързешком, като успяваше да подвие коляно в движение. Крачката му се бе ускорила, все едно манастирът леко се бе наклонил напред и те се търкаляха към крайната си цел.

Тялото.

Гамаш се озърташе, за да се ориентира в обстановката. Това бяха гледки и звуци, невиждани и нечувани от хора, на които им предстои да си тръгнат.

Миришеше на тамян. Но не онзи мускусен, тежък аромат на повечето църкви в Квебек, който като че ли имаше за цел да скрие нещо гнило. Тук мирисът бе много по-естествен. На цветя или свежи билки.

Гамаш поглъщаше всичко, на серии от мимолетни впечатления.

Тук нямаше тъмни или цветни стъкла. Високите прозорци бяха леко скосени, така че светлината падаше първо върху простия аскетичен олтар. По него нямаше никаква украса, с изключение на ярката светлина, която трептеше отгоре, хвърляше лъчи по стените и огряваше и най-отдалечените ъгли на помещението.

А на тази светлина Гамаш видя и нещо друго. Не бяха сами.

Две редици монаси седяха лице в лице от двете страни на олтара. С наведени глави и скръстени в скута ръце. Всички до един в съвършено еднакви пози. Като дървени статуетки, килнати леко напред.

Седяха в пълно мълчание и се молеха в призмата от светлина.

Гамаш и останалите прекосиха църквата и излязоха в друг дълъг коридор. С още пъстроцветни дъги. И отново тръгнаха след монаха.

Главният инспектор се запита дали водачът им, енергичният монах, изобщо забелязваше цветовете, през които, газеше. Скучни ли бяха станали? Дали възхитителното ставаше банално на това изключително място? Мъжът пред тях със сигурност не изглеждаше впечатлен. Но от друга страна, както главният инспектор много добре знаеше, насилствената смърт упражняваше точно такъв ефект върху хората.

Тя блокираше, изключваше всичко красиво, радостно, прелестно. Толкова съкрушително бе нещастието.

Монахът, който ги водеше, беше млад. Много по-млад, отколкото Гамаш бе очаквал. Мислено се нахока за тези свои очаквания. Това бе един от първите уроци, които преподаваше на новите си служители в отдел "Убийства".

Да не хранят очаквания. Да влизат във всяко помещение, да срещат всеки мъж, жена и дете и да оглеждат всеки труп с отворено съзнание. Не толкова отворено, че да им изпадне мозъкът, но достатъчно отворено, за да виждат и чуват неочакваното.

Да не хранят предубеждения. Убийството беше непредсказуемо. А в много от случаите такъв се оказваше и убиецът.

Гамаш бе нарушил собственото си правило. Очакваше, че монасите ще са възрастни. Каквито бяха повечето монаси, свещеници и монахини в Квебек. Религиозният живот вече не привличаше много млади хора.

Мнозина все още искаха да намерят Бог, но се бяха отказали да го търсят в църквата.

Този млад мъж, този млад монах, беше изключение.

В краткия миг, когато главният инспектор и монахът срещнаха погледите си и ги задържаха, Гамаш осъзна две неща. Монахът бе по-скоро момче, отколкото млад мъж. И бе дълбоко разстроен, макар да се опитваше да го скрие. Като дете, което неволно е стъпило върху ръбест камък, но не иска да признае, че го боли.

На местопрестъпление с убийство силните емоции бяха закон. Бяха нещо естествено. Защо тогава този млад монах се опитваше да прикрие чувствата си? Не че успяваше.

— Божичко — изпъшка Бовоар, щом се изравни с Гамаш, — искате ли да се обзаложим, че оттам се излиза в Монреал?

Той кимна към следващата затворена врата, в дъното на коридора. Бовоар бе по-задъхан от Гамаш и капитан Шарбоно, но пък той носеше и повече багаж.

Монахът взе прът от ковано желязо, като онзи при външната порта, и хлопна с него по дървото. Звукът отекна в коридора. Той изчака за момент, после отново удари. Всички чакаха търпеливо. Накрая Бовоар взе пръта от него и мощно го стовари върху вратата.

Чакането им приключи с познатото стържене от вдигането на резето. И вратата се отвори.

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

— Аз съм отец Филип — каза възрастният монах. — Абатът на "Сен Жилбер". Благодаря ви, че дойдохте.

Стоеше със скръстени на корема ръце, скрити в ръкавите. Изглеждаше изтощен. Благовъзпитан мъж, отчаяно вкопчен в своята благовъзпитаност пред лицето на едно варварско деяние. За разлика от младия монах абатът не се опитваше да крие чувствата си.

— Съжалявам, че се наложи — отвърна Гамаш и представи себе си и останалите.

— Последвайте ме, моля — каза абатът.

Гамаш се обърна да благодари на младия монах, който им беше показал пътя, но от него вече нямаше и следа.

— Кой бе монахът, който ни доведе дотук? — попита Гамаш.

— Брат Люк — отвърна абатът.

— Млад е — рече Гамаш и последва абата през неголямата стая.

— Да.

Отец Филип не проявяваше преднамерена грубост, смяташе Гамаш. Когато хората приемеха обет за мълчание, дори една споделена дума се считаше за голям дар. Отец Филип всъщност проявяваше огромна щедрост.

Пъстроцветните дъги, призмите и ярката светлина от коридора не проникваха тук. Но вместо да изглежда мрачна, тази стая създаваше усещане за домашен уют. Таваните бяха ниски, а прозорците — малко по-големи от процепи в стените. Ала през ромбовидните мулиони[15] Гамаш виждаше гората. Успокояващ контраст с ослепителната светлина в коридора.

Три от каменните стени бяха опасани от лавици с книги, а четвъртата бе заета от голяма открита камина. От двете й страни имаше два стола с табуретка за крака помежду им. Светлината от огъня се подсилваше от настолна лампа.

"Значи тук има електричество", помисли си Гамаш. До този момент не беше сигурен.

От тази малка стая влязоха в друга, още по-малка.

— Това беше кабинетът ми — кимна абатът към стаята, която току-що бяха напуснали. — А това е килията ми.

— Килия? — попита Бовоар и намести вече почти непоносимо тежките раници, преметнати през прегърбените му рамене.

— Спалня — поясни отец Филип.

Тримата полицаи от Sûretè се огледаха. Стаята бе приблизително два на три метра. Мебелирана с тясно единично легло и малък скрин, който очевидно служеше и за личен олтар. Върху него имаше резбована икона на Дева Мария с Младенеца. На едната стена бе долепена висока тясна библиотека, а до леглото — малка дървена масичка с книги. Нямаше прозорец.

Мъжете се обърнаха. После още веднъж.

— Извинете ме, mon père[16] — каза Гамаш. — Но къде е трупът?

Без да каже и дума, абатът дръпна библиотеката към себе си. Тримата мъже тревожно вдигнаха ръце, за да я подпрат, но вместо да падне, тя се отвори като врата.

През неочаквано зейналата в каменната стена дупка нахлу ярка светлина. Зад нея се простираше зелена трева, осеяна с окапали листа. И храсти в различен стадий на есенно обагряне. И едно-единствено огромно дърво. Клен. В центъра на градината.

Ала погледът на Гамаш се насочи право към другия край на зелената площ и свитата там фигура. И към двамата монаси в дълги роби, които стояха неподвижно на две-три крачки от тялото.

Полицаите от Sûretè прекрачиха прага на последната врата. И се озоваха в тази неочаквана градина.

* * *

— Света Марийо, майко Божия — тихо припяваха монасите с ниски, мелодични гласове. — Моли се за нас, грешниците…

— Кога го открихте? — попита Гамаш, докато предпазливо пристъпваше към тялото.

— Секретарят ми го откри след утренята. — Щом видя изражението на Гамаш, абатът обясни: — Утринната молитва приключва в осем и петнайсет. Брат Матю е бил намерен около девет без двайсет. Секретарят ми веднага е тръгнал да търси лекаря, но вече е било твърде късно.

Гамаш кимна. Зад себе си чуваше как Бовоар и Шарбоно разопаковат оборудването за оглед на местопрестъплението. Главният инспектор погледна към тревата и деликатно направи знак на абата да отстъпи няколко крачки назад.

— Désolé, отче Филип, но се налага да бъдем внимателни.

— Съжалявам — отвърна абатът и се отдръпна настрана. Изглеждаше безпомощен, объркан. Не само заради трупа, но и заради внезапната поява на хора, които не познаваше.

Гамаш потърси погледа на Бовоар и дискретно посочи към земята. Бовоар кимна. Вече бе забелязал разликата между тревата тук и в останалата част от градината. Тук връхчетата бяха полегнали. И сочеха към тялото.

Гамаш отново се обърна към абата. Отец Филип бе висок и слаб мъж. Гладко избръснат като останалите монаси, с едва набола посивяла коса.

Дълбоките му сини очи не изпускаха замисления поглед на Гамаш, сякаш абатът търсеше начин да проникне в главата му. Главният инспектор не отмести поглед, но наистина се почувства като претършуван.

Абатът отново скри ръце в ръкавите на робата си. Зае същата поза като останалите двама монаси, които недалеч от трупа се молеха със затворени очи.

— Радвай се, благодатна Марийо…

Броеницата[17]. Гамаш веднага я разпозна. И насън можеше да я каже.

— … Господ е с тебе…

— Кой е той, Père Abbè[18]?

Гамаш бе застанал така, че той да вижда тялото, но не и абатът. При някои разследвания главният инспектор лишаваше заподозрените от възможността да загърбят трупа. Искаше да виждат убития. Искаше гледката да дразни, да разкъсва, да пронизва.

Но не и в този случай. Подозираше, че този кротък човек никога няма да забрави подобна гледка. И че може би чрез съчувствие щеше по-бързо да стигне до истината.

— Матю. Брат Матю.

— Капелмайсторът? — попита Гамаш. — О…

Главният инспектор леко наведе глава. Смъртта винаги означаваше загуба. Насилствената смърт отваряше още по-голяма рана. Загубата изглеждаше още по-тежка. Но да загубиш точно този човек? Арман Гамаш отново погледна към свитото на топка тяло. Коленете, придърпани възможно най-близо до брадичката. Преди смъртта.

Отец Матю. Капелмайсторът на Saint-Gilbert-Entre-les-Loups. Човекът, чиято музика Гамаш бе слушал по време на полета.

Гамаш имаше чувството, че го познава. Не визуално, разбира се. Никой не го беше виждал. Нямаше никакви снимки на отец Матю, нито портрети. Но милиони хора, в това число и Гамаш, имаха усещането, че го познават по други начини, много по-съкровени от външния вид.

Това действително бе голяма загуба, и то не само за уединеното отшелническо братство.

— Капелмайсторът — потвърди абатът. Обърна се, погледна към човека на земята и продължи съвсем тихо, почти като шепот. — И наш приор[19]. — Абатът отново се обърна към Гамаш. — И мой приятел.

Той затвори очи и застина. После ги отвори. Бяха много сини. Абатът си пое дълбоко въздух. Опитва се да се вземе в ръце, помисли си Гамаш.

Познаваше това чувство. Когато предстоеше нещо дълбоко неприятно и болезнено за вършене. Това бе мигът преди решителната крачка.

Щом издиша, отец Филип направи нещо неочаквано. Усмихна се. Съвсем леко, почти незабележимо. Погледна Арман Гамаш с такава топлота и откровеност, че главният инспектор усети как се вкаменява.

— Всичко ще бъде наред — каза отец Филип, докато гледаше Гамаш право в очите. — Всичко ще бъде наред; и всичко ще бъде добре.[20]

Гамаш изобщо не очакваше абатът да каже точно това и му отне известно време да отговори.

— Merci. Аз вярвам, че ще е така, топ père — каза накрая Гамаш. — А вие?

— Юлиана от Норич не би излъгала — отвърна отец Филип със същата лека усмивка.

— Може би не — каза Гамаш. — Но от друга страна, Юлиана от Норич е писала за божествената любов и едва ли се е сблъсквала с убийство в манастира си. За разлика от вас, опасявам се.

Абатът продължаваше да гледа главния инспектор. Но не гневно, усещаше Гамаш. Предишната топлота си оставаше. Ала умората се бе завърнала.

— Вярно е.

— Бихте ли ме извинили, Реrе Abbe?

Главният инспектор заобиколи абата и огледа терена, като внимателно пристъпваше през тревата и цветната леха. Към брат Матю.

Там коленичи.

Не протегна ръка. Не докосна. Арман Гамаш просто гледаше. Събираше с поглед улики, но и впечатления.

Според него брат Матю не си бе отишъл кротко. Бе коленичил до много хора, убити толкова бързо, че дори не бяха разбрали какво се е случило.

Не и приорът. Той знаеше какво се е случило и какво предстои да се случи.

Гамаш се извърна и отново погледна към тревата. После към мъртвеца. Главата на брат Матю бе разбита от едната страна. Главният инспектор се наведе по-близо. Изглежда, му бяха нанесли поне два, а може би и три удара. Достатъчно да ранят смъртоносно. Но не достатъчно да убият мигновено.

Приорът, помисли си Гамаш, трябва да е имал корава глава.

Той по-скоро усети, отколкото видя, Бовоар да коленичи до него. Хвърли поглед през рамо и видя до Бовоар и капитан Шарбоно. Бяха донесли принадлежностите си за събиране на улики.

Гамаш обърна поглед към градината. Полицейска лента опасваше тревата и очертаваше пътека към цветната леха.

Абатът отново се бе присъединил към останалите монаси и заедно пееха "Аве Мария".

Бовоар извади бележника си. Нов труп — нов бележник.

Самият Гамаш не си водеше записки, а предпочиташе да слуша.

— Какво мислите? — обърна се главният инспектор към Шарбоно.

Капитанът се ококори.

— Moi?

Гамаш кимна.

За един кошмарен момент капитан Шарбоно не мислеше нищо. Съзнанието му се изпразни от съдържание като това на мъртвеца. Взираше се в Гамаш и не помръдваше. Но осъзна, че Гамаш не се държи високомерно или взискателно, а просто проявява вежливост. Не беше капан или номер.

Сърцето на Шарбоно постепенно забави ритъм, а мозъкът му се забърза.

Гамаш се усмихна окуражително.

— Не бързайте. Предпочитам добре обмисления отговор пред прибързания.

— … моли се за нас, грешниците…

Тримата монаси припяваха недалеч от тримата коленичили полицаи.

Шарбоно огледа градината. Беше опасана с високи зидове. Единственият вход и изход беше през библиотеката. Нямаше стълба, нито какъвто и да било друг знак, че някой е прескочил стената. Той вдигна поглед. Към градината нямаше и визуален достъп. Никой не би могъл да види какво се бе случило тук.

Какво се бе случило тук? Главен инспектор Гамаш искаше мнението му? Очакваше неговия ерудиран, дълбокомислен анализ.

"Господи — молеше се той. — Господи, дай ми мнение."

Когато инспектор Бовоар се обади и помоли някой от местните полицаи на Sûretè да ги посрещне на летището и да ги придружи до манастира, капитан Шарбоно сам се зае със задачата. Като началник на управлението можеше да назначи всекиго. Но той не се поколеба и за миг.

Искаше лично да се заеме.

И не просто за да види известното абатство отвътре.

Капитан Шарбоно искаше и да се запознае с главен инспектор Гамаш.

— Ето там по тревата има кръв. — Шарбоно махна към един участък, ограден с полицейска лента. — А съдейки по петната върху тревата, сякаш е пълзял няколко крачки в онази посока.

— Или е бил влачен — предположи Гамаш — от убиеца си.

— Едва ли, patron[21]. Няма дълбоки отпечатъци от стъпки по тревата или тук, в цветната леха.

— Добре — каза Гамаш и се огледа. — Защо обаче умиращ човек би искал да допълзи дотук?

Всички отново огледаха трупа. Брат Матю лежеше свит в ембрионална поза, вдигнал коленете си към брадичката и обвил здраво ръце около заобления си корем. С наведена към гърдите глава. С гръб към каменната стена на градината.

— Дали не се е опитвал да се смали? — попита Бовоар. — Прилича на топка.

Наистина приличаше. На доста голяма черна топка, търкулнала се до стената.

— Но защо? — отново попита Гамаш. — Защо да не допълзи до манастира? Защо в обратна посока?

— Може да е изгубил ориентация — каза Шарбоно. — Може да е следвал инстинкта, а не мисълта си. Може да няма причина.

— Може — каза Гамаш.

Тримата продължаваха да се взират в тялото на брат Матю. Капитан Шарбоно хвърли поглед към потъналия в мисли Гамаш.

Намираше се на сантиметри от него. Виждаше всички бръчици по лицето му. Както естествените, така и придобитите. Усещаше дори миризмата му. Едва доловима нотка на сандалово дърво и на още нещо. Розова вода.

Шарбоно беше виждал главния инспектор — по телевизията, разбира се. Дори бе летял до Монреал, за да присъства на полицейска конференция с ключов оратор Гамаш. Темата беше мотото на Sûretè: Service. Integrite. Justice.[22]

Основната тема никога не се променяше, а с течение на времето постепенно се бе превърнала в агитационен монолог, в словесна оргия от самохвалства за финал на годишната полицейска конференция.

С изключение на последния път, едва преди няколко месеца, когато ключов оратор бе главен инспектор Гамаш. Отначало Гамаш бе втрещил публиката си от хиляда полицаи, като им разказа за собствените си провали във всяка от тези три области. Къде е можело да се справи по-добре. И къде не бе успял да направи каквото и да било.

Подчерта и провалите на самата Sûretè. Ясно и точно изброи случаите, в които полицията бе излъгала, дори предала доверието на квебекчани. Отново и отново. Безпощадно обвинение срещу институция, в която Гамаш вярваше.

И точно това стана ясно.

Арман Гамаш вярваше в тях. Той вярваше в Sûretè и в Service, Integrite, Justice.

Той можеше да се справи и по-добре.

Те можеха да се справят и по-добре.

Като отделни личности и като сили на реда.

В края на речта му хилядата полицаи скочиха на крака и заръкопляскаха. Оживени. Вдъхновени.

С изключение — както забеляза Шарбоно — на една малка група. На първия ред. Те също се изправиха. Те също ръкопляскаха. И как би могло да е иначе? Но от мястото си в единия край Шарбоно ясно виждаше, че не влагат сърце в това. И само Бог знаеше какво се върти в главите им.

Това бяха комисарите от Sûretè. Командният състав. И министърът на правосъдието.

А сега на Шарбоно му се искаше да се наведе напред. През трупа. Да сниши глас и да каже: "Не знам защо този мъж е изпълзял дотук. Но със сигурност знам нещо, което трябва да чуете. В полицията може и да нямате чак толкова приятели, колкото си мислите. Колкото ви се иска да вярвате".

Той отвори уста да заговори, но я затвори и се вгледа в лицето на главния инспектор. В белезите и в дълбоките му умни очи.

Този човек знае, осъзна Шарбоно. Главен инспектор Гамаш знае, че дните му в полицията може и да са преброени.

— Какво мислите? — отново попита Гамаш.

— Мисля, че много добре е знаел какво точно ще му се случи.

— Продължете — подкани го главният инспектор.

— Мисля, че е направил всичко възможно, но е било твърде късно. Не е успял да се измъкне.

— Да — съгласи се Гамаш. — Нямало е къде да отиде.

Двамата мъже се спогледаха безмълвно. С разбиране.

— Но защо не е оставил съобщение? — попита Бовоар.

— Моля? — Шарбоно се обърна към по-младия мъж.

— Ами… видял е убиеца си, знаел е, че умира. Имал е силите да допълзи чак дотук. Защо не е използвал тази последна енергия, за да ни остави съобщение? — попита Бовоар.

Те се огледаха, но пръстта беше отъпкана. Не от тях, а от група монаси — добронамерени или не.

— Може и да е по-просто — добави Шарбоно. — Може да е постъпил като животните. Свил се е на топка, за да умре сам.

Гамаш усети прилив на симпатия към мъртвеца. Да умре сам. Почти със сигурност нападнат от човек, когото е познавал и комуто е имал доверие. Така ли е изглеждал Авел, когато е паднал на земята?

Тримата отново се наведоха над монаха.

Брат Матю бе закръглен мъж, попрехвърлил средната възраст, свикнал да си угажда приживе. Ако беше бичувал плътта си с нещо, то беше с ядене. А може би и пиене. При все че нямаше подпухналото червендалесто лице на чревоугодника.

Приорът просто изглеждаше доволен от живота, макар и — несъмнено — твърде разочарован от смъртта си.

— Възможно ли е да е имало и друг удар? — попита главният инспектор. — В корема например?

— … и благословен е плодът на твоята утроба…

Бовоар се наведе по-близо и кимна.

— Ръцете му са обвити около корема. Мислите ли, че го е боляло?

Гамаш се изправи и разсеяно изтупа пръстта от коленете си.

— Оставям го на вас с капитана, инспекторе.

Главният инспектор тръгна назад по стъпките си, като внимаваше да не се отклони от вече отъпканата пътечка.

— Света Марийо, майко Божия…

Монасите продължаваха да повтарят "Аве Мария".

Как разбираха кога да спрат, чудеше се Гамаш. Кога беше достатъчно?

Той бе наясно със своята цел. Да открие убиеца на брат Матю.

— … моли се за нас, грешниците…

Но каква беше тяхната цел, на тези три фигури в черни роби?

— … сега и в сетния ни час. Амин.

ГЛАВА ПЕТА

Главният инспектор остана загледан в монасите известно време, после обърна поглед към Бовоар.

Жан Ги, макар и все още слаб, беше наддал на тегло и вече не изглеждаше сух и изпит. Лицето му се беше окръглило, а от сенките под очите му нямаше и следа.

Но отвъд физическата промяна сега Бовоар изглеждаше щастлив. Всъщност, осъзна Гамаш, изглеждаше по-щастлив от всякога. Не като наркоман в трескава еуфория, а уравновесен и спокоен. Гамаш знаеше, че обратният път е коварен и дълъг, но се радваше, че Бовоар го е намерил и върви по него.

Нямаше ги промените в настроението и безразсъдните изблици. Нямаше ги гневът и вайкането.

Нямаше ги хапчетата — оксиконтин и перкосет. Беше ужасна ирония, че лекарствата, предназначени да облекчават болката, в крайна сметка вредят толкова много.

Бог бе свидетел, помисли си Гамаш, докато наблюдаваше по-младия инспектор, че Бовоар действително изпитваше непоносима болка. И наистина се нуждаеше от онези хапчета. Но дойде момент, в който трябваше да ги спре.

И го направи. Потърси помощ и се справи. Гамаш се надяваше, че не е твърде рано инспекторът му да се върне на работа, но подозираше, че сега Бовоар се нуждае от нормално ежедневие. А не да се отнасят с него като с инвалид.

И въпреки това Гамаш знаеше, че Жан Ги се нуждае от наблюдение. В случай че спокойствието се пропука.

Сега обаче се налагаше да се оттегли настрана от агентите и да ги остави да си вършат работата. Оттегли се и от монасите — те също си имаха работа.

А той трябваше да свърши своята.

Гамаш насочи вниманието си към градината.

Удаваше му се възможност да я огледа на спокойствие.

Беше квадратна. Приблизително дванайсет на дванайсет метра. Не беше предназначена за спортуване или многолюдни събирания. Монасите не играеха футбол тук.

Гамаш забеляза плетена кошница с градинарски принадлежности, оставена на земята. Недалеч от тримата монаси имаше и черна санитарна чанта.

Гамаш тръгна покрай лехите и се зае да огледа вечнозелените растения и билки, грижливо отбелязани с надписани табелки.

Ехинацея, коча билка, жълт кантарион, лайка.

Гамаш не се занимаваше с градинарство, но подозираше, че това са не просто билки или цветя, а лечебни растения. Той отново се огледа.

Нищо тук не изглеждаше случайно. Всичко беше добре обмислено.

В това число, подозираше той, и трупът.

Това убийство имаше цел. И задачата на Гамаш бе да я открие.

Под клена в центъра на градината имаше каменна пейка. Почти всички есенни листа бяха окапали. Повечето бяха почистени, други лежаха върху тревата, а няколко — като символи на отчаяната надежда — все още отказваха да се пуснат от клоните на дървото майка.

През лятото, когато кленът се разлистеше, щеше да хвърля шарена сянка над градината като великолепен зелен балдахин. Част от тази градина щеше да е на слънце, а останалата — на сянка. Градината на абата бе постигнала равновесие между светлината и мрака.

Ала сега, през есента, градината сякаш умираше.

Но това също беше част от естествения цикъл. Би било необичайно, противоестествено, ако всичко е в постоянен разцвет.

Стените, предположи Гамаш, бяха високи поне три метра. Никой не можеше да прескочи оградата, за да излезе от градината. А единственият начин за влизане беше през спалнята на абата. През тайната врата.

Гамаш отново погледна към манастира. Никой от манастира не би могъл да влезе или дори да надникне в градината на абата.

Дали изобщо знаеха за нея? — запита се Гамаш. Възможно ли беше?

Възможно ли беше тази градина да е не само лична, но и, тайна?

* * *

Отец Филип повтаряше Светата броеница.

— Радвай се, благодатна Марийо, Господ е с тебе…

Държеше главата си наведена, но очите му бяха отворени съвсем леко, едва забележима цепка между клепачите. Наблюдаваше полицаите в градината. Наведени над Матю. Гледаше как го снимат. Как го побутват. И си мислеше как Матю, винаги толкова фин и изискан, би се чувствал ужасно.

Да умре в пръстта.

— Света Марийо, майко Божия…

Как бе възможно Матю да е мъртъв? Отец Филип мърдаше устни и се опитваше да се съсредоточи върху простата молитва. Изричаше думите и чуваше събратята монаси до себе си. Чуваше познатите им гласове. Чувстваше раменете им до своите.

Усещаше слънчевите лъчи върху темето си, подушваше и тръпчивия мускусен мирис на есенната градина.

Но вече нищо не му се струваше познато. Усещаше чужди и думите, и молитвата, и слънчевата светлина дори.

Матю бе мъртъв.

Как съм могъл да не проумея?

— … моли се за нас, грешниците…

Как съм могъл да не проумея?

Този въпрос се превърна в новата му молитва.

Как съм могъл да не проумея, че всичко това ще завърши с убийство?

* * *

Щом направи пълна обиколка, Гамаш спря пред молещите се монаси.

Докато пристъпваше към тях, имаше усещането, че абатът го наблюдава.

Едно нещо беше очевидно. За няколкото минути, които Гамаш беше прекарал в градината, енергията на абата още повече бе намаляла.

Ако целта на "Аве Мария" бе да носи успокоение, този път не успяваше. Или може би без молитвите отец Филип щеше да се чувства още по-зле. Сега изглеждаше като човек, който е на ръба да припадне.

— Pardon — каза Гамаш.

Двамата монаси прекъснаха молитвите си, но отец Филип продължи до края.

— … сега и в сетния ни час…

И заедно изпяха: Амин.

Отец Филип отвори очи.

— Да, синко мой?

Това бе традиционно обръщение на свещеник към енориаш. Или на абат към монасите си. Гамаш обаче не бе нито едното, нито другото. И се зачуди защо отец Филип се обръща така към него.

Навик? Проява на близост? Или нещо друго? Претенции за власт. На баща над дете.

— Имам някои въпроси.

— Разбира се — каза абатът. Другите двама запазиха мълчание.

— Разбрах, че един от вас е открил брат Матю.

Монахът от дясната страна на абата хвърли бърз поглед към отец Филип, който кимна съвсем леко.

— Аз. — Монахът бе по-нисък от отец Филип и малко по-млад. В погледа му се четеше бдителност.

— А вие сте?

— Симон.

— Mon frére, бихте ли ми разказали какво се случи тази сутрин?

Брат Симон се обърна към абата, който отново кимна.

— Дойдох тук след утренята, за да почистя градината. И тогава го видях.

— Какво видяхте?

— Брат Матю.

— Oui, но разбрахте ли, че е той?

— Не.

— За кого го помислихте?

Брат Симон потъна в мълчание.

— Всичко е наред, Симон. Трябва да говорим истината — каза абатът.

— Oui, Père Abbè. — Монахът не изглеждаше доволен, нито убеден в това. Но се подчини. — Помислих го за абата.

— Защо?

— Защото никой друг не идва тук. Само той, а сега и аз.

Гамаш се замисли за момент.

— Какво направихте?

— Отидох да видя.

Гамаш хвърли поглед към обърнатата плетена кошница, чието съдържание се търкаляше между есенните листа. Греблото също лежеше на земята.

— Вървяхте ли, или тичахте?

Отново колебание.

— Тичах.

Гамаш си представи сцената. Монахът на средна възраст със своята кошница. Подготвя се да поработи в градината, да събере с греблото мъртвите листа. Влиза в тихата градина, за да свърши онова, което е вършил толкова много пъти. После вижда немислимото. Човек, паднал до стената.

Без съмнение абатът.

И какво направил брат Симон? Захвърлил инструментите си и се затичал. С дългата роба, колкото му държат краката.

— А когато стигнахте до него, какво направихте?

— Видях, че това изобщо не е Père Abbè.

— Опишете ми, моля, всичко, което направихте.

— Коленичих. — Сякаш всяка дума му причиняваше болка. Или заради спомена, или просто заради съществуването на думите. Заради самото говорене. — И дръпнах качулката му. Беше паднала върху лицето му. Тогава видях, че не е абатът.

Не беше абатът. За този мъж това сякаш бе най-важното. Не кой е, а кой не е. Гамаш слушаше внимателно. Думите. Интонацията. Паузите между думите.

И това, което чу, бе облекчение.

— Докосвали ли сте тялото? Местили ли сте го?

— Докоснах качулката и раменете му. Разтърсих го. После отидох да извикам лекаря.

Брат Симон погледна към другия монах.

Той бе по-млад от другите двама, но не много. Едва наболата коса по главата му също сивееше. Беше по-нисък и малко по-закръглен от другите двама. А в очите му, макар и мрачни, нямаше и следа от тревогата на останалите.

— Вие ли сте лекарят? — попита Гамаш и монахът кимна. На устните му заигра усмивка.

Ала Гамаш не се подведе. Един от братята на Рен-Мари се смееше на погребения и плачеше на сватби. Техен семеен приятел винаги се смееше, когато някой му крещеше. Не от радост, а от прилив на силни чувства.

Понякога двете емоции се объркваха. Особено при хора, несвикнали да дават външен израз на чувствата си.

Монахът медик, колкото и развеселен да изглеждаше, всъщност можеше да е съсипан от мъка.

— Шарл — представи се монахът. — Аз съм medecin[23] в манастира.

— Кажете ми как разбрахте за смъртта на приора.

— Бях при животните, когато брат Симон дойде да ме извика. Отведе ме настрана и каза, че се е случило нещастие…

— Сам ли бяхте?

— Не, там имаше и други братя, но брат Симон се стараеше да говори тихо. Не мисля, че са го чули.

Гамаш отново се обърна към брат Симон.

— Наистина ли го приехте за нещастен случай?

— Не бях сигурен и просто не знаех какво друго да кажа.

— Извинете. — Гамаш отново се обърна към лекаря. — Прекъснах ви.

— Изтичах до лечебницата да си взема медицинската чанта после дойдохме тук.

Гамаш си представи как двамата монаси в черни роби тичат през окъпаните в светлина коридори.

— Срещнахте ли някого по пътя?

— Жива душа нямаше — отвърна брат Шарл. — Беше работно време. Всеки си вършеше задълженията.

— Какво направихте, когато пристигнахте в градината?

— Потърсих пулс, разбира се, но и погледът беше достатъчен да се уверя, че е мъртъв, макар да не бях видял раната.

— И какво си помислихте, когато я видяхте?

— Първо се почудих дали не е паднал от стената, но после видях, че е невъзможно.

— И какво си помислихте тогава?

Брат Шарл погледна към абата.

— Продължавай — каза отец Филип.

— Помислих си, че някой му е причинил това.

— Кой?

— Честно казано, нямах представа.

Гамаш замълча и внимателно се вгледа в лекаря. От опит знаеше, че когато някой започва с "честно казано", му предстои да излъже. Той пропъди това впечатление и се обърна към абата.

— Чудя се, сър, дали двамата с вас не бихме могли да поговорим още малко.

Абатът не изглеждаше изненадан. Сякаш на този свят не бе останало нищо, което би могло да го шокира.

— Разбира се.

Отец Филип се поклони на другите двама монаси, гледайки ги в очите, и главният инспектор се зачуди какво ли съобщение бе преминало помежду им току-що. Дали монасите, които живееха заедно в мълчание, развиваха някаква форма на телепатия? Способност да четат взаимно мислите си?

Ако беше така, то тази дарба сериозно бе изневерила на приора.

Отец Филип отведе Гамаш до пейката под дървото. Далеч от останалите и техните занимания.

Оттам не можеха да виждат тялото. Не виждаха и манастира. Пейката гледаше към лечебните билки, към стената и към върховете на дърветата зад нея.

— Трудно ми е да повярвам, че се е случило — каза абатът. — Сигурно го чувате непрекъснато. Всички ли го казват?

— Повечето. Би било ужасно, ако убийството не е нещо шокиращо.

Абатът въздъхна и се вторачи в далечината пред себе си. После затвори очи и вдигна крехките си ръце към лицето.

Нямаше хлипане. Нито ридание. Нито дори молитва.

Само мълчание. И дългите му деликатни ръце като маска върху лицето. Още една стена между него и външния свят.

Накрая ги положи в скута си, безжизнено отпуснати.

— Той беше най-добрият ми приятел. В манастир не е редно да имаш най-добър приятел. Очаква се всички да сме равни. Всички да сме приятели, но не прекалено големи. Това, естествено, е идеалният вариант. Ние, също като Юлиана от Норич, се стремим да постигнем всепоглъщаща любов към Бог. Ала всички сме грешни и сме хора и понякога се случва да обикнем свои събратя човеци. За сърцето няма закони.

Гамаш слушаше, чакаше и се опитваше да не прибързва с изводите.

— Не мога да ви кажа колко често сме седели тук с Матю. Той сядаше на вашето място. Понякога обсъждахме манастирски дела, друг път просто четяхме. Той носеше партитурите си за псалмите. Аз се занимавах с градината или просто седях и слушах как тихичко си тананика. Той дори не съзнаваше, че го прави или че аз го чувам — така си мисля. Но аз го чувах.

Погледът на абата се зарея към стената и дърветата, стърчащи отвъд нея като островърхи кули. Умълча се за известно време, като изгубен в онова, което завинаги щеше да си остане в миналото. Описаната сцена никога нямаше да се повтори. Онова тананикане никога повече нямаше да прозвучи.

— Убийство? — прошепна накрая. — Тук? — Той отново се обърна към Гамаш: — А вие сте тук, за да откриете кой от нас го е сторил. Казахте, че сте главният инспектор. Значи ни е дошъл на крака най-големият началник?

Гамаш се усмихна.

— Не най-големият, опасявам се. Аз също имам началници.

— Всички имаме — каза отец Филип. — Вашите поне не могат да видят всичко, което правите.

— И да знаят всичко, което мисля и чувствам — каза Гамаш. — Благодарен съм за това всеки ден.

— Но и не могат да ви донесат утеха и спасение.

Гамаш кимна.

— Това поне е сигурно.

— Patron? — Бовоар стоеше на няколко крачки разстояние.

Гамаш се извини и стана от пейката, за да отиде при по-младия инспектор.

— Готови сме да преместим тялото. Но къде трябва да го изпратим?

Гамаш се замисли за момент, после погледна към двамата молещи се монаси.

— Онзи мъж там — Гамаш посочи към брат Шарл — е техният medecin. Върви с него да вземете носилка и отнесете брат Матю обратно в лечебницата. — Гамаш замълча за момент, а Бовоар го познаваше достатъчно добре, за да изчака търпеливо. — Бил е капелмайстор на манастира. — Гамаш отново погледна към свитото на топка тяло на брат Матю.

За Бовоар това бе просто още един факт. Поредната порция информация. Ала разбираше, че за главния инспектор е нещо повече.

— Това важно ли е? — попита Бовоар.

— Би могло да е.

— За вас е важно, нали? — каза Бовоар.

— Това е безобразие — каза началникът му. — Огромна загуба. Той е бил гений, разбираш ли? Слушах музиката му по пътя насам.

— И аз така си помислих.

— Чувал ли си я?

— Няма начин да я пропуснеш. Преди две-три години беше навсякъде. Която и проклета станция да включиш, все ще я чуеш.

Гамаш се усмихна.

— Не си почитател, а?

— Шегувате ли се? На грегориански хорали? Група мъже пеят без музикален съпровод, почти монотонно, на латински. Какво да не му харесаш?

Главният инспектор се усмихна на Бовоар и се върна при абата.

— Кой би могъл да извърши подобно нещо? — попита отец Филип едва чуто, когато Гамаш отново седна на пейката. — Задавам си този въпрос цяла сутрин. — Абатът се обърна към събеседника си: — И защо не успях да го предвидя?

Гамаш замълча — знаеше, че въпросът не е отправен към него. Но в крайна сметка от него щеше да дойде отговорът. Тогава си даде сметка и за друго.

Отец Филип не се бе опитал да загатне, че извършителят е външен човек. Дори не се бе опитал да убеди Гамаш или себе си, че става дума за нещастен случай. За нелепо падане.

Нямаше и следа от обичайното увъртане, с цел да се избяга от жестоката истина.

Брат Матю беше убит. И това бе дело на някой от другите монаси.

От една страна, Гамаш се възхищаваше от способността на отец Филип да се изправи лице в лице с реалността независимо от ужасните обстоятелства. Но беше и озадачен от лекотата, с която абатът приема всичко.

Отец Филип не криеше изумлението си, че точно тук е извършено убийство. И в същото време не беше направил онова, което би било най-човешко. Не бе потърсил друго обяснение, колкото и нелепо да беше.

И главен инспектор Гамаш започна да се чуди колко шокиран всъщност е отец Филип.

— Брат Матю е бил убит между осем и петнайсет, когато е свършила сутрешната ви служба, и девет без двайсет, когато трупът му е бил намерен от вашия секретар — каза главният инспектор. — Къде бяхте по това време?

— Веднага след утренята слязох в мазето, за да обсъдя геотермалната система с брат Реймон. Той се грижи за материалната част. Техническите съоръжения на манастира.

— Тук имате геотермална система?

— Да. Геотермалната система отоплява манастира, а слънчевите панели я захранват с енергия. Зимата наближава и исках да се уверя, че работи. Бях долу, когато брат Симон ме откри и ми съобщи новината.

— Колко беше часът?

— Почти девет, предполагам.

— Какво каза брат Симон?

— Каза само, че брат Матю е претърпял някаква злополука в градината ми.

— Каза ли ви, че брат Матю е мъртъв?

— Впоследствие. Каза ми го, докато бързахме обратно. Първо извикал лекаря, после мен. Тогава вече знаеха, че е било фатално.

— Но каза ли ви той нещо повече?

— Че не е било злополука?

— Че е бил убит.

— Лекарят ми го каза. Когато пристигнах, стоеше на вратата и чакаше. Опита се да ме спре, да ми попречи да приближа и ми каза, че Матю не е просто мъртъв, а по всичко личало, че някой го е убил.

— А вие какво казахте?

— Не помня какво съм казал, но едва ли е било нещо, което се преподава в духовната семинария.

Отец Филип се върна мислено в онзи момент. Спомни си как избута лекаря настрана и се втурна, препъвайки се, към дъното на градината. Към онова, което на пръв поглед приличаше на купчина тъмна пръст. Но не беше. И както го видя в спомена си, така го описа и на едрия спокоен полицай от Sûretè, седнал до него на пейката.

— И после се свлякох на колене до него — каза отец Филип.

— Пипнахте ли го?

Да, пипнах лицето, после и робата му. Мисля, че я изпънах. Не знам защо. Кой би направил подобно нещо?

Гамаш отново пренебрегна въпроса му. Имаше достатъчно време за отговора.

— Какво е правил брат Матю тук? Във вашата градина?

— Нямам представа. Не е търсил мен. По това време аз винаги съм навън и си върша задачите.

— И той е знаел това?

— Той беше мой приор. Знаеше го по-добре от почти всички останали.

— Какво направихте, след като видяхте трупа му? — попита Гамаш.

Абатът се замисли.

— Първо се помолихме. После се обадих в полицията. Имаме само един телефон. Сателитен. Невинаги има връзка, но тази сутрин работеше.

— Мина ли ви през ум да не се обадите?

Въпросът изненада абата и той с признателност се вгледа в този хрисим непознат.

— Срамувам се да призная, че това беше първата ми мисъл. Да остане само помежду ни. Свикнали сме да бъдем самостоятелни.

— Тогава защо се обадихте?

— Боя се, че не е заради Матю, а заради другите.

— Какво значи това?

— Матю си отиде. Той е с Бог.

Гамаш се надяваше да е истина. За брат Матю вече нямаше загадки. Той знаеше кой е отнел живота му. И вече знаеше дали има Бог. И рай. И ангели. И даже небесен хор.

Не му се мислеше какво се случва с небесния хор, когато горе се появи поредният капелмайстор.

— Но останалите сме тук — продължи отец Филип. — Не ви извиках за отмъщение или за да накажете онзи, който го е извършил. Деянието вече е извършено. Матю е в безопасност. Ние, от друга страна, не сме.

Гамаш знаеше, че това е простата истина. Беше и бащинска реакция. Да закриля. Или на пастир — да брани стадото от хищници.

Saint-Gilbert-Entre-les-Loups. Свети Гилберт сред вълците. Странно име за манастир.

Абатът знаеше, че в кошарата има вълк. В черна роба, с обръсната глава, кротко нашепващ молитви. Отец Филип бе извикал ловци да го открият.

Бовоар и лекарят се бяха върнали с носилка и я бяха поставили до брат Матю. Гамаш се изправи и даде безмълвен сигнал. Тялото беше вдигнато на носилката и брат Матю напусна градината за последен път.

* * *

Абатът поведе малкото шествие, следван от братята Симон и Шарл. После капитан Шарбоно в предния край на носилката, а Бовоар зад него.

Гамаш последен напусна градината на абата и затвори библиотеката след себе си.

Тръгнаха през дъгата по коридора. Пъстрите цветове танцуваха по опечалените и по тялото върху носилката. Когато пристигнаха в църквата, останалите от монашеското братство се изправиха от пейките и се занизаха в колона след Гамаш, за да се присъединят към процесията.

Абатът, отец Филип, започна да чете молитва. Не Светата броеница. Нещо друго. И тогава Гамаш осъзна, че абатът не говореше. Той пееше. И не просто молитва. А песнопение.

Грегориански хорал.

Останалите монаси постепенно се присъединиха. Песента им изпълни коридора и се сля със светлината. Би било красиво, ако липсваше мрачната увереност, че един от мъжете, които пееха Божието слово, с Божия глас, е убиец.

ГЛАВА ШЕСТА

Около лъскавата медицинска маса в лечебницата се бяха събрали четирима мъже. Арман Гамаш и инспектор Бовоар стояха от едната страна, лекарят — срещу тях, а абатът — отстрани. Брат Матю лежеше върху масата от неръждаема стомана, с ужасено изражение и вперен в тавана поглед.

Другите монаси бяха отишли да вършат онова, което монасите обичайно вършеха в такива моменти. Гамаш се зачуди какво би могло да е то.

От опит знаеше, че повечето хора отчаяно се препъваха и опипом се мъчеха да се хванат за познати миризми, гледки и звуци. Сякаш получаваха световъртеж, ако неволно попаднеха отвъд границите на познатия си свят.

Капитан Шарбоно бе инструктиран да търси оръдието на убийството. Гамаш не хранеше големи надежди, но бяха длъжни да опитат. Ако приорът бе убит с камък, както изглеждаше, то той най-вероятно бе хвърлен отвъд стената, за да потъне безследно в девствените гори.

Главният инспектор се огледа. Очакваше, че лечебницата ще е стар, дори античен. Тайно се бе подготвил да види нещо от мрачното Средновековие. Операционни маси от каменни плочи с улеи за телесните течности. Дървени рафтове с изсушени и стрити на прах билки от градината. Хирургически ножовки.

Но за негова изненада стаята се оказа нова-новеничка, с лъскаво оборудване, прилежно подредени шкафове, пълни с марля и бинт, хапчета и шпатули за език.

— Патологът ще направи аутопсията — каза Гамаш на лекаря. — Не искаме да извършвате каквито и да било медицински процедури върху приора. Искам единствено да бъдат свалени дрехите му, за да ги претърсим както трябва. Освен това искам да видя тялото.

— Защо?

— В случай че има още рани или белези. Или каквото и да било друго, за което трябва да знаем. Колкото по-бързо съберем фактите, толкова по-скоро ще стигнем до истината.

— Но между фактите и истината има разлика, господин главен инспектор — каза абатът.

— И един ден двамата с вас можем да седнем в онази ваша прекрасна градина и да обсъдим този въпрос — каза Гамаш. — Но не сега.

Той обърна гръб на абата и кимна на лекаря, който се залови за работа.

Мъртвецът вече не беше свит в ембрионална поза. Въпреки започналото трупно вкочаняване бяха успели да го положат на масата легнал по гръб. Ръцете на приора, забеляза Гамаш, все още бяха скрити в ръкавите на расото и притиснати върху корема му като при остра болка.

Щом развърза връвта около кръста на приора, лекарят измъкна ръцете на мъртвеца от ръкавите. Гамаш и Бовоар се наведоха напред, за да видят дали стиска нещо между пръстите си. Дали имаше нещо под ноктите му? Или в свитите юмруци?

Там обаче нямаше нищо. Ноктите бяха чисти и изрязани. Лекарят внимателно положи ръцете на брат Матю отстрани до тялото. Но лявата се плъзна от ръба на металната маса и увисна. Нещо изпадна от ръкава и политна към пода.

Лекарят се наведе да го вземе.

— Не го пипайте — нареди Бовоар и лекарят се изправи.

Бовоар нахлузи чифт ръкавици от полевия комплект за местопрестъпления, наведе се и взе къс хартия от каменния под.

— Какво е това? — Абатът пристъпи напред. Лекарят се наведе над масата, пренебрегвайки тялото в полза на онова, което държеше инспектор Бовоар.

— Не знам — отвърна Бовоар.

Лекарят заобиколи масата и четиримата мъже се оказаха в кръг, вторачени в листа.

Пожълтял, с неправилна форма. Не беше купен от магазин. По-плътен от хартия за търговски цели.

Върху него имаше филигранно изписани думи. С черни калиграфски букви. Не твърде претрупано, а съвсем семпло.

— Не мога да го прочета. На латински ли е? — попита Бовоар.

— Така мисля. — Абатът се наведе напред и присви очи.

Гамаш сложи полукръглите си очила за четене и също се наведе над листа.

— Прилича на страница от стар ръкопис — каза накрая и отстъпи назад.

Абатът изглеждаше объркан.

— Не е хартия, пергамент е. Агнешка кожа. Личи си на пипане.

— Агнешка кожа? — попита Бовоар. — Това ли използвате за хартия?

— Не, от векове насам. — Абатът продължаваше да се взира в страницата, която инспекторът държеше. — Не намирам никакъв смисъл в текста. Може да е латински, но не е от никой псалм или часослов, или религиозен текст, който да ми е известен. Успявам да различа само две думи.

— Кои са те? — попита главният инспектор.

— Ето — посочи абатът. — Това прилича на Dies irae.

Докторът издаде някакъв звук, който би могъл да бъде и кикот. Всички извърнаха погледи към него, но той потъна в мълчание.

— Какво значи това? — попита Бовоар.

— Това е от "Реквием", заупокойната меса — каза абатът.

— Означава "ден на гняв" — каза Гамаш. — Dies irae — цитира той, — dies illa. Ден на гняв. Ден на траур.

— Точно така — каза абатът. — В заупокойната меса двете се казват заедно. Но тук няма dies illa.

— Това какво ви говори, отче Филип? — попита главният инспектор.

Абатът се замисли за момент.

— Говори ми, че не е заупокойната меса.

— Вие намирате ли някакъв смисъл, брат Шарл? — попита Гамаш.

Сбърчил чело, лекарят съсредоточено гледаше пергамента в ръката на Бовоар. После поклати глава.

— Боя се, че не.

— Никой от двама ви не го е виждал досега? — упорстваше Гамаш.

Лекарят хвърли поглед към абата. Отец Филип продължаващ ще да се взира в думите. Накрая поклати глава.

След кратко мълчание Бовоар посочи към страницата.

— А тези неща какви са?

Мъжете отново се наведоха напред.

Над всяка дума имаше миниатюрни завъртулки с мастило. Като вълнички. Или крила.

— Това са невми, струва ми се — каза най-сетне абатът.

— Невми? — попита Гамаш. — Какво е това?

Абатът изглеждаше видимо смутен.

— Това са музикални ноти.

— Никога не съм виждал такива — каза Бовоар.

— Няма къде да ги видите. — Абатът вдигна поглед от страницата и отстъпи назад. — Не се използват от хиляда години.

— Не разбирам — каза Гамаш. — Нима тази страница е на хиляда години?

— Възможно е — каза отец Филип. — Това би могло да обясни: и текста. Може да е църковна песен, за която е използвана стара форма на латински език.

Но не изглеждаше убеден.

— Под "църковна песен" имате предвид грегорианска църковна песен? — попита главният инспектор.

Абатът кимна.

— Възможно ли е това да е — Гамаш посочи към страницата — грегорианска църковна песен?

Абатът отново погледна към страницата и поклати глава.

— Не знам. Объркват ме думите. На латински са, но са безсмислени. Грегорианските песнопения следват много стари и строго установени правила и почти винаги са от псалми. А това не е.

Отец Филип потъна в обичайното си мълчание.

Нямаше какво повече да се научи от листа. Поне засега. Гамаш се обърна към лекаря.

— Продължавайте, моля.

През следващите двайсет минути брат Шарл постепенно свали няколкото слоя дрехи от тялото на брат Матю, борейки се с трупното вкочаняване.

Докато накрая помежду им не остана единствено голото тяло на мъжа върху металната маса.

— На колко години беше брат Матю? — попита Гамаш.

Мога да ви покажа здравния му картон — каза лекарят — но мисля, че беше на шейсет и две.

— В добро здраве?

— Да. Леко увеличена простата, леко повишен ПСА[24], но беше под наблюдение. Имаше и десетина килограма наднормено тегло, както виждате. Но не беше прекалено пълен. Препоръчах му повече физически упражнения.

— Как? — попита Бовоар. — Трудно би се записал на фитнес. Да не би да се е молил по-усилено?

— Ако е така — каза докторът, — едва ли е първият човек, решил да се втали с молитви. Но по стечение на обстоятелствата през зимата успяхме да сформираме два хокейни отбора. Далеч сме от калибъра на НХЛ[25], но сме изненадващо добри. И много надъхани за победа.

Бовоар стоеше вторачен в брат Шарл, все едно монахът му говореше на латински. Звучеше направо невероятно. Монаси да играят състезателен хокей? Веднага си ги представи на терен върху замръзналото езеро. Блъскат се един в друг. Черни роби се веят.

Здрав дух в здраво тяло.

Може би тези мъже не бяха чак такива особняци, за каквито ги мислеше.

Или може би точно това ги превръщаше в още по-големи особняци.

— И той? — попита главният инспектор.

— И той какво? — попита лекарят.

— Брат Матю увеличи ли физическото натоварване?

Брат Шарл погледна към тялото върху масата и поклати глава, после срещна погледа на Гамаш. Очите на монаха отново се усмихваха, макар че гласът му звучеше напълно сериозно.

— Приорът не приемаше лесно съвети.

Гамаш задържа погледа му, докато брат Шарл наведе глава и отново заговори.

— Иначе беше в добро здраве.

Главният инспектор кимна и погледна надолу към голия мъж върху масата. С нетърпение беше очаквал да види дали брат Матю наистина има рана в коремната област.

Там обаче нямаше нищо. Само провиснала сивееща кожа. Тялото му, с изключение на счупения череп, беше непокътнато.

Гамаш все още не можеше да види ударите, довели до финалното, катастрофално смазване на черепа. Но щеше да ги открие. Тези неща никога не изникваха неочаквано. Щеше да се появи диря от по-малки рани, синини, наранени чувства. Обиди и забрани.

Главният инспектор щеше да ги проследи. А те неизбежно щяха да го отведат до човека, превърнал този мъж в труп.

Главен инспектор Гамаш погледна към бюрото и пожълтелия лист плътна хартия. С неговите… как се наричаха онези завъртулки?

Невми.

И почти неразбираемия текст.

С изключение на две думи.

Dies irae.

Ден на гняв. От траурната меса.

Какво се бе опитвал да направи приорът в часа на смъртта си? Когато е можел да направи само още едно нещо в живота си, какво бе направил? Не беше написал в меката пръст името на убиеца си.

Не, брат Матю бе мушнал онзи лист в ръкава си и се бе свил на топка около него.

Какво им говореше тази плетеница от несвързани думи? Не много — засега. Освен че брат Матю е умрял, опитвайки се да я опази.

ГЛАВА СЕДМА

Столът до отец Филип беше празен.

От години, от десетилетия, не се беше случвало да погледне надясно и да не види Матю.

Сега абатът дори не извърна очи натам. Гледаше право пред себе си, към лицата на монасите от Saint-Gilbert-Entre-les-Loups.

Те също го гледаха.

Очакваха отговори.

Очакваха информация.

Очакваха той да каже нещо. Каквото и да било.

Да застане между тях и ужаса, който изпитваха.

А той продължаваше да ги гледа. Останал без думи. Бе натрупал толкова много през годините. Склад, пълен с мисли, впечатления, емоции. С неизказани неща.

И точно сега, когато му трябваха думи, складът беше празен. Тъмен и студен.

Не беше останало нищо за казване.

* * *

Главен инспектор Гамаш се наведе напред, подпрял лакти върху протритото дървено бюро. Дланите му небрежно се докосваха.

Погледна към Бовоар и капитан Шарбоно, които седяха срещу него с отворени пред себе си бележници, готови да докладват на началника.

След медицинския преглед Бовоар и Шарбоно разпитаха монасите, свалиха им пръстови отпечатъци и започнаха да събират първоначални показания. Реакции. Впечатления. Обща представа за действията им.

Докато те се занимаваха с това, главен инспектор Гамаш претърси килията на мъртвеца. Беше почти същата като на абата. Същото тясно легло. Същият скрин, само че неговият олтар бе в чест на света Чечилия. Гамаш не беше чувал за нея, но реши да я проучи.

Имаше няколко ката монашески роби, бельо, обувки. Нощна риза. Молитвеници, псалтири. И нищо друго. Никакви лични вещи. Никакви снимки, никакви писма. Нито следа от родители, братя, сестри. От друга страна, може би Бог беше негов отец и Мария — негова майка. А монасите — негови братя. В крайна сметка съставляваха голямо семейство.

Но кабинетът, кабинетът на приора, беше златна мина. За жалост, не с улики по случая. Нямаше окървавен камък. Нямаше заплашително писмо, подписано с нечие име. Нямаше убиец, готов да си признае.

За сметка на това Гамаш откри върху бюрото на приора използвани пачи пера и мастилница. Прибра ги в найлонови торбички и ги сложи в раницата си заедно с останалите веществени доказателства, събрани от местопрестъплението.

Прие го за много важна находка. В крайна сметка старият лист, изпаднал от ръкава на приора, бе изписан с паче перо и мастило. Но колкото повече мислеше за това, толкова повече се разклащаше убеждението му, че находката ще се окаже важна.

Какви бяха шансовете приорът — капелмайстор и световен авторитет в областта на грегорианските псалми — да напише нещо неразбираемо? И абатът, и лекарят бяха озадачени от латинския, както и от онези невми.

Сякаш беше дело на някой неук и неопитен аматьор.

А и беше написано върху много стара хартия. Пергамент. Агнешка кожа. Опъната и изсушена вероятно преди стотици години. По бюрото на приора имаше много хартия, но пергамент липсваше.

Въпреки това Гамаш старателно прибра в надписани торбички пачите пера и мастилницата. За всеки случай.

Откри и партитури. Купища неподвързани нотни листове.

Книги с музика и история на музиката. Научни доклади на тема музика. Но макар и католик по вяра, брат Матю нямаше всестранни интереси.

* * *

Вълнуваше го само едно нещо. Грегорианските псалми.

На стената висеше прост кръст с разпнатия Христос в агония. А под разпятието и около него се ширеше море от музика.

Това бе истинската страст на брат Матю. Не Христос, а песнопенията, на чиито крила се възнасяше. И ако Христос го бе призовал при себе си, беше го направил с мелодията на грегориански хорал.

Гамаш нямаше представа, че за грегорианските псалми е изписано или може да се изпише толкова много. Макар че, ако трябваше да бъде честен, изобщо не се бе замислял. До този момент. Главният инспектор се бе настанил на бюрото и докато чакаше да се върнат Бовоар и Шарбоно, бе започнал да чете.

За разлика от килията, която ухаеше на почистващ препарат, кабинетът смърдеше на стари чорапи, миризливи обувки и прашни документи. Миришеше на човек. Приорът спеше в килията си, но живееше тук. И Арман Гамаш започна да вижда брат Матю просто като Матю. Монах. Музикален ръководител. Вероятно гений. Но основно човек.

Сега, когато Шарбоно и Бовоар се бяха върнали, главният инспектор насочи вниманието си към тях.

— Какво открихте? — Гамаш погледна първо към Шарбоно.

— Нищо, patron. Или поне не открих оръдието на убийството.

— Не се изненадвам — каза главният инспектор, — но трябваше да опитаме. Като получим доклада от аутопсията, ще разберем дали е било камък, или нещо друго. Докъде стигнахте с монасите?

— Снехме отпечатъци от всички — каза Бовоар. — Взехме й първоначалните показания. След службата в седем и половина; всеки се залавя със задачите си. Така… — Бовоар хвърли поглед на записките си — в манастира има четири основни трудови области. Зеленчуковата градина, животните, ремонтни дейности които нямат край, и готвене. Всеки от монасите е специалист в дадена област, но се редуват и в другите задължения. Разбрахме кой какво е правил в критичния момент.

Добре поне, помисли си Гамаш, докато слушаше доклада, че: времето на смъртта е сравнително точно. Не е преди края на утринната молитва в осем и петнайсет и не е след девет без двайсет, когато брат Симон е открил тялото.

Двайсет и пет минути.

— Нещо подозрително? — попита той.

И двамата мъже поклатиха глава.

— Всички са били по работните си места — каза Шарбоно. — В компанията на свидетели.

— Но това е невъзможно — спокойно каза Гамаш. — Брат Матю не се е самоубил. Някой от братята монаси не е правел каквото му е било възложено. Или поне се надявам, че не му е било възложено.

Бовоар вдигна вежди. Прие, че началникът му се шегува, но може би си струваше да се замисли над думите му.

— Нека опитаме да подходим от друг ъгъл — предложи главният инспектор. — Някой от монасите да е споменавал за конфликт? Някой бил ли е във враждебни отношения с приора?

— Никой, patron — каза капитан Шарбоно. — Или поне никой не призна да е имало конфликт. Всички изглеждаха искрено шокирани. — Непрекъснато повтаряха думата "невероятно". Incroyable.

Инспектор Бовоар поклати глава.

— Вярват в непорочното зачатие, във възкресението, в ходенето по вода и в някакъв белобрад старец, който виси в облаците и управлява света, обаче намират това за невероятно?

Гамаш помълча известно време, после кимна.

— Наистина е интересно — съгласи се той — в какво избират да вярват хората.

И на какво са способни в името на тази вяра.

Как ли монахът, извършил подобно деяние, успяваше да помири убийството с вярата си? И какво ли казваше на белобрадия старец от небесата в тихите си моменти за молитва?

За пореден път този ден главният инспектор се запита защо манастирът бе построен толкова далеч от цивилизацията. И защо имаше толкова дебели стени. И толкова високи. И заключени порти.

За да държат светските грехове отвън? Или за да крият нещо още по-лошо вътре?

— Значи — каза той — според монасите не е имало абсолютно никакви конфликти.

— Никакви — потвърди капитан Шарбоно.

— Някой лъже — каза Бовоар. — Или всички до един.

— Има и друга възможност — каза Гамаш. Той придърпа пожълтялата страница, която лежеше по средата на бюрото. Вдигна я, за да я огледа, после я свали и се вторачи в лицата им.

— Може би убийството няма нищо общо със самия приор. Може би наистина не е имало никакъв конфликт. Може да е бил убит заради това.

Главният инспектор отново остави листа помежду им. И отново видя тялото — така, както го бе видял за пръв път. Свито на кълбо в сенчест ъгъл на слънчевата градина. Тогава нямаше представа, но сега знаеше, че в самия център на онова мъртво тяло имаше лист хартия. Като костилка в праскова.

Това ли беше мотивът?

— Някой от монасите да е забелязал нещо странно сутринта? — попита Гамаш.

— Нищо. Изглежда, всеки е вършил работата, която му е била възложена.

Главният инспектор кимна и се замисли.

— А брат Матю? Той каква работа е трябвало да свърши?

— Да стои тук, в кабинета си. И да работи върху музиката — отвърна Бовоар. — А това е единственото интересно нещо, което изникна. Брат Симон казва, че се върнал в кабинета на абата веднага след утринната молитва, после трябвало да отиде да работи в animalerie[26]. Но пътьом се отбил тук.

— Защо? — Гамаш се наведе напред и си свали очилата.

— За да предаде съобщение. Очевидно абатът е искал да се види с приора тази сутрин, след литургията в единайсет. — Изречени от Бовоар, думите звучаха странно. Абати, приори, монаси, ей богу!

Те вече не бяха част от квебекския речник. Не се използваха в ежедневието. Само за едно поколение тези учтиви думи бяха станали нелепи. И скоро щяха да изчезнат напълно.

Бог можеше и да е на страната на монасите, помисли си Бовоар, но не и времето.

— Брат Симон твърди, че когато дошъл да уточни часа на срещата, тук нямало никого.

— Трябва да е било около осем и двайсет — каза Гамаш и си го записа. — Чудя се защо абатът е искал да се види с приора?

— Pardon? — попита инспектор Бовоар.

— Жертвата е бил дясната ръка на абата. Струва ми се логично двамата да са провеждали редовни и предварително уговорени срещи. Също като нас.

Бовоар кимна. Двамата с главния инспектор се срещаха всяка сутрин в осем, за да обсъдят събитията от предишния ден и всички случаи на убийства, които се разследваха в отдела на Гамаш.

Но съществуваше и възможност нещата в един манастир да не са съвсем същите като в отдел "Убийства" на Sûretè. И абатът да не е съвсем същият като главния инспектор.

Въпреки това предположението, че абатът и приорът са провеждали редовни срещи, изглеждаше съвсем на място.

— Това би означавало — каза Бовоар, — че абатът е искал да говори с приора за нещо различно от обичайните манастирски дела.

— Би могло. Или че е било нещо спешно. Неочаквано. Нещо, което е изникнало внезапно.

— Тогава защо не е поискал да се види с приора незабавно? — попита Бовоар. — Защо да чака края на службата в единайсет?

Гамаш се замисли.

— Добър въпрос.

— И така, ако приорът не се е върнал в кабинета си след утринната молитва, къде е отишъл?

— Може да е отишъл направо в градината — предположи Шарбоно.

— Възможно е — каза главният инспектор.

— В такъв случай брат Симон, секретарят на абата, нямаше ли да го види? — попита Бовоар. — Или да го срещне по коридора?

— Може да го е видял — каза началникът му. После сниши глас и прошепна театрално към Бовоар: — А може и да те е излъгал.

Бовоар влезе в тона му и шумно прошепна в отговор:

— Религиозна? Лъжа? Някой се е запътил към ада. — Той погледна Гамаш с драматична загриженост, после се усмихна.

Гамаш се засмя и разтри лицето си. Събираха много факти. И вероятно немалко лъжи.

— Името на брат Симон изниква непрекъснато — каза Гамаш. — Какво знаем за неговите действия тази сутрин?

— Ами ето какво казва той. — Бовоар разгърна няколко страници от бележника си и спря. — Веднага след утринната молитва, в осем и петнайсет, се върнал в кабинета на абата. Там абатът го помолил да насрочи среща с приора по някое време след литургията в единайсет. Абатът излязъл да погледне геотермалната система, а брат Симон тръгнал да поеме дежурството си при животните. По пътя се отбил тук, надникнал. Приора го нямало. И си тръгнал.

— Бил ли е изненадан? — попита Гамаш.

— Не изглеждаше изненадан или разтревожен. Приорът, също като абата, си е ходел където и когато пожелае.

Гамаш се замисли за момент.

— Какво е направил брат Симон след това?

— Работил двайсетина минути при животните, после се върнал в кабинета на абата, за да поработи в градината. Именно тогава открил тялото.

— Знаем ли със сигурност, че брат Симон е ходил до animalerie? — попита началникът.

Бовоар кимна.

— Версията му се потвърждава. И други монаси са го видели там.

— Може ли да е тръгнал оттам по-рано? — попита Гамаш. — Например в осем и половина.

— И аз се питах същото — усмихна се Бовоар. — Другите монаси, които работят там, твърдят, че е възможно. Всички са били заети със собствените си задачи. Но брат Симон трудно е можел да изпълни своите задължения за толкова кратко време. А цялата му работа е била свършена.

— Какво точно е свършил? — попита Гамаш.

— Пуснал кокошките от клетките и сложил на всички прясна храна и вода. После почистил клетките. Няма как да се престориш, че си свършил подобно нещо.

Гамаш си нахвърли някакви бележки, докато кимаше на себе си.

— Вратата към кабинета на абата беше заключена, като дойдохме. Така ли е обикновено?

Двамата мъже се спогледаха.

— Не знам, patron — каза Бовоар и драсна нещо в бележника си. — Ще проверя.

— Добре.

Това със сигурност беше важно. Ако вратата обикновено се заключваше, значи някой я бе отключил, за да пусне приора да влезе.

— Нещо друго? — попита Гамаш и отмести поглед от Бовоар към Шарбоно. После обратно.

— Нищо, освен че се опитах да свържа тази бракма, но тя, разбира се, не работи. — Бовоар махна възмутен към сателитната чиния, която мъкнеха със себе си чак от Монреал.

Гамаш пое дълбоко въздух. Това винаги се явяваше сериозна пречка при отдалечено разследване. Носеха свръхмодерна апаратура в примитивна обстановка, а после се изненадваха, че не работи.

— Пак ще пробвам — каза Бовоар. — Тук няма телекомуникационна кула, така че и мобилните ни телефони не работят, но все пак можем да получаваме текстови съобщения.

Гамаш си погледна часовника. Беше точно четири. Разполагаха с един час преди тръгването на лодкаря. Едно разследване на убийство не можеше да е лениво занимание, но точно този случай носеше допълнително напрежение. Гонеха дневната светлина и крайния срок на лодкаря.

Залезеше ли слънцето, оставаха в клопката на манастира. Заедно с уликите и трупа. А главен инспектор Гамаш не искаше това.

* * *

Отец Филип направи кръстния знак над главите на своето паство. Те се прекръстиха.

После седна. И те седнаха. Като сенки, които повтаряха всяко негово движение. Или деца, помисли си той. По-великодушни и може би по-прилежни.

Макар че някои от монасите бяха значително по-възрастни от абата, той бе техен баща. Техен водач.

Далеч бе от убеждението, че е много добър водач. Със сигурност не толкова добър, колкото Матю. Но точно сега имаха само него.

— Както знаете, брат Матю умря — започна той. — Неочаквано.

Стана по-зле обаче. Заприиждаха още думи. Нанизани в редица. Напираха да излязат.

— Бил е убит.

Отец Филип замълча преди последните думи.

— По особено жесток начин.

"Нека се помолим — помисли си той. — Нека се помолим. Нека попеем. Нека затворим очи и запеем псалмите. Нека потънем в тях. Нека се уединим в нашите песни и килии и нека оставим този полицейски служител да се тревожи за цялата каша."

Но сега не бе време за уединение. Нито за песнопения. Сега трябваше да говори открито.

— Полицията е тук. Повечето от вас са били разпитани от тях. Трябва да им съдействаме. Не бива да крием тайни. Това означава да ги допуснем не само до килиите и работните си места, но и до мислите и сърцата си.

Докато изричаше тези чужди думи, отец Филип забеляза няколко кимвания. После още няколко. И прикритата зад привидно безизразните лица паника бе заменена с разбиране. И дори съгласие.

Да продължи ли нататък? "Мили Боже — помоли се наум той, — да продължа ли нататък? Казаното дотук е повече от достатъчно. Наистина ли е нужно да бъде изречено и останалото? И да бъде направено."

— Вдигам обета за мълчание.

Последва рязко поемане на въздух. Събратята му монаси изглеждаха така, сякаш току-що бе свалил всичките им дрехи. И ги бе оставил голи, изложени на показ.

— Трябва да се направи. Свободни сте да говорите. Не празни приказки. Не клюки. А да помогнете на тези полицаи да стигнат до истината.

Сега лицата им преливаха от тревога. Очите им го търсеха. Опитваха се да уловят погледа му.

И макар че го болеше да гледа страха им, отец Филип знаеше, че тази емоция е далеч по-естествена от предишните строги, стерилни изражения.

И тогава абатът направи онази финална, необратима крачка.

— Някой в този манастир е убил брат Матю — каза отец Филип и се почувства така, сякаш скачаше в бездна. Казаната дума не можеше да се върне назад. — Някой от присъстващите в тази стая е убил брат Матю.

Бе дошъл тук с намерението да ги утеши, а бе успял единствено да ги разсъблече до голо и да ги ужаси.

— Някой от нас трябва да се изповяда.

ГЛАВА ОСМА

Беше време да тръгват.

— Всичко ли взехте? — обърна се Гамаш към капитан Шарбоно.

— Всичко, с изключение на тялото.

— Добре ще е да не го забравяме — съгласи се главният инспектор.

Пет минути по-късно двамата агенти от Sûretè изнасяха на носилка от лечебницата покритото тяло на брат Матю. Гамаш бе потърсил лекаря, брат Шарл, за да го уведоми, но от манастирския mèdecin нямаше и следа. Както и от отец Филип.

Беше изчезнал.

Също като секретаря на абата, необщителния брат Симон.

И като всички монаси в тъмни роби.

Нямаше никого.

Saint-Gilbert-Entre-les-Loups изглеждаше не просто пуст, а изоставен.

Докато носеха брат Матю през Светия храм, Гамаш огледа огромната зала. Църковните пейки бяха празни. Дългите пейки за църковния хор бяха празни.

Дори пъстрите светлини бяха изчезнали. Нямаше дъги. Нямаше призми.

Липсата на светлина не беше просто мрак. Над това място тегнеше някаква лепкава тъма, сякаш нещо постепенно се наслагваше в периферията на деня. И колкото и жизнерадостна да беше светлината, нещо също толкова знаменателно дебнеше в очакване да запълни празнотата.

Равновесие, помисли си Гамаш, докато стъпките им отекваха по плочниците, докато съпровождаха трупа на убит монах. Equilibre. Ин и ян. Ад и рай. Във всяка вяра ги имаше. Противоположности. Които осигуряваха равновесие.

Денят си отиваше. И идваше нощта.

Прекосиха църквата и тръгнаха по последния дълъг коридор. В дъното му се виждаше тежката дървена порта. Гамаш забеляза, че е залостена с резето от ковано желязо.

Вратата беше заключена. Но по каква причина?

Щом пристигнаха, главният инспектор надникна в стаичката на портиера. Но и там нямаше никого. Нямаше и следа от младия монах — брат Люк. Имаше само дебела книга с… какво друго? Още псалми, естествено.

Музика имаше, но не и монах.

— Заключено е, patron. — Бовоар надникна в стаичката. — Входната врата. Има ли ключ?

Двамата мъже потърсиха, но не откриха нищо.

Шарбоно отвори шпионката и погледна навън.

— Виждам лодкаря — съобщи той и долепи лице до дървената врата за по-добра видимост. — На пристана е. Чака. Гледа си часовника.

Тримата полицаи също погледнаха своите.

Пет без двайсет.

Бовоар и Шарбоно погледнаха към Гамаш.

— Открийте монасите — каза той. — Аз ще стоя тук с трупа, в случай че брат Люк се върне. Тръгнете в различни посоки. Нямаме много време.

Онова, което досега им се струваше странно — внезапното изчезване на монасите, вече граничеше с кризисно положение. Ако лодкарят си тръгнеше, оставаха тук.

— D'accord — каза Бовоар, но изглеждаше притеснен.

Вместо да тръгне обратно по коридора, Бовоар пристъпи към главния инспектор и прошепна:

— Искате ли да ви оставя пистолета си?

Гамаш поклати глава.

— Опасявам се, че моят монах вече е мъртъв. Не е кой знае каква заплаха.

— Обаче има и други — каза Бовоар с напълно сериозно изражение. — В това число и извършителят. Както и този, който ни е заключил. Оставате сам тук. Може да ви потрябва. Моля ви.

— А ти, mon vieux[27] — попита Гамаш, — какво ще правиш ти, ако се сблъскаш с неприятности?

Бовоар замълча.

— Предпочитам да го задържиш. Но помни, Жан Ги, ти просто издирваш монасите, не ги преследваш.

— Издирвам, не преследвам — повтори Бовоар с престорено старание. — Разбрах.

Гамаш ги придружи до другия край на коридора и забърза към вратата на църквата. Открехна я и надникна. Светлината вече я нямаше и в мрака дебнеха издължени сенки.

— Père Abbè! — извика Гамаш от вратата.

Все едно хвърли бомба в сградата. Мощният глас на началника отекна между каменните стени и понесен от ехото, прокънтя още по-силно. Но вместо да се смути, Гамаш отново изпика.

— Отец Филип!

И пак нищо. Той отстъпи встрани, а Бовоар и Шарбоно се втурнаха вътре.

— Бързо, Жан Ги — каза Гамаш, докато Бовоар го подминаваше. — И внимателно.

— Oui, patron.

Началникът проследи с поглед как двамата мъже поеха в различни посоки. Бовоар надясно, а Шарбоно наляво. Гамаш стоеше на вратата и гледаше, докато и двамата изчезнаха.

— Allô — отново извика Гамаш и се ослуша. Но в отговор получи само ехото от собствения си глас.

Главен инспектор Гамаш отвори докрай вратата към църквата, после тръгна обратно по дългия коридор към затворената, чаключена и залостена порта. И към тялото, което лежеше пред нея като жертвоприношение.

Противоречеше на интуицията да вървиш целенасочено към задънена улица. Към cul-de-sac. Всяко обучение, всеки инстинкт оборваше това. Ако някой го нападнеше по този коридор, нямаше измъкване. Ето защо Бовоар му бе предложил оръжието си. За да има поне някакъв шанс за спасение.

Колко пъти самият той, на лекции в академията или при обучение на нови служители, им бе нареждал никога, никога да не допускат да попаднат в задънена улица.

А ето че сега той се връщаше. Заслужаваше хубаво да се нахока, помисли си той и се усмихна на себе си. И да си сложи лоша оценка.

* * *

Жан Ги Бовоар пристъпи в дългия коридор. Беше съвсем същият като останалите. Дълъг, с високи тавани и врата в дъното.

Окуражен от Гамаш, Бовоар извика:

— Bonjour! Allô?

Точно преди вратата да се затвори, чу гласовете на Гамаш и Шарбоно. Двамата едновременно бяха извикали една-единствена дума: Allô.

После вратата се затвори и познатите гласове изчезнаха. Изчезнаха всякакви звуци. Всичко потъна в тишина. Чуваше се единствено туптенето на сърцето му.

— Ехо? — повтори той, този път малко по-тихо.

Имаше врати от двете страни. Бовоар ускори крачка и започна да ги отваря една по една. Столовата. Килерът с провизиите. Кухнята. Нямаше жива душа. Единственият признак на живот бе огромната тенджера с грахова супа, която къкреше на печката.

Бовоар отвори предпоследната врата вляво и стигна до последната. Там спря. И се вторачи в нея. После пристъпи вътре и вратата тихо хлопна зад гърба му.

* * *

Капитан Шарбоно отваряше вратите по коридора. Една след друга. Всичките си приличаха.

Общо трийсет. Петнайсет от едната страна. Петнайсет от другата.

Килии. Бе започнал да вика "ехо" при всяко отваряне, но скоро осъзна, че няма нужда.

Това очевидно бе спалното крило. По средата се намираха тоалетните и душовете, а кабинетът на приора беше в самото начало на коридора.

Голямата дървена врата в дъното беше затворена.

Стаите бяха празни. Беше го разбрал още щом влезе в коридора. Нямаше жива душа. Но това не значеше, че същото важи и за мъртвите.

Затова старателно се навеждаше да погледне под първите няколко легла. Изпитваше ужас от онова, което би могъл да открие, но просто не можеше да не погледне.

От двайсет години работеше в полицията. Беше виждал ужасни неща. Кошмарни злополуки. Потресаваща смърт. Отвличания, нападения, самоубийства. Изчезването на две дузини монаси далеч не беше най-страшното му преживяване.

Но бе най-зловещото.

Saint-Gilbert-Entre-les-Loups.

Свети Гилберт сред вълците.

Що за име на манастир?

— Рérе Abbé? — извика той колебливо. — Allô?

В първия момент звукът на собствения му глас го успокои. Беше познат, естествен. Но твърдите каменни стени го промениха. И до ушите му не се върна съвсем същият звук, който бе излязъл от устните му. Подобен. Но не същият.

Манастирът го изкривяваше. Вземаше думите и усилвате чувствата му. Страха. Караше собствения му глас да звучи гротескно.

* * *

Бовоар прекрачи прага на малката стая. Тук, също като в кухнята, на печката къкреше тенджера. В тази обаче нямаше грахова супа.

От нея се носеше тежък мирис. Горчив. И далеч не приятен.

Бовоар надникна в тенджерата.

После топна пръст в гъстата топла течност. И го подуши. Огледа се, за да види дали някой не го наблюдава, и облиза пръста си.

Изпита облекчение.

Беше шоколад. Черен шоколад.

Бовоар не обичаше черен шоколад. Струваше му се враждебен.

Той огледа празната стая. Не, не просто празна. А изоставена. Зарязаната на печката тенджера къкреше тихо, като вулкан, който обмисля дали да изригне.

А върху дървения кухненски плот лежаха блокчета много черен шоколад. В дълги редици, като миниатюрни монаси. Той взе едно и го огледа от всички страни.

После го изяде.

* * *

През последните няколко минути Арман Гамаш се озърташе. Може би монасите бяха скрили ключ някъде? Само че тук нямаше нито палма в саксия, нито изтривалка, под която да надникне.

Трябваше да признае, че от стотиците убийства, разследвани в неговия отдел, това бе една от най-странните му преживелици. С уточнението, че всяко убийство се характеризираше със странно поведение. Всъщност нормалното поведение се приемаше за нещо крайно необичайно.

И все пак за първи път изчезваше цяла общност.

Имаше случаи, когато заподозрени се укриваха. Много хора се бяха пробвали да избягат. Но никога всички наведнъж. Единственият останал монах лежеше в краката му. Главният инспектор се надяваше, че брат Матю все още е единственият мъртъв монах в манастира Saint-Gilbert-Entre-les-Loups.

Гамаш се отказа да търси ключ и погледна часовника си. Беше почти пет. Отвори прозорчето на вратата и със свито сърце погледна навън. Слънцето се спускаше към хоризонта, почти докосваше върховете на дърветата. Отвън ухаеше на свеж въздух и на борова гора. Но той търсеше друго — и го откри.

Лодкарят все още беше на пристана.

— Етиен! — извика Гамаш през процепа. — Мосю Леголт!

После отново надникна. Лодкарят не беше помръднал.

Гамаш пробва още няколко пъти, искаше му се и да подсвирне, да издаде онзи писклив, пронизителен звук, който някои хора постигаха.

Главният инспектор се загледа в мъжа, който седеше в лодката си. И осъзна, че човекът лови риба. Мяташе въдицата. И дърпаше. Мяташе. Дърпаше.

С безкрайно търпение.

Или поне Гамаш се надяваше да е безкрайно.

Той остави тесния процеп отворен, обърна се към коридора и застина неподвижно. Ослуша се. Но не чу нищо. Все пак бе някакво успокоение, каза си, че не чу ръмженето на извънбордовия двигател.

Продължаваше да се взира пред себе си. И да се чуди къде са монасите. И къде са агентите му. Пропъди образа, който се появи в съзнанието му, произведен в малката, но мощна фабрика за кошмарни мисли дълбоко в душата му.

Чудовището под леглото. Чудовището в гардероба. Чудовището в сенките.

Чудовището в тишината.

Главният инспектор с усилие пропъди тези ужаси. Остави ги да се плъзнат покрай него, все едно те бяха вода, а той — крайречен камък.

За да запълни времето, влезе в портиерната. Всъщност стаичката бе просто ниша в каменната стена, с малко прозорче към коридора, тясно бюро и дървена табуретка.

Спартанците изглеждаха направо като буржоа, сравнени с тези монаси. Тук нямаше никакви декорации, никакви календари по стените, никакви портрети на папата или на архиепископа. Или Христос. Или Дева Мария.

Само камък. И една-единствена дебела книга.

Гамаш едва се побираше в помещението и се зачуди дали няма да му се наложи да излезе заднешком. Далеч не беше petit[28], а по време на строежа на този манастир монасите са били значително по-дребни. Щеше да се получи неловко, ако останалите се върнеха и го завареха заклещен в портиерната.

Не се стигна дотам и Гамаш най-сетне седна на табуретката, като се опита да се настани удобно. Гърбът му опираше в едната стена, а коленете му — в другата. Тук не беше за хора, страдащи от клаустрофобия. Жан Ги например би се чувствал ужасно. Както Гамаш не понасяше височини. Всеки се страхуваше от нещо.

Гамаш посегна към старата книга, оставена върху тясното бюро. Беше тежка, с подвързия от мека, оръфана кожа. На първите страници нямаше дата, а буквите бяха сиви. Избледнели. Изписани с паче перо.

Главният инспектор извади от раницата си сборник с християнски молитви и потърси между страниците му пергамента, открит под расото на брат Матю. Бе го оставил на съхранение между кориците на тънкото томче.

Дали тази страница бе откъсната от огромната книга, която лежеше на коленете му?

Сложи очилата си за четене и разгледа страницата за стотен път този ден — или поне така му се стори. Ръбовете, макар и оръфани, не изглеждаха откъснати от по-голяма книга.

Погледът му се местеше от страницата към книгата. Отново и отново. Бавно. Опитваше се да открие прилики. Опитваше се да открие разлики.

От време на време вдигаше очи и поглеждаше към пустия коридор. И се ослушваше. На този етап очакваше с по-голямо нетърпение своите хора, отколкото монасите. Гамаш вече не си правеше труда да поглежда часовника си. Нямаше значение.

Ако Етиен решеше да тръгне, Гамаш не би могъл да го спре. Но засега моторът на лодката мълчеше.

Гамаш разгърна крехките страници на книгата.

Приличаше на сборник е грегориански псалми, изписани на латински с невмите над думите. Графологичната експертиза щеше да разкрие много повече, но Гамаш бе прегледал достатъчно писма през годините и имаше някакъв опит.

На пръв поглед почерците на страницата и в книгата изглеждаха напълно еднакви. Проста форма на калиграфия. Не пищните и претрупани завъртулки на следващите поколения, и стегнати, изящни и изчистени символи.

Но имаше и разминавания. Дребни детайли. Някоя завъртулка, камшиче на буква.

Псалмите в книгата и тези от откъснатата страница не бяха написани от една и съща ръка. Гамаш беше сигурен.

Той затвори голямата книга и насочи вниманието си към пожълтялата страница. Но този път не гледаше думите, а завъртулките над тях.

Абатът ги бе нарекъл невми. Музикални знаци, използвани преди хиляда години. Преди появата на нотите, петолинията, ключа сол и октавите хората бяха ползвали невми.

Но какво означаваха те?

Гамаш нямаше обяснение защо ги гледа отново. Едва ли щеше да получи внезапно прозрение и да ги разбере.

Докато се взираше съсредоточено и се мъчеше да намери смисъл в древните знаци, той си представи, че чува музиката. Толкова често бе слушал записите на монасите, пеещи псалмите, че звукът се бе запечатал в мозъка му.

Докато гледаше втренчено невмите, започна да чува тихите мъжки гласове.

Гамаш бавно остави листа върху писалището и свали очилата си.

Зарея поглед в безкрайно дългия сумрачен коридор. Продължаваше да чува песента им.

Тихо, монотонно. И все по-отблизо.

ГЛАВА ДЕВЕТА

Гамаш заряза тялото и книгата и забърза по посока на музиката.

Влезе в Светия храм и песента го обгърна отвсякъде. Сякаш извираше от стените, от пода и от тавана. Сякаш сградата бе построена от невми.

Докато крачеше, погледът му шареше из църквата, плъзгаше се до ъглите и бързо попиваше всичко, което можеше да се види. Беше стигнал почти до самия център, когато ги видя. И спря.

Монасите се бяха върнали. Нижеха се един след друг през дупка в стената на църквата. Белите качулки покриваха наведените им глави. Вървяха със скръстени ръце, заровили длани под веещите се черни ръкави.

Съвършено еднакви. Анонимни.

Не се виждаше нито косъм, нито сантиметър кожа. Нищо, което да докаже, че са от плът и кръв.

Докато вървяха в колона по един, монасите пееха.

Така звучаха невмите, щом се откъснеха от страницата.

Това бяха монасите от световноизвестния хор на манастира Saint-Gilbert-Entre-les-Loups, които пееха своите молитви. Пееха грегориански псалми. Милиони бяха чували този звук, но малцина бяха ставали свидетели на подобна гледка. И наистина, доколкото му бе известно, това бе единствено по рода си преживяване. Гамаш беше първият човек, който виждаше монасите да пеят в собствената им църква.

— Открих ги — каза глас зад гърба на Гамаш. Когато началникът се обърна, Бовоар се усмихна и кимна към олтара и монасите. — Няма нужда да ми благодарите.

Бовоар изглеждаше облекчен, а Гамаш се усмихна, защото и той самият изпита облекчение.

Жан Ги застана до главния инспектор и си погледна часовника.

— Службата в пет.

Гамаш поклати глава и едва не изпъшка. Какъв глупак е бил. Всеки квебекчанин, роден, преди Църквата да изпадне в немилост, знае, че в пет следобед се отслужва литургия и че всеки жив монах ще се запъти натам.

Това не обясняваше къде са били, но със сигурност изясняваше защо се връщаха.

— Къде е капитан Шарбоно? — попита Гамаш.

— Ей там — Бовоар посочи към другия край на църквата, отвъд монасите.

— Стой тук — каза началникът му и точно когато се запъти нататък, вратата в дъното се отвори и оттам се появи полицаят от Sûretè. Шарбоно, помисли си Гамаш, изглеждаше точно така, както сигурно бе изглеждал и при пристигането си в храма.

Объркан, подозрителен, нащрек.

И накрая — изумен.

Капитан Шарбоно видя Гамаш и кимна, после тръгна с бърза стъпка покрай стената, като избягваше монасите, но ги държеше под око.

Тъмните фигури заемаха местата си на дървените пейки, по две редици от двете страни на олтара.

Накрая и последната тъмна фигура зае мястото си.

Абатът, помисли си Гамаш. Изглеждаше като всички останали — в проста роба, с връв около тънкия кръст — но въпреки това детективът веднага разбра, че това е отец Филип. Имаше нещо в маниерите, в движенията му, което го отличаваше от останалите.

— Шефе — тихо каза Шарбоно, когато застана до Гамаш. — Откъде дойдоха?

— Оттам — каза Гамаш и посочи към мястото. Там обаче не се виждаше врата, само каменен зид, и капитанът отново погледна към Гамаш, който така и не обясни. Нямаше обяснение.

— Трябва да се махнем оттук — каза Бовоар и пристъпи към монасите, но Гамаш го спря.

— Чакай малко.

Абатът зае мястото си и пеенето утихна. Монасите продължаваха да стоят прави. Съвършено неподвижни. Едни срещу други.

Агентите от Sûretè също стояха прави с лице към монасите. И чакаха знак от Гамаш. А той не спираше да се взира в монасите и абата. С остър поглед. После взе решение.

— Донесете тялото на брат Матю, моля.

Бовоар се смути, но тръгна с Шарбоно и двамата се върнаха с носилката.

Монасите не помръдваха, сякаш не осъзнаваха присъствието на тримата мъже, които стояха заедно на пътеката. И ги гледаха.

После монасите, като по команда, свалиха качулките си с едно-единствено движение, но продължиха да гледат право пред себе си.

Не, даде си сметка Гамаш. Не гледаха. Очите им бяха затворени.

Те се молеха. Безмълвно.

— Елате с мен — прошепна Гамаш и ги поведе към самия център на храма. Вървеше бавно.

Монасите, макар и в транс, със сигурност чуваха приближаването им. Усещаха движението на ходилата им по пода. Сигурно им действаше много разсейващо, помисли си главният инспектор.

Откакто тези стени бяха издигнати преди повече от триста години, никой не смущаваше провеждането на службите им. Един и същи ритуал, един и същи обичай. Познат, успокояващ. Предсказуем. Личен. Никога по време на служба не бяха чували звук, който да не е издаден от самите тях.

До този момент.

Светът ги бе намерил и се бе промъкнал през пукнатина в дебелите им стени. Пукнатина, образувана от едно престъпление.

Но Гамаш нямаше усещането, че е нарушил уединението и неприкосновеността на живота им. Направил го бе убиецът.

Тазсутрешното пъклено деяние в градината бе призовало куп неща. В това число и главен инспектор, разследващ убийства.

Той изкачи двете каменни стъпала и застана между редиците. После даде знак на Бовоар и Шарбоно да положат тялото върху плочите пред олтара.

Тогава отново се възцари тишина.

Гамаш плъзна поглед по лицата на монасите, за да види дали някой от тях не наднича. Както и очакваше, веднага намери един.

Секретарят на абата. Брат Симон. Със сурово изражение на лицето, дори в покой. И леко повдигнати клепачи. Съзнанието на този мъж не беше изцяло посветено на молитвата. Не беше изцяло с Бог. Докато Гамаш гледаше, очите на брат Симон се затвориха плътно.

Грешка, Гамаш го знаеше. Ако брат Симон беше останал както си беше, Гамаш можеше да има подозрения, обаче нямаше как да е сигурен.

Но едва забележимото примигване го бе издало толкова ясно, все едно бе извикал.

Това бе общност от хора, които общуваха по цял ден, всеки ден. Просто не с думи. И най-малкият жест носеше значение и важност, които биха се изгубили в шумотевицата на външния свят.

Биха убягнали и на него, ако не внимаваше, Гамаш беше сигурен. Колко ли бе пропуснал досега?

В този момент всички монаси отвориха очи. Едновременно. И се вторачиха в него.

Гамаш внезапно се почувства много разголен и малко глуповат. Все едно го бяха хванали на място, където не би трябвало да бъде. Пред олтара по време на служба например. До тялото на мъртвец.

Той погледна към абата. Отец Филип бе единственият монах, който не ги гледаше. Хладните му сини очи се взираха в жертвоприношението на Гамаш.

Брат Матю.

* * *

През следващите двайсет и пет минути полицаите от Sûretè седяха на пейка в църквата, един до друг, докато монасите извършваха вечерното богослужение. Заедно с монасите те сядаха, ставаха, покланяха се и пак сядаха. После ставаха. И отново сядаха. Накрая коленичиха.

— Трябваше да хапна повечко въглехидрати — измърмори Бовоар и отново се изправи.

Когато не мълчаха, монасите пееха своите грегориански псалми.

Жан Ги Бовоар отново седна на твърдата дървена пейка. Ходеше на църква колкото се може по-рядко. На някоя и друга сватба, макар че квебекчани вече предпочитаха просто да живеят заедно без брак. Основно на погребения. Но и те се случваха все по-рядко, или поне по-рядко в църква. След смъртта си дори възрастните квебекчани предпочитаха изпращане от погребална агенция.

Погребалната агенция може и да не ги отглеждаше и възпитаваше, но и не ги предаваше.

Монасите мълчаха от известно време.

"Моля те, мили Боже — молеше се Бовоар, — нека това е краят."

После се изправиха и започнаха нов псалм.

Tabernac, помисли си Бовоар и стана на крака. До него началникът му също стоеше прав, отпуснал огромните си длани върху дървената пейка пред себе си. Дясната му ръка леко трепереше. Едва забележимо, почти не се виждаше, но при толкова спокоен и хладнокръвен мъж си личеше веднага. Бе невъзможно да го пропуснеш. Началникът дори не си правеше труда да го прикрива. Но Бовоар забеляза как капитан Шарбоно хвърля погледи към началника. И издайническия тремор.

А Бовоар се запита дали знаеше обяснението.

Искаше му се да отведе Шарбоно настрана и да го нахока за втренчения поглед. Искаше да изясни, че лекото треперене не е знак за слабост. А точно обратното.

Ала не го направи. Последва примера на Гамаш и замълча.

— Жан Ги — прошепна Гамаш, без да откъсва поглед от монасите. — Брат Матю беше капелмайсторът, нали?

— Oui.

— В такъв случай сега кой ги ръководи?

Бовоар замълча за момент. И вместо просто да си пилее времето, докато това нескончаемо, нетърпимо, протяжно и скучно монотонно пеене бучеше в ушите му, започна да обръща внимание.

На пейките ясно се виждаше едно празно място. Точно срещу абата.

Това несъмнено бе мястото, където мъжът, който сега лежеше в краката им, бе стоял, седял и се бе покланял и молил. И дирижирал скучните псалми на църковния хор.

По-рано се бе развличал с размишления дали е възможно приорът сам да си причини това. Да се пребие с камък до смърт, вместо да преживее поредната безумно скучна литургия.

Трябваше да ангажира с нещо мислите си, за да не се втурне с писъци към каменната стена с надеждата да изпадне в несвяст.

Сега обаче имаше загадка, с която да занимае будния си мозък.

Добър въпрос.

Кой ръководеше този монашески хор сега, когато техният капелмайстор беше мъртъв?

— Може би никой — прошепна той, след като в продължение на една-две минути мълчаливо наблюдава монасите. — Сигурно знаят песните наизуст. Не пеят ли едно и също непрекъснато?

На него поне му звучаха напълно еднакво.

Гамаш поклати глава.

— Не мисля. Според мен са различни за всяка литургия и всеки ден. Празнични дни, честване на светии, такива неща.

— Може би искате да кажете et cetera[29]?

Бовоар забеляза, че началникът му леко се усмихна, преди да му хвърли един поглед.

— И така нататък — каза Гамаш. — Ad infinitum[30].

— Така е по-добре. — Бовоар замълча, преди да прошепне: — Наясно ли сте какво говорите?

— Знам някои неща, но не много — призна главният инспектор. — Знам достатъчно за църковните хорове, за да съм наясно, че не се дирижират сами, така както симфоничен оркестър не може да се дирижира сам, независимо колко често изпълнява дадено произведение. При всички случаи е нужен диригент.

— Не е ли абатът техен диригент? — попита Бовоар, загледан в отец Филип.

Главният инспектор също наблюдаваше високия слаб мъж. Кой всъщност ръководеше тези монаси? чудеха се и двамата, докато се покланяха, за да седнат отново. И кой ги ръководеше сега?

* * *

Проехтя камбанен звън и дълбокият, плътен звук отекна над дърветата и отвъд езерото.

Вечерната литургия приключи. Монасите се поклониха пред разпятието и започнаха да се оттеглят от олтара в колона, докато Гамаш и останалите стояха по местата си и наблюдаваха.

— Да взема ли ключа от онзи млад монах? — Бовоар махна към брат Люк, който напускаше олтара.

— След малко, Жан Ги.

— Ами лодкарят?

— Ако не си е тръгнал досега, ще чака.

— Откъде знаете?

— Защото ще му бъде любопитно — каза Гамаш, загледан в монасите. — Ти не би ли изчакал?

Наблюдаваха как монасите напускат олтара и се събират на групи от двете страни на църквата. "Да — помисли си Бовоар и хвърли поглед към началника, — бих изчакал."

След като свалиха качулките и вдигнаха глави, Гамаш вече виждаше лицата им. Някои изглеждаха така, сякаш са плакали, други бяха нащрек, трети — уморени и тревожни. Имаше и такива, които изглеждаха заинтригувани. Все едно гледаха театрално представление.

Гамаш се затрудняваше да се довери на онова, което излъчваха тези мъже. Толкова много силни емоции, маскирани като нещо друго. Безпокойството би могло да изглежда като вина.

Облекчението би могло да прилича на радост. Скръбта, дълбока и неутешима, често оставаше незабелязана. И най-силните емоции можеха да наподобяват безразличие, а изражението да е хладнокръвно, докато някъде дълбоко клокочи нещо гигантско.

Главният инспектор внимателно огледа лицата на монасите и се върна на две от тях.

Младият портиер, който ги бе посрещнал на пристана. Брат Люк. Гамаш забеляза огромния ключ, който висеше от връвта около кръста му.

Люк изглеждаше най-равнодушен. И все пак, когато го видяха за пръв път, той несъмнено бе много разстроен.

После Гамаш отмести поглед към навъсения секретар на абата. Брат Симон.

Тъга. Лееше се от него на талази.

Не вина, не болка, не гняв или траур. Не irae или illa.

А чиста тъга.

Брат Симон гледаше към олтара. Към двамата мъже, които все още стояха там.

Приорът. И абатът.

За кого бе тази дълбока тъга? За кого от двамата? Или може би тъгуваше за манастира? Тъга, че Saint-Gilbert-Entre-les- Loups бе изгубил нещо повече от човек. Бе изгубил пътя си.

Отец Филип спря пред големия дървен кръст и се поклони дълбоко. Вече бе сам на издигнатия олтар. Сам с тялото на своя Приор. На своя приятел.

Абатът продължаваше да стои с наведена глава.

Дали този поклон, запита се Гамаш, бе по-дълъг от обичайното? Дали усилието да вдигне глава, да се обърне, да се изправи лице в лице с вечерта, със следващия ден, със следващата година, с остатъка от живота бе твърде голямо? Дали гравитацията бе твърде силна?

Абатът бавно се изправи. И сякаш изпъна рамене, за да добие смелост.

После се обърна и видя нещо, което никога досега не беше виждал.

Външни хора на пейките.

Абатът нямаше представа защо в Светия храм изобщо имаше пейки. Бяха там, когато пристигна в манастира преди четиридесет години, и щяха да бъдат там дълго време след смъртта му.

Никога не се бе замислял защо на уединен монашески орден му трябват пейки.

Отец Филип напипа в джоба си молитвената броеница и несъзнателно прокара пръсти по мънистата. Това му носеше спокойствие, за което също не се замисляше.

— Господин главен инспектор — каза той, щом слезе от олтара и се приближи към мъжете.

— Отче Филип. — Гамаш се поклони леко. — Страхувам се, че вече е време да го отнесем. — Той махна към тялото, после се обърна и кимна на Бовоар.

— Разбирам — каза отец Филип, макар да си даде сметка, че не разбираше нищичко. — Последвайте ме.

Отец Филип даде знак на брат Люк, който веднага дотърча, и тримата мъже тръгнаха по коридора по посока на заключената порта. Бовоар и капитан Шарбоно вдигнаха носилката с брат Матю и ги последваха.

Бовоар чу някакъв шум зад себе си и се обърна да погледне.

Монасите, подредени в две колони, ги следваха като дълга черна опашка.

— Опитахме се да ви открием по-рано, Père Abbè — каза главният инспектор, — но не успяхме. Къде бяхте?

— В Крилото.

— А къде е Крилото?

— Това е едновременно и място, и събитие, господин главен инспектор. Въпросното помещение се намира ей там. — Абатът махна към стената на Светия храм точно когато минаваха през вратата към дългия коридор.

— Видях ви да излизате оттам — каза Гамаш, — но когато преди това ви търсихме, не открихме врата.

— Да. Тя е зад паметна плоча в чест на свети Гилберт.

— Тайна врата?

Дори и в профил абатът изглеждаше смутен и леко озадачен от въпроса.

— Не и за нас — каза накрая. — Всички знаят, че е там. Не е тайна.

— Тогава защо е нужно да е скрита?

— Защото всеки, който трябва да знае за нея, знае — отвърна той, насочил поглед не към Гамаш, а към заключената врата. — А онези, които не бива да знаят, няма да я открият.

— Значи идеята е да остане скрита — отново подчерта Гамаш.

— Идеята е да има такава възможност — призна абатът. Бяха стигнали до заключената към външния свят врата. Той най-сетне се обърна към Гамаш и го погледна право в очите. — Ако се наложи да се скрием, стаята съществува.

— Но защо би се наложило да се криете?

Абатът се усмихна съвсем леко — на границата на снизхождението.

— Човек би решил, че точно вие добре знаете защо, господин главен инспектор. Защото светът невинаги е добър с нас. Понякога всички имаме нужда от сигурно убежище.

— В крайна сметка се оказа, че опасността не нахлу от външния свят.

— Така е.

Гамаш се замисли за момент.

— Значи вие скрихте вратата към крилото в стената на храма?

— Не аз. Всичко това е било направено много преди да дойда. Вратата е дело на хората, построили манастира. Били са други времена. Жестоки времена. Когато монасите наистина са имали нужда от убежище.

Гамаш кимна и погледна към тежката дървена врата пред себе си. Портата към външния свят. Която все още беше заключена, макар и след толкова векове.

Знаеше, че абатът е прав. Преди стотици години, когато за направата на тази врата е било отсечено огромно дърво, не традицията, а нуждата обръщала ключа в ключалката. Реформацията, Инквизицията, кръвопролитните битки. Опасни времена за един католик. А опасността, както доказваха и последните събития — често идвала и отвътре.

И така, в европейските домове започнали да се строят свещенически скривалища. Копаели се тунели за бягство.

Някои избягали толкова далеч, че изникнали чак в Новия свят. Но дори това не било достатъчно. Гилбертинският орден отишъл още по-далеч. Потънал в празно място на картата.

Изпарил се.

За да се появи отново триста години по-късно. По радиото.

Гласовете на един орден, който всички мислели за изчезнал, били чути първо от неколцина, после от стотици, сетне от хиляди и стотици хиляди. Накрая, благодарение на интернет, милиони хора чули странните записи.

На монаси, които пеели псалми.

Записите се превърнали в сензация. Грегорианските хорали внезапно плъзнали навсякъде. De rigueur[31]. Провъзгласени за "задължителни" от интелигенцията, от арт средите и накрая от масите.

Докато гласовете им били навсякъде, от самите монаси нямало и следа. Но един ден най-сетне били открити.

Гамаш помнеше собственото си изумление, когато се разкри местожителството на монасите. Според неговите очаквания те обитаваха някой далечен планински хълм в Италия, Франция или Испания. Някой мъничък, древен, рушащ се манастир. Ала не беше така. Записите бяха направени от монашески орден, който живееше точно тук, в Квебек. И не кой да е орден. Не цистерианският, не бенедиктинският, не и доминиканският. Не. Откритието сякаш озадачило дори Католическата църква. Записите били направени от монашески орден, който Църквата отдавна смятала за изчезнал. Гилбертинският.

Ала ето ги тук, в дивата пустош, на брега на това огромно езеро. Бяха съвсем живи и пееха толкова древни и толкова прекрасни псалми, че събуждаха нещо първично у милиони хора по целия свят.

И този свят се отбиваше да ги види. Едни идваха от любопитство, други отчаяно търсеха спокойствието, които тези хора сякаш бяха открили. Но портата, изработена от повалени преди стотици години дървета, оставаше все така здраво затворена.

До днес.

Днес тя се бе отворила, за да ги пусне да влязат, а сега щеше да се отвори отново, за да излязат.

Появи се монахът portier с големия черен ключ в ръка. След дискретен знак от страна на абата той пъхна ключа в ключалката и го завъртя без усилие. Вратата се отвори.

През зейналия в стената правоъгълник мъжете видяха залязващото слънце, чиито алени и оранжеви отблясъци се отразяваха в огледалната повърхност на прохладното езеро. Сега горите бяха мрачни, а птиците се спускаха ниско над водата и надаваха крясъци, сякаш общуваха помежду си.

Но най-прекрасната гледка беше омазаният в машинно масло лодкар, който седеше на пристана и пушеше. И ловеше риба.

Щом вратата се отвори, той им махна и главният инспектор му махна в отговор. После лодкарят тромаво се изправи на крака, а едрият му задник едва не лъсна срещу монасите. Гамаш махна на Бовоар и Шарбоно да тръгнат първи с носилката. Сетне той ги последва към пристана заедно с абата.

Другите монаси останаха вътре, струпани около отворената врата. И надничаха навън, проточили вратове.

Абатът вдигна глава към алените багри в небето и затвори очи. Не за молитва, помисли си Гамаш, а в нещо като блаженство. Наслаждаваше се на оскъдната светлина върху бледото си лице. Наслаждаваше се на боровия мирис във въздуха. Наслаждаваше се на неравната и непредсказуема земя под краката си.

После очите му се отвориха.

— Благодаря ви, че не прекъснахте вечерната молитва — каза той, без да гледа към Гамаш, и продължи да попива околната природа.

— Моля, няма защо.

— Благодаря ви и за това, че донесохте Матю до олтара.

— Моля, няма защо.

— Не знам дали забелязахте, но това ни даде възможност да включим в богослужението и специални молитви. За мъртвите.

— Не бях сигурен — призна главният инспектор, който също гледаше пред себе си, към огледалното езеро. — Но ми се стори, че чух Dies irae.

Абатът кимна.

— И Dies illa.

Ден на гняв. Ден на траур.

— Монасите скърбят ли? — попита Гамаш. Вървяха толкова бавно, че сякаш стояха на едно място.

Главният инспектор очакваше незабавна реакция, възмутен отговор. Но вместо това абатът сякаш се замисли.

— Понякога Матю не беше лесен човек. — Той се усмихна съвсем леко. — Като всички ни, предполагам. Едно от нещата, които научаваме веднага щом се посветим на монашеския живот, е да се приемаме взаимно.

— А какво става, ако не се получи?

Абатът отново замълча. Очевидно отговорът на този простичък въпрос не беше лесен.

— Лоша работа — отвърна абатът. Не гледаше Гамаш в очите. — Случва се. Но в името на висшето благо се учим да потискаме собствените си чувства. Учим се да живеем в разбирателство.

— Но не сте длъжни да се харесвате — каза Гамаш. Това не беше въпрос. В Sûretè беше същото. Имаше колеги, които не харесваше, и беше сигурен, че чувството е взаимно. Всъщност "не харесвам" беше евфемизъм. Чувството бе ескалирало от несъгласие до недоверие и неприязън. И продължи да се задълбочава. На този етап бе улегнало до взаимна ненавист. Гамаш не знаеше къде щеше да спре, но можеше да си представи. Фактът, че тези хора бяха негови началници, просто правеше ситуацията по-неловка. Означаваше, поне засега, че трябва да намерят начин да съществуват заедно. Не успееха ли, щяха да се унищожат взаимно — и себе си, и работата си. А Гамаш, загледан във великолепния залез, знаеше, че подобна възможност съществува. В тишината на ранната вечер изглеждаше много далечна, но той усещаше, че това спокойно време няма да продължи дълго. Падаше нощ. И само глупак я посрещаше неподготвен.

— Кой би направил това, mon pére!

Вече стояха на пристана и наблюдаваха как лодкарят и полицаите наместват покритото тяло на брат Матю в лодката, до улова от костур и пъстърва и гърчещите се червеи.

Абатът отново се замисли.

— Не знам. Би трябвало да знам, но не знам.

Той погледна зад себе си. Монасите си бяха позволили да излязат навън и ги наблюдаваха, наредени в полукръг. Брат Симон, секретарят на абата, стоеше на една-две стъпки пред всички.

— Бедният — едва чуто каза отец Филип.

— Какво имате предвид?

— Pardon?

— Казахте "бедният". Кого имахте предвид? — попита Гамаш.

— Онзи, който го е извършил.

— И кой е той, отче Филип? — Беше му се сторило, че абатът гледа към един от монасите, когато го каза. Брат Симон. Тъжният монах. Онзи, който се бе отделил от останалите.

В последвалото напрегнато мълчание абатът погледна към своите монаси, а Гамаш погледна към абата. Накрая абатът отново се обърна към главния инспектор.

— Не знам кой е убил Матю. — Той поклати глава и тъжно се усмихна. — Всъщност вярвах, че като ги погледна, ще разбера. Че ще открия нещо различно у него. Или у мен. Че просто ще ми просветне. — Абатът отново се усмихна и въздъхна. — Его. Високомерие.

— И? — попита Гамаш.

— Не се получи.

— Не унивайте, и аз така правя. Още не ми се е случвало да погледна към някого и веднага да разпозная убиеца, но продължавам да опитвам.

— А какво ще направите, ако стане?

— Моля?

— Да предположим, че погледнете някого и веднага ви стане ясно?

Гамаш се усмихна.

— Не съм убеден, че ще се доверя на себе си. Вероятно ще си помисля, че всичко е плод на въображението ми. А и едва ли ще впечатля съдията, ако на свидетелската скамейка заявя: "Така го усещам".

— Това е разликата помежду ни, господин главен инспектор. Естеството на вашата работа е такова, че са ви нужни доказателства. На мен не.

Абатът отново хвърли поглед през рамо и Гамаш се запита дали това беше разговор без съдържание, или нещо повече. Наредените в полукръг монаси продължаваха да наблюдават.

Един от тях бе отнел живота на брат Матю.

— Какво търсите, mon рérе? Вие може и да не се нуждаете от доказателства, но имате нужда от знак. Какъв знак търсите върху лицата им? Вина?

Абатът поклати глава.

— Не търсех вина. Търсех болка. Представяте ли си каква болка трябва да е изпитвал, за да извърши такова нещо? И болката, която все още изпитва?

Главният инспектор отново огледа лицата им и накрая се обърна към човека до себе си. Гамаш действително бе открил болка в изражението на един от монасите. Отец Филип. Абатът.

— Знаете ли кой го е извършил? — отново попита Гамаш, съвсем тихо. Така че да го чуят единствено абатът и свежият есенен въздух около тях. — Ако знаете, трябва да ми кажете. Рано или късно ще го открия, нали разбирате? Това ми е работата. Но пътят дотам е ужасен, просто ужасен. Човек не знае какво ще се отприщи. А веднъж започнал, процесът не спира, докато не бъде открит убиецът. Ако искате да пощадите невинните, аз ви моля да го направите. Кажете ми кой го е извършил, ако знаете.

Тези думи отново насочиха цялото внимание на абата върху спокойния едър мъж пред него. Лекият бриз нежно рошеше посивялата и накъдрена около слепоочията коса на Гамаш. Но останалата част от този мъж не помръдваше. Непоклатим.

А очите му, наситенокафяви като пръстта, изглеждаха дълбоки и замислени.

И мили.

Отец Филип вярваше на Арман Гамаш. Главният инспектор бе доведен до манастира и допуснат в абатството им, за да открие убиеца. Такава му беше работата. И го биваше в нея.

— Щях да ви кажа, ако знаех.

— Готови сме — извика Бовоар от лодката.

— Bon. — Гамаш задържа погледа на абата още няколко секунди и се обърна. Огромната длан на лодкаря лежеше върху извънбордовия мотор, готова да дръпне кордата.

— Капитан Шарбоно. — Гамаш покани инспектора от Sûretè Да седне.

— Възможно ли е това да остане в тайна? — попита отец Фири.

— Опасявам се, че не, mon рérе. Истината ще излезе наяве, както винаги — каза Гамаш. — Може би ще е по-добре сам да направите изявление.

Гамаш видя отвратеното изражение на абата и предположи, че едва ли ще го направи.

— Au revoir, господин главен инспектор — каза отец Филип и протегна ръка. — Благодаря ви за помощта.

— Няма защо — каза Гамаш и стисна ръката му. — Но това не е краят. — След кимване от Гамаш лодкарят дръпна кордата и двигателят изръмжа. Бовоар пусна въжето в лодката и тя се отдалечи по езерото. А Гамаш и Бовоар останаха на пристана.

— Вие оставате? — смая се абатът.

— Да. Оставаме. Ще си тръгна с убиеца, а дотогава не мърдам оттук.

Бовоар се изправи до Гамаш и двамата заедно наблюдаваха Кик малката лодка пърпори през залива на фона на залязващото слънце, докато не изчезна от поглед.

Двамата детективи от Sûretè стояха на брега чак докато звукът на двигателя не утихна.

Тогава обърнаха гръб на външния свят и последваха тъмните фигури обратно в манастира Saint-Gilbert-Entre-les-Loups.

ГЛАВА ДЕСЕТА

Привечер Бовоар се зае да организира временен щаб в кабинета на приора, а главен инспектор Гамаш прочете записките от разпитите на монасите и зададе допълнителни въпроси на някои от тях.

Започваше да се оформя картина. Не можеше да се каже доколко е точна, но беше ясна и изненадващо съвместима с разказите на всички.

След бдението в пет сутринта монасите бяха закусили и се бяха приготвили за деня. Имаше още едно богослужение в седем и половина — утринната молитва. Тя приключваше в осем и петнайсет. После започваше работният им ден.

Работата включваше куп неща, но всеки вършеше общо взето едно и също.

Работеха или в градината, или при животните. Почистваха манастира, поддържаха архивите, поправяха разни неща. Готвеха.

Всеки монах, както се оказа, бе доста добър в своята област — готвач или градинар, инженер или историк.

И всички, без изключение, бяха забележителни музиканти.

— Как става това, Жан Ги? — попита Гамаш и вдигна поглед от записките си. — Как е възможно всички да са забележителни музиканти?

— Мен ли питате? — гласът на Бовоар идваше изпод бюрото, където младият инспектор се опитваше да свърже лаптопа. — Сляп късмет?

— Сляп късмет ще е, ако накараш това нещо да проработи — каза началникът му. — Мисля, че тук действа и друга сила.

— Надявам се нямате предвид божествена.

— Не съвсем, макар че не бих изключил и тази възможност. Не, според мен са ги избирали след прослушване.

Бовоар надникна изпод бюрото. Тъмната му коса стърчеше във всички посоки.

— Както избират хокейните играчи?

— Както беше избран ти. Открих те да охраняваш онзи сейф за веществени доказателства в Sûretè, помниш ли?

Бовоар никога нямаше да забрави. Натирен в сутерена, защото никой не искаше да работи с него. Не защото не го биваше в работата, а защото беше задник. Макар че Бовоар предпочиташе да вярва, че просто му завиждаха.

Назначиха го да охранява сейфа с веществени доказателства, тъй като бил способен да работи само с неща, които не са живи.

Искаха да го принудят да напусне. Надяваха се да напусне. И той, честно казано, тъкмо смяташе да напусне, когато главен инспектор Гамаш го навести във връзка с разследване на убийство. Търсеше веществено доказателство в сейфа. А откри агент Жан Ги Бовоар.

И го покани да се включи в разследването.

Бовоар никога нямаше да забрави този момент. Когато погледна в онези очи с хаплив коментар на върха на езика. До гуша му беше дошло да го будалкат, разиграват, обиждат, унижават. Ие смееше и да се надява, че това не е поредният номер. Поредната жестокост. Поредният опит да риташ мъртвец. Защото Бовоар чувстваше как бавно умира в онзи сутерен. Винаги бе искал да е полицай в Sûretè. И всеки ден ставаше все по-невъзможно.

Ала сега този едър мъж с кротки маниери му бе предложил да го отведе.

Да го спаси. Макар че не се познаваха.

И агент Бовоар, който се бе заклел никога повече да не гласува доверие никому, се довери на Арман Гамаш. Преди петнайсет години.

Дали тези монаси също бяха избрани? Открити? Спасени дори? И доведени тук?

— Е — каза Бовоар, измъкна се изпод бюрото и си изтупа панталоните, — мислите ли, че някой е подмамил тези монаси в манастира?

Гамаш се усмихна и погледна към Бовоар над ръба на очилата си за четене.

— Имаш дарбата да накараш всичко да звучи подозрително, дори зловещо.

— Merci. — Бовоар се стовари тежко върху един от твърдите дървени столове.

— Работи ли? — Гамаш кимна към лаптопа.

Бовоар натисна няколко клавиша.

— Лаптопът работи, но не можем да се свържем с интернет. — Бовоар продължи да удря клавиша за свързване, сякаш това щеше да помогне.

— Пробвай с молитва — предложи началникът му.

— Ако ще се моля за нещо, то ще е храна. — Бовоар се отказа от опитите да се свърже. — Кога е вечерята, как смятате?

После се сети за нещо и извади от джоба си малък пакет, увит в хартия за печене. Сложи го върху бюрото помежду им и го отвори.

— Какво е това? — попита главният инспектор и се наведе да погледне.

— Опитайте ги.

Гамаш си взе един шоколадов бонбон и го задържа между огромните си пръсти. На фона им изглеждаше микроскопичен. После го изяде. А Бовоар посрещна с усмивка изумлението и насладата, изписани върху лицето на Гамаш.

— Боровинка?

Бовоар кимна.

— Дива боровинка, от онези дребните. Покрита с шоколад. Тук ги правят в огромни количества. Имат си chocolaterie, случайно я открих, докато търсех монасите. По-добрата находка.

Гамаш се засмя и двамата хапнаха по няколко шоколадови топчета. Трябваше да признае, че това без съмнение бяха най-добрите шоколадови бонбони, които досега беше вкусвал, а той имаше опит.

— Жан Ги, каква е вероятността от две дузини монаси всички до един да са добри певци?

— Доста малка.

— И не просто добри певци, а великолепни. И гласовете им да си пасват, да звучат добре заедно.

— Може да са били обучени — предположи Бовоар. — Не е ли това работа на капелмайстора? Който вече не е между живите.

— Но той трябва да е имал нещо, с което да работи. Не съм музикален експерт, но дори аз знам, че добрият хор не е просто сбор от добри гласове. Трябва да са правилните гласове, да се допълват, да звучат хармонично. Аз мисля, че тези монаси са тук с умисъл. Мисля, че са грижливо подбрани да пеят псалмите.

— Може да са специално отгледани за целта — сниши глас Бовоар с престорена лудост в погледа. — Може това да е някакъв ватикански заговор. Промиване на мозъци чрез музика. За да подмамят обратно хората към Църквата. Да създадат армия от зомбита.

— Божичко, човече, как се сети? Великолепна идея, толкова е очевидно. — Гамаш погледна Бовоар с възхищение.

Бовоар се засмя.

— Значи смятате, че монасите са специално подбрани?

— Смятам, че съществува подобна възможност. — Началникът стана от стола си. — Пробвай отново с техниката. Би било хубаво да имаме връзка с външния свят. Аз отивам да поговоря с монаха portier.

— Защо точно с него? — попита Бовоар, когато Гамаш се запъти към вратата.

— Той е най-младият тук, вероятно е дошъл последен.

— А убийствата се случват, когато нещо се промени — каза Бовоар. — Нещо е провокирало убийството на брат Матю.

— И почти със сигурност се е трупало известно време, на повечето убийства им отнема години да се случат. Но накрая нещо или някой наклонява везните.

Ето какво правеха Гамаш и екипът му. Търсеха като под лупа тази — обикновено съвсем дребна — случка. Дума. Поглед.

Обида. Онази последна рана, която събуждаше звяра. Нещото, което превръщаше човека в убиец. А когато ставаше дума за монах, със сигурност отнемаше по-дълго, докато се превърне в убиец.

— И коя е последната промяна? — попита Гамаш. — Може би пристигането на брат Люк. Може би това по някакъв начин е нарушило равновесието в манастира, смутило е хармонията.

Началникът затвори вратата след себе си, а Бовоар отново се залови за работа. Докато се опитваше да открие какъв е проблемът с връзката, мислите му се върнаха към сейфа с веществените доказателства. Неговият ад. Но в същото време мислеше и за вратата с надпис Porterie.

И за младия мъж, низвергнат зад нея.

Мразеха ли го? Вероятно да, щом го бяха натирили там. Всяка друга работа имаше смисъл за манастира. С изключение на неговата. Защо в крайна сметка бе нужен портиер за врата, която никога не се отваряше?

* * *

Гамаш крачеше по коридорите и по пътя си срещаше монаси. Започваше да ги разпознава, макар че все още не можеше да свърже всички лица с имена.

Брат Алфонс? Брат Фелисиен?

Лицата на монасите почти винаги бяха в покой, а ръцете им бяха скрити под дългите ръкави в типична за тях маниерност. Когато се разминаваше с тях, те винаги го поглеждаха и кимваха. Някои се осмеляваха да се усмихнат леко.

От разстояние всички изглеждаха спокойни. Сдържани.

Но отблизо, точно когато се разминаваха, в очите на всички, без изключение, Гамаш виждаше тревога. Отчаяна молба.

Да си тръгне? Да остане? Да помогне? Или да ги остави на мира?

Когато пристигна, не толкова отдавна, абатството изглеждаше спокойно. Идилично. Изненадващо красиво. С непристъпни каменни стени, но не студени, а успокояващи. Несъвършените стъкла пречупваха дневната светлина в червено, лилаво и жълто. Отделни цветове, които се сливаха в зашеметяваща пъстрота.

Като абатството. Създадено от отделни личности. Всеки от Тях сам по себе си бе несъмнено забележителен. Но заедно бяха блестящи.

С изключение на един. Сянката. Необходима може би за да докаже светлината.

Докато крачеше през Светия храм, Гамаш приближи още един монах.

Брат Тимоте? Брат Гийом?

На разминаване си кимнаха и Гамаш отново долови нещо в погледа на този анонимен монах.

Може би всеки от тях имаше лична молба, различна от оставалите, в зависимост от това кой е и какъв е по природа.

Този мъж — брат Жоел? — очевидно искаше Гамаш да се ахне. Не защото монахът се страхуваше, а защото Гамаш се бе превърнал в ходеща рекламна табела, която разгласяваше убийството на приора. И на техния провал като общност.

От тях се очакваше да правят само едно нещо. Да служат на Бог. Но вместо това абатството бе залитнало в противоположната посока. А Гамаш бе удивителният знак в изречението, което заковаваше тази истина.

Началникът зави наляво и тръгна по дългия коридор към затворената врата. Започваше да опознава манастира и да се чувства удобно.

Сградата имаше форма на кръст със Светия храм по средата и разклонения в четирите посоки.

Навън вече бе тъмно. В сумрачните коридори Гамаш имаше усещането, че е полунощ. Но когато погледна часовника си, видя, че още няма шест и половина.

Вратата с надпис porterie беше затворена. Гамаш почука.

И зачака.

Отвътре се чу шумолене. Като обръщане на страница. После Отново тишина.

— Знам, че сте вътре, брат Люк — сниши глас Гамаш, опитвайки се да не звучи като Големия лош вълк. Отново се чу шумолене на хартия, после вратата се отвори.

Брат Люк изглеждаше съвсем млад, навярно едва около двайсет.

— Oui? — попита монахът.

Гамаш осъзна, че за пръв път чува това момче да се обръща лично към него. Дори една кратка дума бе достатъчна да разкрие, че брат Люк притежава звучен и плътен глас. Великолепен тенор, почти сигурно. Младежът бе висок и тънък като тръстика, за разлика от гласа си.

— Може ли да поговорим? — попита Гамаш. Собственият му глас бе по-дълбок от този на момчето.

Кафявите очи на брат Люк се стрелнаха над рамото на Гамаш.

— Смятам, че сме сами — каза детективът.

— Oui — повтори той и скръсти ръце пред себе си.

Това бе пародия на хладнокръвието на другите монаси. Тук спокойствие нямаше. Този млад мъж, изглежда, се разкъсваше между страха от Гамаш и облекчението, че го вижда. Искаше той едновременно да си тръгне и да остане.

— Вече ме разпитаха, мосю.

Гласът му, дори в проста реч, звучеше красиво. Колко жалко, че го криеше в обет за мълчание.

— Знам — отвърна Гамаш. — Прочетох доклада. Били сте тук, когато са открили брат Матю.

Люк кимна.

— Пеете ли? — попита главният инспектор.

Във всяка друга обстановка това би бил крайно нелеп първи въпрос. Но не и тук.

— Всички пеем.

— Откога сте в Saint-Gilbert-Entre-les-Loupsl

— От десет месеца — отвърна брат Люк след кратко колебание и Гамаш усети, че този млад мъж може да му каже дните, часовете и точните минути от момента, в който бе прекрачил прага на тази тежка врата.

— Защо дойдохте тук?

— Музиката.

Гамаш не можеше да прецени дали брат Люк умишлено се държи неотзивчиво, като му дава кратки отговори, или обетът за мълчание му идва естествено, за разлика от думите.

— Чудя се дали не бихте могли да сте малко по-изчерпателен в отговорите си, mon frére.

Брат Люк изглеждаше раздразнен.

"Млад мъж се опитва да скрие своята сприхавост под монашеската роба — помисли си Гамаш. — Може да скрие толкова много в мълчанието. Или поне да се опита." Гамаш знаеше, че повечето емоции рано или късно намират начин да излязат наяве, особено гневът.

— Чух записа — каза Люк. — Псалмите. Тогава бях послушник в друг манастир, на юг, до границата. И те пеят псалми, но тези бяха различни.

— Как?

— Трудно е да се каже кое е различно. — Лицето на брат Люк Промени изражението си веднага щом заговори за музиката. Престореното му спокойствие стана съвсем искрено. — Още щом чух монасите от "Сен Жилбер", разбрах, че не съм чувал нищо подобно през живота си. — Люк дори се усмихна. — Може би трябва да кажа, че съм дошъл тук, за да бъда по-близо до Бог, но аз смятам, че мога да открия Бог във всяко абатство. Псалмите обаче не мога да открия къде да е, а само тук.

— Смъртта на брат Матю сигурно е голяма загуба.

Момчето отвори уста, после я затвори. Брадичката му потрепери, но той успя да овладее емоциите си.

— Представа нямате.

Гамаш предположи, че вероятно бе точно така.

— Приорът ли бе една от причините да дойдете?

Брат Люк кимна.

— Ще останете ли? — попита Гамаш.

Брат Люк сведе очи към ръцете си и започна да мачка робата си.

— Не знам къде другаде бих могъл да ида.

— Това ли е вашият дом сега?

— Псалмите са моят дом. А те по случайност са тук.

— Толкова много ли значи музиката за вас?

Брат Люк наклони глава на една страна и се загледа в главния инспектор.

— Някога били ли сте влюбен?

— Бил съм — отвърна Гамаш. — И все още съм.

— Значи разбирате. Когато чух този първи запис, аз се влюбих. Един от монасите в стария ми манастир имаше запис. Това се случи преди няколко години, когато го издадоха за първи път. Монахът дойде в килията ми и ми го пусна. Двамата пеехме в хора на абатството и той искаше да разбере какво мисля.

— И какво мислехте?

— Нищо. За пръв път през живота си нямах никакви мисли. Само усещания. Слушах записа отново и отново, непрекъснато, през цялото си свободно време.

— Какво ви даде?

— Какво ви дава влюбването? Възможно ли е изобщо да бъде обяснено? Запълни празноти, за чието съществуване дори не бях подозирал. Излекува самота, за която нямах представа. Даде ми радост. И свобода. Мисля, че това беше най-удивителната част. Внезапно се почувствах едновременно прегърнат и освободен.

— Това екстаз ли е? — попита Гамаш, след като обмисли последните думи на монаха. — Или духовно преживяване?

Брат Люк отново се вгледа в главния инспектор.

— Не беше поредното духовно преживяване. Имал съм такива. Всички ги имаме, иначе нямаше да сме монаси. Беше Духовното преживяване, с главна буква. Напълно отделно от религията. От Църквата.

— Какво имате предвид?

— Срещнах Бог.

Гамаш замълча, за да го осмисли.

— В музиката? — попита.

Брат Люк кимна. Онемял.

* * *

Жан Ги се взираше в скрийнсейвъра на лаптопа. После местеше поглед към портативната сателитна чиния, която носеха със себе си на отдалечени места.

Понякога работеше. Понякога не.

Защо веднъж решаваше да работи, а друг път не — това за Бовоар си оставаше загадка. Всеки път правеше свързването по един и същи начин. Правеше едни и същи настройки. Правеше едно и също при всяко разследване.

После чакаше необяснимото да се случи. Или не.

— Merde — измърмори. И все пак не всичко беше изгубено. Можеше да разчита на мобилния си телефон.

Отвори вратата на кабинета и надникна навън. Никой не идваше.

После седна и — мъчително, с помощта на двата палеца — написа съобщение. Ако някога имейлите му се ограничаваха до единични думи или символи, сега се състояха от цели изречения. Не съкращаваше думи. Никога не използваше пунктуация за усмивка или намигане, предпочиташе да изясни как се чувства с помощта на езика.

Не беше трудно. С Ани. Неговите чувства винаги бяха ясни — и много прости.

Беше щастлив. Обичаше я. Липсваше му.

Освен това, дори да искаше да използва съкращения и символи, все още не бяха измислени такива, които да изразят чувствата му. Дори думите не можеха да го направят. Но те бяха най-доброто, с което Жан Ги разполагаше.

Всяка буква, всеки интервал, го отвеждаха по-близо до нея и му доставяха не просто удоволствие, а радост.

Ани щеше да види какво бе сътворил — за нея. Какво бе написал.

Пишеше й, че я обича. Пишеше й, че му липсва.

Тя също му пишеше. Не просто в отговори, а нейни съобщения. Как бе минал денят й. Пълен с толкова ангажименти. И същевременно празен, без него. Щеше да вечеря с майка си, но смяташе да изчака, докато той и баща й се върнат, за да им кажат заедно.

"Ела си у дома, побързай", пишеше. "Липсваш ми", пишеше. "Обичам те", пишеше.

И той усещаше присъствието й. Усещаше и липсата й.

* * *

— Затова решихте да дойдете в манастира "Сен Жилбер" — каза Гамаш.

— Е, това е кратката версия — отвърна брат Люк. — В Църквата Никога нищо не е кратко.

Люк бе спокоен, но след този въпрос, който леко го отдалечи от темата за музиката, отново застана нащрек.

— А дългата версия?

— Всъщност ми отне доста време да открия кой е направил записа. Мислех, че е дело на някой орден в Европа.

— И бяхте готов да отидете в Европа?

— Ако жената, която обичате, живееше във Франция, щяхте ли да отидете?

Гамаш се засмя. Младият монах успя да го улучи с един категоричен и точен удар.

— Съпругата ми — каза. — Щях да отида и в Ада, за да я взема.

— Надявам се, че не се е наложило.

Е, само до Ошлага-Мезоньов[32]. Но на вас ви се е наложило да търсите, така ли?

— Разполагах единствено с компактдиск, на който обаче не пишеше нищо. Все още е някъде в килията ми.

Гамаш също имаше този компактдиск. Беше си го купил преди повече от година. Той също бе търсил бележки от вътрешната страна, за да разбере кои са монасите. Но там нямаше нищо. Само списък на псалмите. На снимката върху обложката се виждаха просто монаси в профил, които вървяха в колона. Стилизирано изображение, едновременно много абстрактно и много традиционно. Нямаше данни за авторство. Албумът дори нямаше заглавие.

Изглеждаше — и беше — любителски. Звукът кънтеше металически.

— И как разбрахте кой е орденът?

— Разбрах го от радиото, като всички останали, когато онези репортери ги издириха. Не можех да повярвам. Всички в нашия манастир бяха в шок. Не само защото бяха квебекчани, а най-вече защото бяха гилбертинци. Те не фигурираха в списъка на съществуващите ордени. Според църковните регистри са измрели — или са били избити — преди четиристотин години. Няма оцелели гилбертински манастири. Или поне така смятаха всички.

— Но как стана така, че се присъединихте към тях? — прекъсна го Гамаш. Урокът по история можеше да почака.

— Отецът абат посети нашия манастир и ме чу да пея… — Брат Люк се смути и млъкна.

— Продължавайте — подкани го Гамаш.

— Ами… аз имам необичаен певчески глас. Особен тембър.

— И как влияе това?

— Означава, че на практика мога да пея с който и да било хор и да се впиша напълно.

— Добре ли хармонизирате?

— Ние пеем грегориански хорали, което значи, че всички пеем. Една и съща нота по едно и също време. Но с различни гласове. Не може да се каже, че хармонизираме, но трябва да сме в хармония, когато пеем.

Гамаш обмисли за момент тази отлика, сетне кимна.

— Аз съм хармонията.

Думите прозвучаха толкова изненадващо, че главният инспектор просто остана вторачен в този млад монах със семплата му роба. И грандиозното му изказване.

— Pardon? Не разбирам какво значи това.

— Не ме разбирайте погрешно, хорът няма нужда от мен. Компактдискът го доказва.

— Тогава какво имахте предвид? — На Гамаш му се струваше малко късно за скромничене.

— Всеки хор би звучал по-добре с мен.

Двамата мъже се гледаха мълчаливо. И тогава на Гамаш му хрумна, че това можеше и да не е гордост или самохвалство. Можеше да е просто констатация на факт. Може би монасите се учеха да приемат както провалите, така и дарбите си. Без да се преструват, че ги нямат, заради фалшива скромност.

Този мъж не криеше дарбата си. Обаче криеше гласа си. В обет за мълчание. В затънтен манастир, далеч от хора. Далеч от публика.

Освен ако…

— Значи не участвате в първия диск…

Люк поклати глава.

— … но планираха ли се още записи?

Брат Люк замълча за момент.

— Oui. Брат Матю много се вълнуваше. Беше избрал всички псалми.

Гамаш измъкна листа от раницата си.

— Този от тях ли е?

Люк взе листа от главния инспектор. Беше напълно съсредоточен. Съвършено неподвижен. Накрая смръщи вежди, поклати глава и му върна листа.

— Не мога да ви кажа какво е това, мосю. Но мога да ви кажа какво не е. Не е грегориански псалм.

— Как разбрахте?

Люк се усмихна.

— Има съвсем ясни правила, на които трябва да отговаря един псалм. Като при хайку или сонет. Неща, които трябва да правиш, и неща, които не бива. Грегорианският псалм се основава на дисциплина и простота. Смирението да се подчиниш на правилата и вдъхновението да се издигнеш над тях. Предизвикателството се състои в това да използваш правилата и същевременно да се издигнеш над тях. Да пееш на Бог, без да натрапваш собственото си его. А това… — той махна към листа в ръката на Гамаш — е пълна глупост.

— Имате предвид думите?

— Не разбирам думите. Имам предвид ритъма, метрума. Има огромно разминаване. Темпото е твърде бързо. Няма нищо общо с грегориански псалм.

— Но има тези неща. — Гамаш посочи към завъртулките над думите. — Невми, нали така?

— Да. И точно това е най-тревожното.

— Тревожно?

— Идеята е да изглежда като грегориански псалм. Маскиран е като такъв. Но е измама. Къде го открихте?

— При тялото на брат Матю.

Люк пребледня. Гамаш знаеше, че на този свят има две неща, които човек не може да направи, колкото и да се старае — да пребледнее и да се изчерви.

— Това какво ви говори, брат Люк?

— Че приорът е умрял, опитвайки се да предпази онова, което е обичал.

— Това? — Гамаш вдигна листа.

— Не, далеч не това. Сигурно го е взел от някой монах. Някой се е опитал да поругае псалмите. Да ги превърне в някаква мерзост. И приорът е искал да го спре.

— Смятате, че е извършено като обида?

— Някой е познавал грегорианските псалми и невми достатъчно добре, за да се гаври с тях. Да, направено е умишлено, като обида.

— Някой от монасите, казвате? Кой? — Гамаш внимателно наблюдаваше младия монах.

Брат Люк мълчеше.

Гамаш чакаше. После си даде сметка, че понякога мълчанието е полезна тактика. Действаше много по-тягостно и заплашително от директните обиди. Но тук мълчанието бе тяхната утеха. А устната реч сякаш ги плашеше.

— Кой мразеше брат Матю толкова, че да се подиграе с делото на живота му? — настоя Гамаш. — Кой го мразеше толкова, че да го убие?

Люк запази мълчание.

— Ако всеки от тукашните монаси обича псалмите, защо някой ще тръгне да се гаври с тях? Ще ги превърне, както казвате, в някаква мерзост? — Гамаш вдигна пергамента и леко се наведе напред. Люк отстъпи назад съвсем леко, но нямаше къде да избяга.

— Не знам — отвърна Люк. — Бих ви казал, ако знаех.

Главният инспектор внимателно се вгледа в брат Люк и заключи, че вероятно казва истината. Монахът обичаше псалмите и несъмнено изпитваше уважение и възхищение към приора. Брат Люк не би прикривал човек, посегнал и на псалмите, и на приора. И все пак, дори да не знаеше кой го е извършил, може би имаше своите подозрения. Както бе казал абатът, Гамаш имаше нужда от доказателства, но един монах се нуждаеше само от вярата си. Дали брат Люк вярваше, че знае кой е потъпкал псалмите и е убил приора? И дали бе достатъчно дързък да смята, че е способен да се справи с тях сам?

Главният инспектор остана загледан в очите на монаха, а когато заговори, гласът му звучеше строго.

— Трябва да ми помогнете да открия извършителя.

— Не знам нищо.

— Но подозирате.

— Не. Не е вярно.

— Тук броди убиец, младежо. Затворен е тук с нас. С вас.

Гамаш видя страха в очите на Люк. Един млад мъж, който по цял ден седеше сам с ключа към външния свят, завързан за връв около кръста му. Единственият изход беше на крачка от него. Ако убиецът някога решеше да избяга, може би щеше да е буквално през трупа на младия монах. Дали Люк си даваше сметка за това?

Главният инспектор се отдръпна назад, но съвсем леко.

— Разкажете ми каквото знаете.

— Знам само, че не всички се радваха на записа.

— На новия? Онзи, който приорът е подготвял?

Брат Люк поклати глава.

— На стария? Първия запис?

Брат Люк кимна.

— Кой беше недоволен?

Брат Люк видимо посърна.

— Трябва да ми кажеш, синко — настоя Гамаш.

Люк се наведе напред. За да прошепне. Очите му се стрелнаха към сумрачния коридор. Гамаш също се наведе напред. За да чуе.

Но преди да успее да каже каквото и да било, брат Люк ококори очи.

— Ето къде сте, мосю Гамаш. Вашият инспектор каза, че може да сте тук. Дойдох да ви заведа на вечеря.

Брат Симон, секретарят на абата, стоеше в коридора на няколко стъпки от вратата на портиера. Със скрити в ръкавите ръце и смирено наведена глава.

Дали беше чул разговора им? — запита се Гамаш.

Това бе монахът, чиито очи никога не се затваряха напълно. Който наблюдаваше всичко и който, както Гамаш подозираше, чуваше всичко.

ГЛАВА ЕДИНАЙСЕТА

Двама монаси излязоха от кухнята, понесли купи с дребни пресни картофи с масло и див лук. Следваха броколи, тиква и касероли с печива. Върху дългата маса в столовата бяха наредени дъски за хляб с топли багети, а насядалите на дългите пейки монаси безмълвно си подаваха подноси с масло и сирена.

Монасите обаче почти не докосваха храната. Подаваха си един на друг купите с хляба, но си вземаха символични количества.

Нямаха апетит.

Което поставяше Бовоар в деликатно положение. Искаше му се да трупа в чинията си огромни количества от всичко, докато купчината не стигне до нивото на очите му. Искаше да направи Олтар на храната, а после да я изяде. Всичката.

Когато пристигна първата касерола — ароматно печиво от праз и сирене с хрупкава коричка отгоре, той се поколеба, загледан в скромните количества, които всички останали си вземаха.

После загреба с лъжицата гигантска порция и я пльосна в чинията си.

"Убийте ме с камъни", помисли си. А монасите изглеждаха така, сякаш можеше и да го направят.

Абатът наруши мълчанието с молитвата преди ядене. После, след като вечерята бе сервирана, друг монах се изправи и тръгни към аналоя[33], където прочете молитва.

Нито дума не бе изречена в разговор.

Нито дума не бе изречена за дупката в редиците им. За липсващия монах.

Но брат Матю присъстваше съвсем осезаемо, надвиснал над тях като призрак. Възползваше се от тишината, за да расте, докато накрая не изпълни цялата столова.

Гамаш и Бовоар не седяха един до друг. Като деца, на които не може да се има доверие, бяха настанени в двата противоположни края на масата.

Към края на вечерята главният инспектор сгъна кърпичката си и се изправи.

Брат Симон, който седеше срещу него, му махна — първо съвсем деликатно, после по-енергично — да седне обратно на мястото си.

Гамаш го погледна в очите и също махна, за да покаже, че е разбрал посланието, но така или иначе ще направи онова, което е намислил.

В другия край на пейката Бовоар също се изправи, щом видя началника да става.

Възцари се пълна тишина. Секна дори дискретното потракване на прибори. Всички вилици и лъжици застинаха във въздуха или бяха оставени на масата. Всички погледи залепнаха върху началника.

Той бавно се запъти към аналоя и погледна отвисоко към масата. Дванайсет монаси от едната страна. Единайсет монаси от другата. Цялата стая, цялото братство — извън равновесие.

— Казвам се Арман Гамаш — съобщи той на притихналото множество. — С някои от вас вече се познаваме. Началник съм на отдел "Убийства" в Sûretè du Quebec. Това е моят заместник, инспектор Бовоар.

Монасите изглеждаха напрегнати. И ядосани. На него.

Гамаш бе свикнал на това прехвърляне на чувствата. Все още не можеха да винят убиеца, затова виняха полицията, задето обръща живота им с главата надолу. Гамаш усети прилив на съчувствие.

Само ако знаеха колко по-зле щеше да стане.

— Тук сме, за да разследваме случилото се тази сутрин. Смъртта на брат Матю. Благодарни сме за гостоприемството, но ни е нужно нещо повече от това. Нуждаем се от помощта ви. Предполагам, че който и да е убил вашия приор, не е имал намерение да нарани други. — Гамаш замълча. После тонът му стана по-задушевен. По-личен. — Но и други ще бъдат наранени, и то много лошо, преди това да приключи. Неща, които искате да останат лични, ще станат публично достояние. Взаимоотношения, кавги. Всичките ви тайни ще излязат наяве, докато двамата с инспектор Бовоар преследваме истината. Иска ми се да не беше така, ала нямам избор. Също както на вас ви се иска брат Матю да не беше мъртъв.

Но още докато го изричаше, Гамаш се зачуди дали наистина бе така.

Дали монасите наистина искаха брат Матю все още да е жив? Или искаха да е мъртъв? Болката им бе осезаема, истинска. Монасите в този манастир бяха съсипани от мъка. Дълбоко разстроени.

Но за какво точно скърбяха?

— Всички знаем, че убиецът е между нас точно в този момент. Споделил е трапезата ни, ял е от хляба. Слушал е груповите молитви, дори е участвал в тях. Искам да поговоря с него за малко. — Гамаш замълча. Не за да е мелодраматичен, надяваше се, а за да даде време на думите да проникнат през броните, които носеха тези монаси. Мантии от мълчание, благочестие и рутина. Искаше да проникне през тях, да стигне до човека отдолу. До мекото ядро. — Смятам, че обичате това абатство и не желаете да наранявате събратята си монаси. Никога не сте имали такива намерения. Но колкото и да сме внимателни двамата с инспектор Бовоар, ще бъдат нанесени още щети. Всяко разследване на убийство е катастрофално за всички замесени. Ако сте мислили, че убийството е най-лошото, потърпете и ще видите.

Гласът му звучеше тихо, но внушително, авторитетно. Не можеше да има никакво съмнение, че казва истината.

— Има само един начин да го спрем. Само един. — Гамаш остави тези думи да улегнат. — Трябва да се предадете.

Гамаш чакаше. И те чакаха.

Чу се прокашляне и абатът се изправи на крака. Всички погледи се обърнаха към него. С разширени от изумление очи. Брат Симон също се накани да стане, но абатът, едва забележимо, му даде знак да остане на мястото си.

Отец Филип се обърна към своята общност. Ако преди напрежението бе голямо, сега то цвърчеше, наелектризирало цялото помещение.

— Не — рече абатът. — Не съм станал, за да правя признание. Присъединявам се към молбата на главния инспектор и моля, умолявам онзи, който е извършил това, да си признае.

Никой не помръдна, никой не обели и дума. Абатът се обърна към главния инспектор.

— Ще ви съдействаме, господин главен инспектор. Прекратих обета за мълчание. Дори да усетите склонност към мълчание, вече няма да е по задължение.

Той погледна към монасите.

— Ако някой от вас разполага с информация, не бива да я пази в тайна. В прикриването на извършителя няма морална или духовна стойност. Трябва да кажете на главен инспектор Гамаш всичко, което знаете, и да се доверите на него и на инспектор Бовоар — те ще отсеят важното от останалото. Това им е работата. Ние се молим, работим и се уповаваме на Бог. Възпяваме Божията слава. А тези хора — той кимна към Гамаш и Бовоар — залавят убийци. — Гласът му звучеше спокойно, прозаично. Този човек, който говореше рядко, сега се принуждаваше да употребява думи като "убийци". — Нашият орден е бил подлаган на изпитания векове наред. И това е поредното. Наистина ли вярваме в Бог? Вярваме ли във всички неща, които пеем и проповядваме? Или търсим изгодата от тази вяра? Или в блажена самота вярата ни е отслабнала? Когато сме изправени пред предизвикателство, ние просто правим онова, което е по-лесно. Вършим ли грях, премълчавайки? Ако вярата ни е истинска, трябва да имаме смелостта да говорим. Не бива да прикриваме убиеца.

Един от монасите стана и се поклони на абата.

— Казвате, mon рérе, че нашият орден е бил подлаган на изпитания през вековете, и това е самата истина. Били сме преследвани и гонени от манастирите ни. Хвърляни в тъмници и изгаряни. Застрашени от пълно изчезване. Принудени да се крием. И всичко това от властите, от хора като тях — той махна към Гамаш и Бовоар, — които също са твърдели, че действат в интерес на така наречената истина. Този човек дори призна, че ще оскверни абатството ни, за да се докопа до въпросната истина. И вие ни молите да им помагаме? Вие ги поканихте да влязат. Дадохте им легло. Доведохте ги на масата ни да споделят храната ни. Смелостта никога не е била наша слабост, Рérе Abbé. За разлика от здравия разум.

Този монах бе един от по-младите. Наближаваше четиридесет, предположи Гамаш. Гласът му звучеше уверено, разумно, смислено. Неколцина от другите монаси кимаха. Повечето гледаха настрана.

— Молите ни да им се доверим — продължи той. — Защо да го правим?

Монахът седна на мястото си.

Онези, които не бяха заети да изучават масата пред себе си, местеха погледи от монаха, който току-що бе говорил, към абата и накрая към Гамаш.

— Защото, mon frére, нямате друг избор — каза главният инспектор. — Както казвате, ние вече сме вътре. Вратата се заключи зад нас и развръзката е ясна. Двамата с инспектор Бовоар ще открием убиеца на брат Матю и ще го предадем в ръцете на правосъдието.

Някой изсумтя подигравателно.

— Не божественото правосъдие, а най-доброто, което светът предлага на този етап — продължи Гамаш. — Правосъдието, избрано от вашите съграждани квебекчани. Защото, независимо дали ви харесва, или не, вие не обитавате някакво висше ниво на съществуване, не сте представители на някакво велико господство. Вие, също като мен, също като абата и лодкаря, който ни доведе тук, сте граждани на Квебек. И ще съблюдавате законите на тази територия. Можете, разбира се, да съблюдавате и моралните закони на вашата вяра. Но се моля на Бог те да не се различават.

Гамаш бе ядосан. И му личеше. Не защото му се противопоставяха. Подразни го арогантността, високомерното съчетаване на превъзходство и мъченичество от страна на този монах. Когото останалите подкрепяха.

Не всички, забеляза Гамаш, но усети — с внезапна яснота — и нещо друго. Този дързък монах му бе направил огромна услуга. И ясно му показа нещо, което досега бе само загатвано.

Тази общност бе разделена, и трагедията, вместо да ги обедини, ги разединяваше още повече. В дълбоката пукнатина помежду им живееше нещо, Гамаш беше сигурен в това. И когато двамата с Жан Ги го откриеха, то едва ли щеше да има нещо общо с вярата. Или с Бог.

Оставиха слисаните монаси в блаженото им мълчание и тръгнаха към Светия храм.

— Кипнахте — каза Бовоар, който почти подтичваше, за да смогва с широките крачки на Гамаш.

— Може да съм кипнал, но не от ферментация — каза Гамаш и се усмихна. — Изглежда, сме попаднали в единствения манастир на земята, в който не произвеждат алкохол.

Бовоар докосна рамото на началника, за да го накара да забави темпото, и Гамаш спря по средата на коридора.

— Ама че… — щом срещна погледа на Гамаш, Бовоар млъкна насред изречението, но също се усмихна. — Значи всичко е било театър. — Младият инспектор сниши глас: — Как изфучахте бесен навън. Искахте да покажете на онзи негодник монаха, че не търпите да ви разиграват.

— Не беше съвсем театър, но да, исках другите да разберат, че човек може да се противопостави на този монах. Как му е името всъщност?

— Брат Доминик? Брат Дона? Нещо такова.

— И ти не знаеш, нали?

— Представа нямам. Всичките ми изглеждат еднакви.

— Е, разбери тогава, ако обичаш.

Двамата отново тръгнаха по коридора, този път по-бавно. Когато стигнаха до Светия храм, главният инспектор спря, хвърли поглед назад към пустия коридор, после тръгна пред центъра на църквата рамо до рамо с Бовоар.

Подминаха пейките, качиха се по стълбите и прекосиха олтара. Гамаш седна на първата пейка. Това беше мястото на приора. Знаеше го, защото бе празно по време на вечерната молитва. Намираше се точно срещу мястото на абата. Бовоар седна до главния инспектор.

— Усещате ли отвътре да ви напира някоя песен? — прошепна той и Гамаш се усмихна.

— Направих го най-вече за да видя какво ще се случи. Реакцията им беше интересна, Жан Ги, не мислиш ли?

— Смятате за интересно това, че монасите са толкова надути? Ще уведомя пресата.

Като много квебекчани от неговото поколение и той не харесваше Църквата. Тя просто не беше част от живота му. За разлика от предишните поколения. Католическата църква не просто бе част от живота на родителите, бабите и дядовците му, тя управляваше живота им. Свещениците им казваха какво да ядат, какво да правят, за кого да гласуват, какво да мислят. В какво да вярват.

Казваха им да раждат колкото се може повече бебета. Да са вечно бременни, бедни и неуки.

Биеха ги в училище, хокаха ги в църквата, насилваха ги в задните стаички.

И така поколения наред, а когато най-сетне й обърнали гръб, Църквата ги дамгосала като неверници. И ги заплашила с вечни мъки.

Не, Бовоар не бе изненадан, че при всяко одраскване на монасите, кърви лицемерие.

— Онова, което привлече вниманието ми, бе разделението помежду им — каза главният инспектор. Говореше тихо, но гласът му кънтеше из църквата. Тук бе ключовото място, осъзна той. Точно тук. Пейките за църковния хор. Светият храм бе проектиран за гласове. Да ги издига и пречупва под точно определен ъгъл. Така че и шепотът да се чува ясно навсякъде из църквата.

Преобразуване, помисли си Гамаш. Но не на вода във вино, а на шепот в отчетлива дума.

Колко странно, че един монашески орден с обет за мълчание бе създал подобно акустично чудо.

Това място не ставаше за лични разговори. Но на Гамаш му беше все едно дали някой подслушва.

— Да, това беше очевидно — съгласи се Бовоар. — Всички изглеждаха толкова спокойни и невъзмутими, но гневът се усещаше. Онзи монах не харесва абата.

— По-зле — каза Гамаш. — Не го уважава. Не е невъзможно да имаш водач, когото не би избрал за приятел. Но трябва поне да го почиташ. Да му имаш доверие. Това беше тежък удар. Да обвиниш публично абата във вземане на грешно решение.

— Може би е така — каза Бовоар.

— Може би.

— И му се размина безнаказано. Вие как бихте постъпили на мястото на абата?

— Дали бих позволил на някого да ме обиди? Явно не внимаваш. Случва се непрекъснато.

— Но ако е ваш подчинен?

— И това се е случвало, както знаеш. Но не ги уволнявам автоматично. Искам да разбера на какво се дължи. Да стигна до корена. Това е далеч по-важно.

— И на какво се дължи, как смятате?

Добър въпрос. И Гамаш си го задаваше, когато излезе от столовата и закрачи през църквата.

Очевидно беше, че в този манастир има разцепление. Убийството всъщност не беше единичен случай, а вероятно последният от редица ескалиращи удари.

Приорът бе нападнат с камък.

Абатът също бе нападнат. С думи.

Единият бе убит мигновено. Другия го убиваха бавно. Дали и двамата бяха жертва на една и съща личност? Дали абатът и приорът бяха съюзници в разделената монашеска общност? Или противници? Гамаш плъзна поглед през каменния под, покрай олтара, до пейката в другия край. Където седеше абатът.

Двама мъже, на еднаква възраст, се взираха един в друг десетилетия наред.

Единият ръководеше абатството, другият — църковния хор.

Същата сутрин в градината, когато отведе абата настрана, за да поговорят, Гамаш бе останал с впечатлението, че отец Филип и приорът са били много близки.

Може би по-близки, отколкото Църквата би допуснала официално.

Гамаш не го намираше за нередно. Всъщност го разбираше напълно и дори би се изненадал, ако някои от тези мъже не намираха утеха помежду си. Изглеждаше му съвсем естествено. Едно нещо обаче го глождеше — каква е причината за разцеплението. Къде е началото на пукнатината? Кой сблъсък, дребен или не, е сложил началото на всичко?

Искаше да разбере и къде стояха абатът и приорът? Заедно? Или един срещу друг?

Мислите на началника се върнаха към онова, което бе казал младият монах точно преди да се появи брат Симон, за да ги извика за вечеря.

Гамаш разказа на Бовоар за разговора им.

— Значи не всички са се радвали на онзи запис — каза Бовоар. — Чудя се защо. Беше голям хит. Сигурно е донесъл куп пари на абатството. И си личи. Нов покрив, нова водопроводна инсталация. Геотермална система. Направо невероятно. Колкото и да са страхотни онези шоколадови боровинки, бас държа, че не са платили отоплителната система.

— А брат Матю очевидно е планирал нов запис — каза Гамаш.

— Мислите ли, че е бил убит, за да го спрат?

Гамаш замълча за момент. После бавно обърна глава. Усетил повишена бдителност у началника, Бовоар също насочи поглед към мрака. Единствената светлина в Светия храм идваше от стенните свещници зад олтара. Всичко останало тънеше в мрак.

И в този мрак едва успяха да различат малки бели форми. Като миниатюрни лодчици.

Армадата бавно доби очертания. Качулки. Белите качулки на монасите.

Бяха се върнали в храма и стърчаха неподвижно в мрака. Наблюдаваха.

И слушаха.

Бовоар се обърна към Гамаш. Върху лицето му трепкаше съвсем лека усмивка, забележима само за много близък приятел. Дълбоките му очи блестяха.

Не е изненадан, помисли си Бовоар. Нещо повече. Той ги е чакал. Искал е да дойдат, да чуят разговора им.

— Ти, стари… — прошепна Бовоар и се зачуди дали са го чули и монасите.

ГЛАВА ДВАНАЙСЕТА

Бовоар лежеше в леглото. Беше изненадващо удобно. Твърд единичен матрак. Меки бархетни чаршафи. Топла пухена завивка. През отворения прозорец нахлуваше свеж въздух с мирис на гора и се чуваше плисъкът на езерото по каменистия бряг.

А в ръка държеше блекберито си. Трябваше да изключи настолната лампа, за да включи зарядното за телефона. Честна размяна. Светлина срещу думи.

Можеше да остави апарата в кабинета на приора, включен в разклонител.

Можеше. Но не го направи.

Бовоар се запита колко е часът. Натисна клавиша за интервал и заспалото блекбери се събуди, за да го уведоми, че има едно съобщение, а часът е 9.33.

Съобщението беше от Ани.

Тъкмо се върнала от вечерята с майка си. Радостно съобщение, пълно с дребни подробности, и Жан Ги усети как потъва в думите. Как се присъединява към нея. Как седи до нея, докато Ани и мадам Гамаш си ядат омлета и салатата. Докато обсъждат как е минал денят им. Докато Рен-Мари казва на Ани, че баща й е отпътувал във връзка с ново разследване. В далечно абатство. Онова с псалмите. А Ани се преструва, че това е новина за нея.

Ани се чувстваше ужасно, но освен това признаваше, че намира тайната им връзка за много вълнуваща. Най-вече обаче копнееше да разкаже на майка си.

Бовоар бе писал на Ани по-рано, когато се върна в спалнята си. В килията си. Разказа й всичко. За абатството, за музиката, за записа, за мъртвия приор, за оскърбения абат. Постара се да не звучи съвсем лековато или забавно.

Искаше тя да знае как е в действителност. Как се чувства той.

Разказа й за нескончаемите молитви. Същата вечер имаше още една служба — в осем без петнайсет. След вечеря. След като монасите чуха разговора им в Светия храм.

Тогава баща й се изправи, поклони се леко, колкото да отбележи присъствието на монасите, и тръгна. Слезе с премерена стъпка от олтара, запъти се към задната врата, а оттам към кабинета на приора. Рамо до рамо с Бовоар.

По целия път, докато не излязоха през затворената врата към коридора, Бовоар усещаше погледите им върху себе си.

Жан Ги каза на Ани как се е почувствал. После й разказа как се е върнал в кабинета и е прекарал следващия половин час в борба с лаптопа, докато баща й е продължил да преглежда документите на приора.

После чуха пеенето.

Когато следобед пристигнаха в манастира, пеенето на монасите просто го отегчаваше. Сега, каза той на Ани, направо го побъркваше.

"И тогава — написа Гамаш — двамата с Жан Ги се върнахме в църквата за поредната служба. Наричат я вечерня. Трябва да поискам разписание за тези неща. Казах ли ти за боровинките? Божичко, Рен-Мари, щеше да си оближеш пръстите. Монасите ги потапят в тъмен шоколад, който сами приготвят. Ще ти донеса малко, като се прибера, ако изобщо останат. Както е тръгнало, Жан Ги ще ги омете всичките. Аз, разбира се, съм си сдържан по природа. Себеотрицание, c'est moi[34]."

Той се усмихна и си представи удоволствието на съпругата си при вида на малко пакетче от шоколадовите бонбони. После си я представи в дома им. Нямаше да си е легнала още. Ани беше вечеряла с нея. Вечеряше с тях всяка събота след раздялата с Дейвид. Вече трябва да си е тръгнала, а Рен-Мари сигурно седеше в дневната, до камината, и четеше. Или в стаята с телевизора в дъното на апартамента им, устроена в бившата стая на Даниел. Сега там имаше библиотека, удобен диван, осеян с вестници и списания, и телевизор.

"Отивам да гледам TV5 — казваше. — Документален филм по темата за грамотността."

Но няколко минути по-късно се чуваше смях, а когато отиваше при нея, тя се кискаше на някой абсурдно смешен квебекски ситком. Сядаше до нея и докато се усети, двамата се заливаха от смях на просташкия хумор.

Да, Рен-Мари сигурно седеше пред телевизора и се смееше.

При мисълта за това се усмихна.

"Кълна се — написа Жан Ги, — службата се проточи до безкрай. И пеят всяка думичка. Дуднат без почивка. Не можем дори да дремнем. Те са навсякъде. А баща ти е плътно до тях. Подозирам, че даже му харесва. Възможно ли е? Може би просто се опитва да се гъбарка с мен. Сега, като го споменах, трябва да ти кажа какво направи с монасите…"

"Вечернята беше красива, Рен-Мари. Изпяха я цялата. От край до край като грегориански хорал. Представи си "Сен Беноа дю лак", но още по-хубаво. Много успокояващо. Предполагам, че е донякъде заради параклиса. Простота. Без каквито и да било украшения. Само една голяма паметна плоча с описание на свети Гилберт. Зад нея има тайна стая."

Гамаш спря да пише и се замисли. За тази стенна плоча и за Крилото, скрито зад нея. Трябваше да поиска архитектурния план на сградата на абатството.

После отново насочи вниманието си към съобщението.

"По време на последната служба от деня в църквата цареше почти пълен мрак, светеха само стенните лампи зад олтара. Там, където някога е имало свещи или факли, предполагам.

Двамата с Жан Ги седяхме на пейките в тъмнината. Можеш да си представиш колко се забавляваше Жан Ги. Едва успявах да чуя псалмите заради неговото сумтене и пръхтене.

Ясно е, че има нещо много нередно тук, сред монасите. Усеща се враждебност. Но когато запеят, все едно нищо не се е случвало. Сякаш отиват другаде. Някъде по-дълбоко. Където няма кавги и разногласия. На място, където цари блаженство и спокойствие. Даже не радост, струва ми се. А свобода. Изглеждат освободени от всички грижи на света. Онзи млад монах, брат Люк, го описа като липса на всякакви мисли. Чудя се дали това е свободата?

Както и да е, беше много красиво. Да чуеш тези забележителни псалми, изпълнени на живо, Рен-Мари. Удивително. А после, почти към края, бавно намалиха осветлението, докато всичко потъна в пълен мрак. Но в този мрак като светлина, която може само да се усети, звучаха гласовете им.

Беше вълшебно. Искаше ми се да си до мен."

"И тогава, Ани, всичко най-сетне приключи. Когато лампите светнаха, монасите ги нямаше. Обаче онзи хитрец, брат Симон, дойде и ни каза, че е време за лягане. Че ние можем да правим каквото си искаме, но те всички се прибират в килиите си.

Баща ти не изглеждаше недоволен. Даже си мисля, че иска те да прекарат дългите нощни часове в размисли за убийството. Да се тревожат.

Намерих още шоколадови боровинки и ги взех в килията си. Ще ти запазя малко."

"Липсваш ми — написа Арман. — Спи спокойно, топ сoеиr[35]."

"Липсваш ми — написа Жан Ги. — Merde! Бонбоните изчезнаха. Всичките! Как се случи това?"

После се претърколи на една страна, стиснал здраво телефона в ръка. Но не и преди да напише, в тъмнината, последното съобщение за деня.

Je t'aime.

Старателно опакова бонбоните и ги пъхна в чекмеджето на нощното шкафче. За Ани. Затвори очи и заспа дълбоко.

Je t'aime — написа Гамаш и остави телефона на масичката до леглото.

Главен инспектор Гамаш се събуди. Още бе тъмно и дори ранобудните птици не пееха. Леглото му беше топло около тялото, но ако помръднеше краката си дори милиметър встрани, попадаха в ледена територия.

Чувстваше носа си замръзнал. Но останалата част от тялото му бе приятно затоплена.

Погледна часовника.

Четири и десет.

Дали нещо го бе събудило? Някакъв звук?

Гамаш лежеше и се ослушваше. Представяше си монасите в миниатюрните им килии около неговата. Като пчели във восъчна пита.

Всички ли спяха? Или поне един будуваше? Легнал в леглото си на няколко крачки от него. Неспособен да мигне. Защото в главата му е твърде шумно. А звуците и картините от убийството — твърде тревожни.

За един от монасите бе почти сигурно, че никога повече няма да се радва на спокоен сън.

Освен ако…

Гамаш се надигна в леглото. Само в два случая един убиец можеше да спи спокойно. Ако нямаше съвест. Или ако имаше съвест, която му е съучастник. Която шепне на убиеца и му втълпява идеи.

Как би могъл един човек, един монах да убеди себе си, че убийството не е престъпление, че не е дори грях? Как би могъл той да спи, а главният инспектор да е буден? Отговорът бе само един. Ако смъртта беше оправдана.

Смърт според Стария завет.

Убиване с камък.

Око за око.

Може би убиецът е вярвал, че постъпва правилно. Ако не в очите на човека, то в очите на Бог. Може би това напрежение бе усетил Гамаш в абатството. Не защото се е случило убийство, а защото полицията може да открие кой го е извършил.

По време на вечерята онзи монах бе обвинил абата, че е взел неправилно решение.

Не че се е провалил в предотвратяването на убийство, а че е извикал в манастира служители на Sûretè. Дали имаше едновременно обет и заговор за мълчание?

Главният инспектор се разсъни напълно. И застана нащрек.

Спусна краката си от леглото и откри чехлите си, после наметна халата, взе фенерчето и очилата си за четене и излезе от килията. По средата на дългия коридор спря за момент. Огледа се в двете посоки. Без да включва фенерчето.

От двете страни на коридора се нижеха врати и всяка водеше към килия. Отникъде не се процеждаше светлина. Не се чуваше и звук.

Всичко тънеше в тишина и мрак.

Гамаш много пъти бе ходил с децата си в павилиони на смеха. Беше виждал залите с кривите огледала, оптическите илюзии, при които стаята изглеждаше наклонена, макар да не беше. Беше влизал и в онези изолирани капсули, където не проникваше нито звук, нито светлина.

Помнеше как Ани стискаше здраво ръката му, а Даниел, невидим в тъмното, викаше татко си, докато накрая Гамаш откри момченцето и го прегърна. Това — повече от всички други въздействия на павилионите на смеха — ужасяваше децата и те трескаво стискаха ръцете му, докато не ги изведеше навън.

Такова бе усещането и в манастира Saint-Gilbert-Entre-les-Loups. Място на изкривени възприятия и дълбока изолация. На Мълна тишина и още по-пълен мрак. Където шепотът ставаше крясък.

Където монасите убиваха, а околният свят оставаше заключен навън, сякаш е прегрешил.

Братята монаси живееха в абатството толкова отдавна, че бяха свикнали с това. Приемаха изкривяването за нещо нормално.

Началникът си пое дълбоко въздух и застана нащрек. Беше напълно възможно да си въобразява под въздействието на тишината и мрака. Нищо чудно не монасите да са с изкривени възприятия, а самият той.

Гамаш постепенно привикна с липсата на светлина и звуци.

"Няма страшно — повтаряше си, докато крачеше към Светия храм. — Няма страшно. Просто спокойствието е пълно."

При тази мисъл той се усмихна. Нима спокойствието и тишината бяха станали такава рядкост, че когато най-сетне ги откриеше, човек можеше да ги сбърка с нещо уродливо и неестествено. Така изглеждаше.

Началникът се придвижваше пипнешком покрай каменната стена, докато не стигна до тежката дървена врата на Светия Храм. Отвори я, после внимателно я затвори след себе си.

Тук мракът и тишината бяха още по-дълбоки и го завладя неприятното усещане, че едновременно плува и пропада.

Гамаш включи мощното си фенерче. Лъчът проряза тъмнината и се плъзна по олтара, пейките, по каменните колони. Това не беше просто сутрешната разходка на един измъчван от безсъние мъж. Имаше цел. И той я откри лесно, върху източната стена на параклиса.

Лъчът освети огромната паметна плоча, разясняваща историята на свети Гилберт.

Гамаш прокара свободната си длан по плочата. Търсеше резето, бравата на вратичката към Крилото. Най-после я откри — веднага щом натисна илюстрацията на два спящи вълка, изсечена в горния ляв ъгъл на плочата. Каменната врата се отвори и Гамаш насочи лъча на фенерчето към помещението зад нея.

Беше малка правоъгълна стая, в която нямаше нито прозорци, нито столове, единствено каменна пейка до стената. Празна стая, съвършено гола.

След като прокара лъча по ъглите, за да е сигурен, Гамаш излезе и затвори вратата. Когато спящите вълци подскочиха обратно на мястото си, той си сложи очилата и се наведе напред, за да прочете надписа върху плочата. Животът на Гилберт от Семпрингам.

Свети Гилберт, изглежда, не беше светец покровител на каквото и да било. Не се споменаваха и никакви чудеса. Сякаш единственото дело на този човек бе да създаде орден, да го кръсти на себе си и да умре на изумителните 106 години, през 1189 година.

Сто и шест годишна възраст. Гамаш се зачуди дали това изобщо беше вярно, но предположи, че най-вероятно бе точно така. В крайна сметка, ако авторът на тази плоча е искал да излъже или да преувеличи, със сигурност щеше да избере нещо по-важно от възрастта на Гилберт. Например постиженията му.

Ако имаше нещо, което можеше да приспи главния инспектор, това беше четивото за живота на Свети Гилберт.

Защо, питаше се той, някой би решил да се присъедини към този орден?

После се сети за музиката, за грегорианските песнопения. Брат Люк ги бе описал като неповторими. И въпреки това в тази плоча не се споменаваше нищичко за музиката или псалмите. Явно не това беше призванието на свети Гилберт. За сто и шест години свети Гилберт от Семпрингам нито веднъж не бе усетил да му напира някоя песен в гърлото.

Гамаш отново огледа плочата. Търсеше нещо не толкова явно. Нещо, което би му убягнало.

Присвил очи, бавно плъзгаше яркия кръг светлина по издълбаните в камъка думи, после накланяше глава ту на едната, ту на другата страна, в случай че някой символ е корозирал или се е поизтрил през вековете. Петолиние. Ключ сол. Невма.

Но нямаше нищо, абсолютно нищо, което да подскаже, че гилбертинците се славят с нещо, в това число и с грегориански псалми.

Имаше обаче една илюстрация. Спящите вълци, сгушени заедно, свити на кълбо.

Вълци, помисли си Гамаш, отстъпи назад и прибра очилата си в джоба на халата. Вълци. Какво знаеше за вълци в Библията? Какво символизираха?

Знаеше за Ромул и Рем. Спасени от вълчица. Откърмени. Но това бе от римската митология, а не от Библията.

Болшинството библейски образи бяха по-миловидни. Овце, риби. Но, естествено, "миловиден" зависеше от гледната точка. Овцете и рибите обикновено биваха убивани. Не, вълците бяха по-агресивни. Във всеки случай убиваха.

Необичайна символика не само на плочата, но и на самото име на манастира. Saint-Gilbert-Entre-les-Loups. Свети Гилберт сред вълците.

Още по-странно, като се има предвид баналният, макар и безкраен живот на свети Гилберт. Как изобщо можеше да го свързват с вълци?

Хрумваше му единствено "вълк в овча кожа". Но това беше ли от Библията? Гамаш си мислеше, че е оттам, но вече се колебаеше.

Вълк в овча кожа.

Може би монасите в това абатство бяха влезли в ролята на хрисими овце. Просто следваха овчаря. Работеха, молеха се, пееха. Очакваха тишина и спокойствие, да бъдат оставени на мира зад заключената си порта. За да се занимават необезпокоявани със задачата да възхваляват Бог.

С изключение на един от тях. Имаше ли вълк в кошарата? В дълга черна роба, с бяла качулка и връв около кръста. Кой беше той — убиецът или жертвата? Вълкът ли беше убил монаха, или монахът беше убил вълка?

Гамаш отново насочи вниманието си към плочата. И осъзна, че не я е прочел цялата. Беше пропуснал бележката под линия най-долу. Колко важна в крайна сметка можеше да е една бележка под линия за човек, чийто живот от игла до конец беше просто една бележка под линия? Бе я прочел по диагонал. Споменаваше се нещо за архиепископ. Но сега се наведе и застана почти на четири крака, за да види думите по-отблизо. Отново извади очилата си за четене и присви очи към бронзовото допълнение.

Там пишеше, че Гилберт бил приятел на Кентърбърийския архиепископ и му се бил притекъл на помощ. Гамаш се взираше в текста, опитвайки се да проумее защо това беше важно. Иначе защо да го споменават?

Накрая се изправи на крака.

Гилберт от Семпрингам бе умрял през 1189. След шейсет години активна служба в Църквата. Гамаш пресметна наум.

Това означаваше…

Гамаш отново погледна към плочата и към думите, които почти опираха в пода. Това означаваше, че неговият приятел, онзи, на когото се е притекъл на помощ, беше Томас Бекет[36].

Томас á Бекет.

Гамаш загърби плочата и застана с лице към Светия храм.

Томас á Бекет.

Гамаш бавно тръгна между пейките, потънал в размисъл. Качи се на олтара и бавно описа с фенерчето дъга около себе си. После го изключи. И остави мълчанието и тишината да го обгърнат отново.

Свети Томас Бекет.

Убит в катедралата си.

Вълк в овча кожа. Това беше от Библията, но често се цитираше като думи на Томас á Бекет, нарекъл убийците си "вълци в овчи кожи".

Т. С. Елиът бе написал пиеса за тези събития. Убийство в катедралата.

"Мор някакъв ни стига — цитира Гамаш под носа си. — Ние чакаме и чакаме…"[37]

Ала на главния инспектор не му се наложи да чака дълго. Съвсем скоро мълчанието бе нарушено.

Монотонно пеене. Все по-близо.

Началникът направи няколко крачки, но не успя да слезе от олтара, преди да види как монасите, с вдигнати бели качулки, се точат в колона към него. Всеки носеше свещ. Подминаха го, все едно го нямаше, и заеха обичайните си места на пейките.

Монотонното пеене спря и всички като по команда свалиха качулките си.

Двайсет и три чифта очи се вторачиха в него. Мъж по пижама и халат насред олтара им.

ГЛАВА ТРИНАЙСЕТА

— И какво казахте? — попита Бовоар, без изобщо да си направи труда да прикрие изумлението си. Намираха се в кабинета на приора, точно преди да тръгнат за закуска.

— Какво можех да кажа? — отвърна Гамаш и вдигна поглед от записките си. — Казах Bonjour, поклоних се на абата и седнах на една от пейките.

— Останахте? По пижама?

— Стори ми се малко късничко да си тръгвам — усмихна се Гамаш. — Освен това носех роба. Като тях.

— Не. Вашето е халат за баня.

— И все пак…

— Май ще ми е нужна психотерапия — измърмори Бовоар.

Гамаш отново се съсредоточи в записките си. Трябваше да признае, че никой не беше очаквал да започне деня си по този начин. Монасите не подозираха, че ще открият мъж по пижама на олтара по време на първата молитва в пет сутринта, а Гамаш не подозираше, че той ще бъде този мъж.

Бовоар пък изобщо не бе очаквал, че подобна история ще му падне в скута като дар от небесата още рано-рано сутринта. Съжаляваше само за едно — че не успя да го види с очите си. И може би да направи снимка. Ако началникът нададе вой за връзката му с Ани, тази снимка със сигурност щеше да му запуши устата.

— Помолихте ме да разбера кой е монахът, който оскърби абата снощи на вечеря — каза Бовоар. — Казва се брат Антоан. Тук е от двайсет и три годишен. Вече петнайсет години.

Бовоар бе пресметнал. С брат Антоан бяха връстници.

— А сега чуйте това — Бовоар се наведе напред, — той е солистът от онзи запис.

Началникът също се наведе напред.

— Как разбра?

— Онези камбани ме събудиха рано. Реших, че бият по тревога. Оказа се, че сутринта монасите открили някакъв мъж по пижама на олтара им.

— Не може да бъде.

— Така или иначе, щом проклетите камбани ме събудиха, тръгнах към душовете. Онзи млад монах, който стои в портиерната, брат Люк, зае съседната кабинка. Бяхме съвсем сами, така че го попитах кой е монахът, който се осмели да се противопостави на абата. Познайте какво друго ми каза брат Люк.

— Какво?

— Каза, че за новия запис приорът планирал да замени брат Антоан с него. — Бовоар видя как началникът му се ококори.

— Него — Люк?

— Него, Люк. Мен, Бовоар.

Гамаш се облегна в стола си и се замисли за момент.

— Смяташ ли, че брат Антоан е знаел за намерението му?

— Не знам. Заприиждаха още монаси и нямаше как да го питам.

Гамаш хвърли поглед на часовника си. Беше почти седем. Двамата с Бовоар за малко се бяха разминали на душовете.

Беше малко неприемливо да се хранят на една и съща маса с всички заподозрени и още по-неприемливо да се къпят заедно с тях. Но имаше кабинки и нямаше друг избор.

Гамаш също бе провел разговор в умивалнята след утринната молитва. Неколцина от монасите бяха влезли, докато той се миеше и бръснеше. Гамаш започна любезен — и очевидно безсмислен — разговор, като попита всеки от тях защо се е присъединил към гилбертинците. Всички до един отговориха: "Заради музиката".

И всички, с които разговаря, бяха поканени. Специално избрани. Основно заради гласовете, но също и заради уменията си. От протоколите с показанията им главният инспектор бе разбрал, че всеки монах е специалист в определена област.

Един бе водопроводчик. Друг — квалифициран електротехник. Трети — архитект. Четвърти — зидар. Имаше готвачи, земеделци, градинари. Лекар, брат Шарл. Инженер.

Бяха като Ноев ковчег. Или противорадиационно укритие. Способни да възстановят света в случай на бедствие. Присъстваше всеки основен елемент. С едно изключение.

Липсваше утроба.

И така, ако в случай на катастрофа оцелееше единствени манастирът Saint— Gilbert-Entre-les-Loups, щеше да има сгради, течаща вода и електричество. Но не и живот.

Обаче щеше да има музика. Божествена музика. За известно време.

— Как бяхте избран? — попита Гамаш събеседника си от съседната кабинка, след като всички останали монаси се облякоха и излязоха.

— От абата — отвърна монахът. — Отец Филип излиза веднъж годишно и търси нови монаси. Невинаги ни трябва ново попълнение, но той си набелязва братя с качествата, от които се нуждаем.

— И какви са те?

— Не особено. Когато отец Филип обясни, че основното занимание в "Сен Жилбер" е пеенето на грегориански псалми, това бе достатъчно.

— Нима музиката е справедлива размяна за всичко, от което сте се отказали? За изолацията. За това да напуснете завинаги! Семействата и приятелите си.

Монахът погледна Гамаш право в очите.

— Бихме се отказали от всичко заради музиката. Тя е единственото, което е важно за нас. — После се усмихна. — Грегорианските псалми не са просто музика, не са и просто молитва.

Те са и двете заедно. Божието слово, изпято с Божия глас. Бихме се простили с живота си за него.

— И го правите — каза Гамаш.

— Ни най-малко. Животът ни тук е по-хубав и по-смислен от всичко, което бихме могли да имаме другаде. Ние обичаме Бог, обичаме и псалмите. В "Сен Жилбер" получаваме и двете. Като наркотик. — Той се засмя.

— Някога съжалявали ли сте за решението си да дойдете тук?

— В онзи първи ден, в онези първи моменти, да. Пътуването с лодката към залива ми се стори много дълго. Докато приближавахме "Сен Жилбер", вече усещах липсата на стария ми манастир. Липсваше ми абатът, приятелите ми там. После чух музиката. Грегорианското църковно пеене.

Монахът сякаш напусна Гамаш, напусна умивалнята, обвита в пара и аромат на лавандула и бергамот. Напусна тялото си. И отиде на по-добро място. Блажено място.

— Още след първите пет-шест ноти разбрах, че в него има нещо различно. — Гласът му звучеше спокойно, но очите му бяха безжизнени като стъклени топчета. Същото изражение Гамаш бе забелязал върху лицата на монасите по време на богослужение. Докато пееха.

Кротко. Спокойно.

— Кое бе различното? — попита Гамаш.

— Ще ми се да знаех. Все така простички са като всички псалми, които някога съм пял, но в тях има и нещо друго. Дълбочина. Плътност. Начинът, по който гласовете се сливат. И усещането, че всичко е едно завършено цяло. И аз се чувствам завършен.

— Казахте, че отец Филип набира нови монаси с качествата, които са нужни тук. Това очевидно включва и добър певчески глас.

— Не просто включва — отбеляза монахът. — Това е първото качество, което се търси. Не и какъв да е глас обаче. Брат Матю казваше на абата какъв глас му е нужен и абатът тръгваше да го дири из манастирите.

— Но освен това избраният монах трябва да се грижи за животните, да готви или да работи в друга област, която ви е нужна — каза Гамаш.

— Така е и тъкмо поради това замяната на един монах с друг може да отнеме години, което пък обяснява защо абатът непрекъснато се оглежда за нови попълнения. Той е като хокеен скаут, следи развитието и на най-младите. Абатът следи евентуалните кандидати още преди да положат последния си обет, при самото им постъпване в семинарията.

— Характерът важен ли е? — попита Гамаш.

— Повечето монаси се научават да живеят в общност — обясни монахът, докато си обличаше робата. — Това означава, че се научават на уважение един към друг.

— И към авторитета на абата.

— Oui.

Това, помисли си Гамаш, беше най-краткият отговор, който бе получавал до този момент. Монахът се наведе да си обуе чорапите и прекрати визуалния си контакт с началника, който вече беше облечен.

Когато се изправи, монахът отново се усмихна.

— Всъщност ни подлагат на доста подробни личностни тестове. И ни оценяват.

Гамаш смяташе, че изражението му е неутрално, но очевидно скептицизмът му бе намерил пролука.

— Oui — въздъхна монахът. — Като се има предвид съвременната история на Църквата, може би няма да е зле да се преразгледат принципите на оценяване. Изглежда, малцината избрани не са били определени чак толкова умело. Но истината е, че повечето сме добри хора. Разумни и уравновесени. Просто искаме да служим на Бог.

— Пеейки.

Монахът се вгледа в Гамаш.

— Вие, мосю, сякаш вярвате, че музиката и хората могат да бъдат разделени. Но това е невъзможно. Монашеското братство на "Сен Жилбер" е като жив грегориански псалм. Всеки от нас е нота. Поотделно сме нищо. Но заедно? Звучим божествено. Ние не просто пеем, ние сме песента.

Гамаш виждаше, че монахът си вярва. Вярваше, че всеки поотделно е нищо, но събрани заедно, монасите от "Сен Жилбер" образуват грегориански псалм. Началникът си представи как коридорите на манастира са изпълнени не с монаси, а с музикални ноти. Черни ноти, които се поклащат из коридорите. И чакат да бъдат събрани заедно в свята песен.

— Смъртта на приора до каква степен ще влоши нещата? — попита Гамаш.

Монахът рязко пое въздух, сякаш Гамаш го бе смушкал с остра пръчка.

— Трябва да благодарим на Бог, че изобщо сме имали брат Матю, а не да се разстройваме, че ни е бил отнет.

Това не прозвуча особено убедително.

— Но музиката ще пострада ли? — Гамаш бе подбрал думите внимателно и веднага видя резултата. Монахът отново отмести поглед и потъна в мълчание.

Гамаш се зачуди дали освен нотите за псалмите не беше също толкова важно и разстоянието помежду им. Мълчанието.

И двамата мълчаха.

— Нуждаем се от толкова малко — каза най-сетне монахът. — Музиката и вярата ни. И двете ще оцелеят.

— Извинете — каза детективът. — Не знам как се казвате.

— Бернар. Брат Бернар.

— Арман Гамаш.

Двамата мъже се здрависаха. Бернар задържа ръката на началника една идея по-дълго, отколкото бе нужно. Поредното от стотиците безмълвни послания, които се стрелкаха из манастира. Но какво казваше това послание между двама мъже, които на практика току-що бяха взели душ заедно? Не можеше да се отрече, че първото впечатление е за очевидна покана. Но Гамаш инстинктивно усети, че не това се опитваше да му каже брат Бернар.

— Ала нещо се промени — каза Гамаш и брат Бернар пусна ръката му.

Началникът виждаше, че в умивалнята има много други свободни кабинки с душове. Нямаше нужда Бернар да избира съседната на онази, в която се къпеше полицаят от Sûretè.

Бернар искаше да говори. Имаше нещо за казване.

— Прав бяхте снощи — каза монахът. — Чухме какво казахте в Светия храм. Записът промени всичко. Не от самото начало. Първоначално ни сближи още повече. Имахме обща мисия. Целта не бе точно да споделим псалмите със света. Не сме хранили илюзията, че един компактдиск с грегориански църковни песни ще влезе в класациите на "Билборд".

— Тогава защо го направихте?

— Идеята беше на брат Матю — каза Бернар. — Манастирът се нуждаеше от ремонт и колкото и да се опитвахме да го поддържаме, накрая стана ясно, че нещата вече не опират до труд, нито дори до умения. А до пари. Единственото нещо, което нямахме и не можехме да си направим. Произвеждаме едни боровинки, покрити с шоколад. Опитахте ли ги?

Гамаш кимна.

— Аз помагам в грижите за животните, но освен това работя и в шоколадовата работилница. Много се търсят. Разменяме ги в други манастири срещу сирене и сайдер. И ги продаваме на семействата и приятелите си. С огромна надценка. Всички го знаят, но знаят и че ни трябват пари.

— Шоколадовите боровинки са разкошни — съгласи се Гамаш. — Но за да правите достатъчно пари, ще трябва да продавате хиляди кутии.

— Или да продаваме всяка кутия за хиляда долара. Семействата ни много ни подкрепят, но това би било прекалено. Повярвайте ми, мосю Гамаш, опитахме всичко. И накрая на брат Матю му хрумна идеята да продаваме онова, което винаги имаме в изобилие.

— Грегориански псалми.

— Точно така. Пеем непрекъснато и не ни се налага да се съревноваваме с мечки и вълци за боровинките или да доим кози за нотите.

Гамаш се усмихна, като си представи как монасите изцеждат грегориански напеви от виметата на козите и овцете.

— Но не хранехте големи надежди?

— Винаги имаме надежда. Това е другото, което винаги имаме в изобилие. Нямахме обаче големи очаквания. Планът беше да направим записа и да го продадем скъпо и прескъпо на семействата и приятелите си. И да го пуснем в продажба в магазините на някои от манастирите. Нашите семейства и приятели щяха да си пуснат диска веднъж, колкото да кажат, че са го сторили, а после щяха да го приберат някъде и да забравят за него.

— Но нещо се случи.

Бернар кимна.

— Отне известно време. Продадохме няколкостотин. Спечелихме достатъчно, за да купим материали и да ремонтираме покрива. После обаче, около година след издаването на записа, в банковата ни сметка започнаха да пристигат пари. Помня, че бяхме в Крилото, когато абатът ни каза, че в сметката ни са се появили сто хиляди долара. Накарал нашия брат, който се занимава със счетоводството, да провери още веднъж и се оказа, естествено, че приходите са от записа. С наше разрешение бяха издадени още дискове, но не знаехме колко. Освен тях имаше електронна версия. За сваляне от интернет.

— Как реагираха братята?

— Ами изглеждаше като чудо. На толкова много нива. Внезапно се оказа, че притежаваме повече пари, отколкото можем да похарчим, а в сметката непрекъснато се трупаха още и още. Отделно от парите обаче се чувствахме така, сякаш Бог ни бе дал благословията Си. Сякаш приемаше проекта с усмивка.

— И не само Бог, но и външният свят — добави Гамаш.

— Точно така. Сякаш всички внезапно бяха открили колко красива е музиката ни.

— Признание?

Брат Бернар се изчерви и кимна.

— Неловко ми е да призная, но усещането бе точно такова. В крайна сметка сякаш имаше значение. Мнението на света.

— Светът ви прие възторжено.

Бернар пое дълбоко въздух и сведе поглед към ръцете си, отпуснати в скута, върху робата му. Пръстите му обгръщаха краищата на връвта около кръста му.

— Известно време усещането беше прекрасно — каза брат Бернар.

— Какво се случи?

— Светът откри не само музиката ни, но и нас. Над главите ни започнаха да бръмчат самолети, хората пристигаха на групи в препълнени лодки. Репортери, туристи. Самозвани поклонници ни издигаха в култ и идваха да ни се кланят. Беше ужасно.

— Цената на славата.

— Ние искахме само отопление през зимата — каза брат Бернар. — И покрив, който да не тече.

— И все пак успяхте да ги удържите. Всичките.

— Заслугата е на отец Филип. Той ясно даде да се разбере пред останалите манастири и пред обществото, — че нашият орден е отшелнически. С обет за мълчание. Дори се появи по телевизията. Веднъж само. Радио "Канада."

— Гледах интервюто. — Макар че едва ли би могло да се нарече интервю. Отец Филип просто стоеше на някакво анонимно място, облечен в робата си, гледаше в камерата и умоляваше хората да оставят манастира му на мира. Радвал се, че всички харесват псалмите, но нямало какво друго да предложат. Нищо повече не можели да дадат. Но светът можел да даде на тях, монасите от "Сен Жилбер", безценен дар. Тишина и спокойствие.

— Оставиха ли монасите на мира? — попита Гамаш.

— С течение на времето — да.

— Ала спокойствието не беше възстановено, така ли?

Излязоха от умивалнята и Гамаш последва брат Бернар по пустия коридор. Към затворената врата в дъното. Не онази към Светия храм. А в другия край.

Брат Бернар натисна бравата и двамата прекрачиха прага към яркия нов ден.

Всъщност се озоваха в огромно оградено пространство. С кози и овце, кокошки и патици. Брат Бернар взе плетена кошница за себе си, после подаде една и на Гамаш.

Въздухът беше свеж, хладен и много приятен след горещия душ. Над високите стени се виждаха върховете на боровите дървета, чуваха се птичи песни и тихото плискане на водата по каменистия бряг.

— Excusez-moi — казваше Бернар на кокошката, преди да й вземе яйцето. — Merci.

Гамаш също пъхаше огромната си длан под кокошките и намираше топлите яйца. После внимателно ги поставяше в кошницата си.

— Merci — казваше на всяка от кокошките.

— Спокойствието изглеждаше възстановено, господин главен инспектор — каза Бернар, докато се придвижваше от едната кокошка към другата. — Но усещането в "Сен Жилбер" беше различно. Появи се напрежение. Някои от монасите искаха да извлекат изгода от популярността ни. Опитваха се да убедят останалите, че това безспорно е Божията воля и би било нечестиво да обърнем гръб на подобна възможност.

— А останалите?

— Останалите оспорваха това с довода, че Бог е бил достатъчно щедър и смирено трябва да приемем каквото вече ни е дал. Че това е било изпитание. Че славата е змия, която се преструва на приятел. Че това е изкушение, което трябва да откажем.

— Къде стоеше брат Матю в този спор?

Бернар се приближи до една едра патица, погали я по главата и прошепна нещо, което Гамаш не успя да чуе, но звучеше гальовно. После брат Бернар я целуна по главата и продължи нататък. Без да вземе нито едно от яйцата й.

— На страната на абата. Те бяха първи приятели, двете половини на едно цяло. Отец Филип — естетът. Приорът — деловият човек. Двамата управляваха манастира. Без абата записът никога нямаше да се осъществи. Той го подкрепяше напълно. Осъществяваше връзката с външния свят. Радваше му се като всички останали.

— А приорът?

— Този проект беше неговото бебе. Приорът беше безспорният ръководител на хора и на записа. Той избра музиката, аранжиментите, солистите, подредбата на включените песни. И всичко това се случи в рамките на една-единствена сутрин, в Светия храм, с помощта на един стар магнетофон, който абатът бе взел назаем при посещение в абатство "Сен Беноа дю лак".

Гамаш много пъти бе слушал записа и знаеше, че качеството му куца. Това обаче му придаваше някакъв допълнителен блясък, достоверност. Нямаше дигитален монтаж, нито многоканален запис. Никакви фокуси или фалшификации. Беше истински.

И вълшебен. Беше уловил всичко онова, което брат Бернар описваше. Докато го слушаха, хората имаха усещането, че се приобщават. Че не са толкова сами. Че все още са отделни личности, но вече са част от общност. Част от всичко. Хора, животни, дървета, скали. Внезапно всичко се сливаше в едно.

Сякаш грегорианските псалми нахлуваха в телата на хората и пренареждаха структурата на тяхната ДНК така, че да са, част от всичко, което ги заобикаля. Нямаше гняв, нямаше съперничество, нямаше победители или победени. Всичко беше прекрасно и равнопоставено.

И всички бяха спокойни.

Нищо чудно, че хората искаха още. Виеха за още. Настояваха за още. Идваха до манастира и почти в истерия хлопаха по, вратата с надеждата да ги пуснат вътре. И да им дадат още.

Ала монасите им отказваха.

Бернар бавно обхождаше периметъра на ограденото пространство и мълчеше.

— Кажете ми — обади се Гамаш. Имаше още, сигурен беше. Винаги имаше още. Бернар го бе последвал в умивалнята с една-едничка цел. Да каже нещо на Гамаш, но засега — колкото и интересни да бяха нещата, които разказваше — се въздържаше.

Имаше още.

— Става дума за обета за мълчание.

Гамаш зачака.

— Продължавайте — подкани го накрая.

Брат Бернар се поколеба, опитвайки се да открие подходящите думи, за да обясни нещо, което не съществуваше във външния свят.

— Нашият обет за мълчание не е абсолютен. Известен е още като правило за мълчание. Позволено ни е да разговаряме понякога, но това нарушава както покоя на абатството, така и покоя на монаха. Мълчанието се приема едновременно като нещо доброволно и дълбоко духовно.

— Но ви е позволено да говорите?

— На идване в манастира не ни режат езиците — каза монахът и се усмихна. — Но не се и насърчава. От бъбривец монах не става. Има периоди от деня, когато тишината е по-важна. Нощем например. Нарича се Велика тишина. Някои манастири са смекчили обета за мълчание, но тук, в "Сен Жилбер", се опитваме да пазим велика тишина през по-голямата част от деня.

Велика тишина, помисли си Гамаш. Точно това бе усетил и той преди няколко часа, когато се събуди по тъмно и излезе в коридора. Като бездна, в която можеше да пропадне. А ако беше пропаднал, какво щеше да срещне там?

— Колкото по-голяма е тишината, толкова по-силен е Божият глас ли? — попита Гамаш.

— Просто има по-добър шанс да го чуем. Някои от монасите искаха обетът да бъде прекратен, за да можем да излизаме във външния свят и да говорим на хората за музиката. И да изнасяме концерти. Получавахме всякакви покани. По едно време дори плъзна слух, че са ни поканили във Ватикана, но абатът отказал.

— Как се почувстваха монасите?

— Някои се ядосаха. Други изпитаха облекчение.

— Някои подкрепиха абата, а други не?

Бернар кимна.

— Имайте предвид, че абатът е нещо повече от началник. Нашата клетва за вярност не е към епископа или архиепископа, а към абата. И абатството. Ние го избираме и той запазва тази длъжност до смъртта си или докато не реши да се оттегли. Той е нашият папа.

— А считан ли е за безгрешен?

Бернар спря, скръсти ръце и инстинктивно положи свободната си длан върху яйцата, сякаш за да ги предпази.

— Не. Но най-щастливите абатства са онези, в които монасите не оспорват мнението на абата си. А най-добрите абати са онези, които са отворени за предложения. Обсъждат всичко в Крилото. После вземат решение. И всички го приемат. Счита се за акт на смирение и благосклонност. Не е важно дали ще спечелиш, или ще загубиш, важно е да изразиш гласно мнението си. И да позволиш на Бог и на общността да вземат решение.

— Но това вече не се случва тук.

Бернар кимна.

— Имаше ли конкретен човек, който започна тази кампания за прекратяване на обета за мълчание? Гласът на дисидентите?

Брат Бернар отново кимна. Това беше искал да каже.

— Брат Матю — каза накрая. Лицето му посърна. — Приорът искаше обетът за мълчание да бъде прекратен. Това доведе до страшни кавги. Той беше силен характер. Свикнал да получава каквото пожелае. Дотогава двамата с абата искаха едно и също. После нещата се промениха.

— И брат Матю не отстъпи? — попита Гамаш.

— Ни най-малко. Постепенно и други монаси забелязаха, че стените няма да рухнат, ако и те не отстъпват. Ако продължават да враждуват, че и да проявяват неподчинение. Разправиите ескалираха, станаха по-изразителни.

— Въпреки обета за мълчание?

Бернар се усмихна.

— Ще се изненадате колко много начини за размяна на съобщения съществуват. Много по-мощни и обидни от думите. Един обърнат гръб в манастира се равнява на ругатня. Въртенето на очи е ядрена атака.

— А вчерашното деяние? — попита Гамаш.

— С вчерашното деяние манастирът бе изравнен със земята. Нищо че стените са непокътнати, а телата продължават да щъкат напред-назад. Във всяко друго отношение "Сен Жилбер" е мъртъв.

Гамаш се замисли над тези думи за момент, после благодари на брат Бернар, върна му кошницата с яйцата, излезе от заграденото пространство и тръгна обратно към сумрачния манастир.

Покоят на това място бе не просто пропукан, а убит. Нещо ценно бе разрушено. А после един камък се бе стоварил върху главата на брат Матю. И бе пропукал и нея.

На раздяла с брат Бернар бе спрял до вратата, за да зададе един последен въпрос.

— А вие, mon frére? Вие от коя страна бяхте?

— С отец Филип — отвърна той без капка колебание. — Аз съм от хората на абата.

Хората на абата, мислеше си главният инспектор, когато няколко минути по-късно двамата с Бовоар влязоха за закуска в притихналата столова. Много от монасите бяха вече там, но никой не вдигна поглед към тях.

Хората на абата. Хората на приора.

Гражданска война, водена с погледи и дребни жестове. И мълчание.

ГЛАВА ЧЕТИРИНАЙСЕТА

След като закусиха с яйца, плодове, пресен хляб и сирене, монасите излязоха, а Гамаш и Бовоар останаха да допият билковия си чай.

— Това е отвратително. — Бовоар отпи глътка и сбърчи нос. — Това е чай от пръст. Пия тиня.

— Мента е. Така мисля — обади се Гамаш.

— Ментова тиня — каза Бовоар, остави чашата си на масата и я побутна настрана. — Е, кой го е извършил, как мислите?

Гамаш поклати глава.

— Честно казано, не знам. Логично е да е някой от страната на абата.

— Или самият абат.

Гамаш кимна.

— Ако приорът е бил убит в битката за власт.

— Спечелилият битката, печели и управлението на манастир, който внезапно е станал много богат и могъщ. И не само заради парите.

— Продължавай — окуражи го Гамаш. Той винаги предпочиташе да слуша, отколкото да говори.

— Ами замислете се. Тези гилбертинци изчезват и четири столетия ги няма никакви, после внезапно и като по чудо изникват от пущинака. И сякаш това не е достатъчно библейско, ами носят и дар. Свята музика. И маркетинг гуру от Ню Йорк не би успял да скалъпи по-ефектен трик.

— Само дето не е трик.

— Толкова ли сте сигурен, patron?

Гамаш остави чашата си на масата, наведе се към своя заместник и замислено го погледна с дълбоките си кафяви очи.

— Нима твърдиш, че всичко е манипулирано? От тези монаси? Четиристотин години мълчание и изведнъж запис на някакви мрачни грегориански псалми? Само за да спечелят слава и богатство. Доста широкообхватен план. Добре, че не са имали акционери.

Бовоар се засмя.

— Обаче е проработил.

— Но залогът далеч не е бил сигурен. Вероятността този усамотен манастир, пълен с пеещи монаси, да стане сензация, е била минимална.

— Съгласен съм. Трябвало е да се навържат куп неща. Музиката е трябвало да грабне хората. Но това вероятно не е било достатъчно. Искрата е пламнала в момента, когато всички са разбрали кои са те. Считан за изчезнал монашески орден, приел обет за мълчание. Ето кое е грабнало вниманието на хората.

Началникът кимна. Така се засилваше мистерията и на музиката, и на монасите.

Беше ли манипулирано обаче? В крайна сметка всичко бе истина. От друга страна, не лежеше ли точно това в основата на добрия маркетинг? Не да лъжеш, а да избереш кои истини да кажеш?

— Тези скромни монаси се превръщат в суперзвезди — каза Бовоар. — Не само богати, а много повече. Стават влиятелни. Хората ги обожават. Ако утре абатът на "Сен Жилбер" отиде в Си Ен Ен и обяви, че той е месията на Второто пришествие, не ми казвайте, че не биха му повярвали милиони.

— Милиони биха повярвали на всичко — каза Гамаш. — Те виждат Христос върху палачинка и започват да го боготворят.

— Но това е различно, patron, и вие го знаете. Дори го усетихте лично. На мен музиката изобщо не ми въздейства, но виждам, че вас ви вълнува.

— Отново сте прав, mon vieux — усмихна се Гамаш. — Но не ме тласка към убийство. Точно обратното. Действа ми много успокояващо. Като чая. — Той отново взе чашата си, вдигна наздравица с Бовоар и се облегна удобно в стола си. — Какво искаш да кажеш, Жан Ги?

— Искам да кажа, че е било застрашено нещо повече от още един запис. Залогът е бил много по-голям от някакви дребни разправии и правото да командориш двайсетина пеещи монаси. Независимо дали на монасите им харесва, или не, те вече са много влиятелни. Хората дават мило и драго да чуят мнението им. Сигурно е доста опияняващо.

— Или отрезвяващо.

— И всичко, което трябва да направят, е да се отърват от един неудобен обет за мълчание — разпалено продължи Бовоар. — Да тръгнат на турне. Да изнасят концерти. Да дават интервюта. Хората ще слушат всяка тяхна дума със зяпнала уста. Могат да станат по-влиятелни от папата.

— И единственият, който пречи, е абатът — допълни Гамаш и поклати глава. — Но ако е така, значи са убили грешния човек. Твоят довод би имал смисъл, Жан Ги, ако отец Филип беше мъртъв, а той не е.

— Ааах, грешите вие, сър. Аз не твърдя, че убийството е станало, за да се вдигне обетът за мълчание. Просто казвам, че много неща са заложени на карта. За лагера на приора — могъщество и влияние, а за другия? Там мотивът е също толкова силен.

Гамаш се усмихна и кимна.

— Да запазят спокойствието и тишината в живота си. Да защитят дома си.

— А кой не би убил, за да защити дома си? — попита Бовоар.

Гамаш се замисли над това и си спомни как с брат Бернар събираха яйца рано сутринта, в меката светлина на зората. И как монахът бе описал прелитащите над главите им самолети и хлопането на поклонниците по вратата.

И заключението, че манастирът е бил изравнен със земята.

— Ако брат Матю бе спечелил битката, той щеше да направи още един запис, да прекрати обета за мълчание и да промени манастира завинаги — каза главният инспектор, усмихна се на Бовоар и стана от стола си. — Браво. Макар че има едно нещо, което забравяш.

— Не виждам как това изобщо би могло да е възможно — отвърна Бовоар и също се изправи на крака.

Двамата мъже излязоха от столовата и тръгнаха по пустия коридор. Гамаш отвори книгата, която носеше навсякъде. Тънкото томче с християнски молитви. Измъкна измежду страниците му пожълтелия лист хартия, открит върху тялото, и го подаде на своя заместник.

— Как ще обясниш това?

— Може би няма смисъл.

Началникът смръщи чело.

— Приорът е умрял, свит на кълбо около този лист. Със сигурност е значел нещо за него.

Бовоар отвори голямата врата и я задържа за началника. Двамата мъже прекрачиха прага на Светия храм и спряха, докато Бовоар огледа листа.

Беше му хвърлил един поглед още щом го намериха, но не му бе отделил нужното време, както бе сторил Гамаш. Началникът чакаше с надеждата, че свежото младо цинично око би могло да види нещо, което той е пропуснал.

— Не знаем нищо за това, нали? — каза Бовоар, вторачен в ръкописа и странните знаци над буквите. — Не знаем дали е старо, нито кой го е написал. И със сигурност не знаем какво означава.

— Нито защо е било у приора. Дали се е опитвал да го опази, когато е умирал, или просто е искал да го скрие? Ценно ли е било за него, или е било богохулство?

— Интересно — каза Бовоар, докато оглеждаше листа, — мисля, че успях да разгадая една от думите. Струва ми се, че това — той посочи към една от думите, написана на ръка на латински, и Гамаш се наведе към нея — означава "задник".

Бовоар върна уликата на началника си.

— Merci. — Гамаш я прибра обратно между страниците и хлопна томчето. — Много поучително.

— Честно казано, patron, ако се намирате в пълен с монаси манастир, но идвате да търсите просвещение при мен, направо си го просите.

Гамаш се засмя.

— C'est vrai,[38] Е, аз отивам да потърся отец Филип, за да разбера дали разполага с архитектурен план на абатството.

— А аз искам да разменя няколко думи със солиста, брат Антоан.

— Онзи, който се противопостави на абата?

— Точно той — каза Бовоар. — Сигурно е от хората на приора. Какво има?

Гамаш стоеше застинал. И се ослушваше. Манастирът, тих както винаги, сякаш бе затаил дъх.

Но още с първите ноти на песента започна да диша.

— О, не, пак ли? — въздъхна Бовоар. — Нали току-що пяха? Честно казано, по-зле са и от наркомани.

* * *

Нагоре, надолу. Поклон. Седни. Стани.

Богослужението след закуска, наречено утреня, просто нямаше край. Но Бовоар забеляза, че вече се отегчава по-малко. Може би защото познаваше някои от членовете на хора. Освен това сега внимаваше повече. Вече не го приемаше като прахосване на време между задаването на въпроси и събирането на улики.

Самото богослужение си беше улика.

Грегорианските псалми. Всички заподозрени стояха в две срещуположни редици.

Беше ли очевидна пукнатината? Можеше ли да я види — сега, когато вече знаеше? Бовоар осъзна, че е запленен от ритуала. И от монасите.

— Това е била последната служба на приора — прошепна Гамаш при поредния поклон. Бовоар забеляза, че дясната ръка на началника изглежда стабилна, днес не трепереше. — Бил е убит почти веднага след вчерашната утреня.

— Все още не знаем със сигурност къде е отишъл след утренята — прошепна Бовоар, когато седнаха за малко. От опит знаеше, че сядането е символично. След малко пак трябваше да стават.

— Така е. Когато това приключи, трябва да проследим кой къде отива.

Началникът внимателно наблюдаваше двете редици монаси. Слънцето изгряваше и докато течеше утренята, от прозорците високо горе в централната кула нахлуваше все повече и повече светлина. Проникваше през старото грапаво стъкло и се пречупваше. Разделяше се. Във всички възможни цветове на света. А те се преплитаха, спускаха се към олтара и обливаха в светлина монасите и тяхната музика. И се създаваше илюзията, че нотите и пъстроцветната светлина се смесват и сливат. И играят заедно върху олтара.

Досегът на Гамаш с Църквата бе сравнително мрачен и неприветлив, затова той търсеше — и намираше — своя Бог другаде.

Но това тук бе различно. Тук имаше наслада за сетивата. И то не просто по случайност. Гамаш откъсна очи от монасите за момент и вдигна поглед към тавана. Към гредите и подпорите. И прозорците. Първият архитект на Saint— Gilbert-Entre-les-Loups умишлено бе проектирал абатството като място за среща на звук и светлина.

Перфектната акустика се съчетаваше с игривата светлина.

Той наведе поглед. Гласовете на монасите звучаха още по — красиво от вчера. Долавяше се нотка тъга, но имаше и някаква лекота в мелодията, извисеност. Псалмите бяха едновременно радостни и тържествени. Заземени и крилати.

И Гамаш отново се замисли за листа с древните невми, пъхнат на сигурно място между страниците на томчето с молитви. На моменти невмите изглеждаха като крила в полет. Това ли се бе опитал да предаде композиторът на древните псалми? Че тази музика е неземна?

Бовоар бе прав, разбира се. Музиката докосваше Гамаш и го опияняваше. Изкушаваше се да потъне безпаметно в нежните успокояващи гласове, в съвършена хармония помежду си. Да захвърли тревогите, които мъкнеше, и да отплава нанякъде. Да забрави защо е тук.

Беше увличаща, пристрастяваща.

Гамаш се усмихна и осъзна, че е нелепо да обвинява музиката. Ако се отнесеше нанякъде и изгубеше концентрация, вината щеше да е негова. Не на монасите. Не и на музиката.

Той удвои усилията си и отново огледа редиците. Като игра, само дето не беше.

Открий водача.

Сега, когато приора го нямаше, кой ръководеше този световноизвестен хор? Защото все някой трябваше да го прави. Както бе казал на Бовоар, певческите хорове не се дирижираха сами. Някой от монасите бе поел ръководството с деликатни, почти незабележими движения.

* * *

Когато утренята приключи, главният инспектор и Бовоар останаха нащрек по местата си.

Това, помисли си Бовоар, малко приличаше на разбиването в игра на билярд. Топките се пръскаха едновременно в различни посоки. Също като тук. Монаси, плъпнали навсякъде. Разпиляха се, макар и без да се блъскат в стените.

Бовоар се обърна да каже нещо саркастично на Гамаш, ала щом видя изражението му, веднага си промени решението. Началникът изглеждаше сериозен и замислен.

Жан Ги проследи погледа му и се спря на брат Люк, който вървеше бавно и като че ли неохотно към дървената врата, която щеше да го отведе до безкрайно дългия коридор. Към заключената врата. Външната порта. И миниатюрната стаичка с надпис Porterie.

Беше сам-самичък на света и му личеше.

Бовоар отново се обърна към началника и видя в очите му поглед, който бе едновременно остър и загрижен. И се зачуди дали Гамаш виждаше брат Люк, но мислеше за други млади мъже. Които бяха минали през една врата. И не се бяха върнали.

Мъже, които бяха изпълнили заповедта на Гамаш. И го бяха последвали. Но той се бе върнал, макар и с дълбок белег до слепоочието и тремор на ръката. За разлика от тях.

Дали началникът гледаше брат Люк, но мислеше за тях?

Гамаш изглеждаше тревожен.

— Добре ли сте, patron? — прошепна Бовоар.

Акустиката в Светия храм улови думите и ги усили. Главен инспектор Гамаш не отговори. Продължаваше да се взира втренчено във вече затворената врата. През която бе минал брат Люк. И бе изчезнал.

Сам.

Другите черни фигури минаха през всички останали врати.

Накрая двамата останаха сами в Светия храм и Гамаш се обърна към Бовоар.

— Знам, че искаш да поговориш с брат Антоан…

— Солистът — каза Бовоар. — Да.

— Идеята е добра, но се чудя дали не би искал първо да видиш брат Люк?

— Разбира се, но какво да го питам? Вие вече говорихте d него. Аз също — тази сутрин в умивалнята.

— Разбери дали брат Антоан е знаел, че ще бъде заменен като солист в следващия албум. Просто остани да правиш компания на брат Люк известно време. Виж дали в следващия половин час в портиерната няма да дойде и някой друг.

Бовоар погледна часовника си. Службата бе започнала точно в седем и половина и бе приключила четиридесет и пет минути по-късно.

— Oui, patron — каза той.

Погледът на Гамаш и за миг не се откъсна от мрачната част на църквата.

Бовоар на драго сърце последва брат Люк, също както на драго сърце следваше всички заповеди на Гамаш. Знаеше, разбира се, че това е загуба на време. Началникът се опитваше да го маскира като разпит, но Бовоар много добре знаеше каква щеше да е задачата му.

Дундуркане на бебе.

С радост би го направил, ако това ще донесе на началника някакво спокойствие. Бовоар би изчакал монаха да се оригне и би му сменил памперса, ако Гамаш го помоли. И ако това би помогнало на главния инспектор да укроти тревогите си.

— Би ли го потърсил, Симон?

Абатът се усмихна на необщителния си секретар, сетне се обърна към госта си.

— Да седнем? — Абатът вдигна ръка и като добър домакин посочи към двете удобни кресла до камината. Бяха покрити с пъстра, леко избеляла басма и изглеждаха натъпкани с пух.

Абатът бе десетина години по-възрастен от Гамаш. Около шейсет и пет, предположи главният инспектор. Но изглеждаше неподвластен на времето. Може би заради робата и обръснатата глава. Макар че бръчките по лицето на отец Филип нямаше как да се скрият. А той не се и опитваше.

— Брат Симон ще ви намери план на манастира. Сигурен съм, че имаме някъде.

— Вие не ползвате ли такъв?

— Боже мой, не. Познавам всеки камък, всяка пукнатина.

Като капитан на кораб, помисли си Гамаш. Издигнал се постепенно от най-долното стъпало. И запознат с всяко ъгълче на своя плавателен съд.

Абатът изглеждаше спокоен на ръководното си място. Очевидно не подозираше, че назрява метеж.

Или може би знаеше твърде добре, че е имало такъв, но е бил осуетен. Надпреварата за власт бе угаснала заедно с приора.

Отец Филип приглади страничните облегалки на стола с дългите си бледи ръце.

— Когато за пръв път дойдох в манастира, сред монасите имаше тапицер. Самоук. Молеше абата да му намира и да му носи изрезки от топове плат. Това е негово дело.

Дланта на абата спря да се движи и застина върху облегалката, сякаш държеше ръката на самия монах тапицер.

— Почти четири десетилетия оттогава. Той беше възрастен и почина няколко години след моето пристигане. Брат Ролан, така се казваше. Кротък, възпитан човек.

— Всички монаси ли помните?

— Да, господин главен инспектор. А вие всичките си братя ли помните?

— Аз съм единствено дете, за жалост.

— Зле се изразих. Имах предвид другите ви братя. Братята ви по оръжие.

Началникът застина неподвижно.

— Помня всяко име, всяко лице.

Абатът задържа погледа му. Не предизвикателно, нито дори; изпитателно. Гамаш го усети по-скоро като докосване по лакътя, помощ да запази равновесие.

— Така и предположих.

— За жалост, никой от моите агенти не е толкова сръчен. — Гамаш също приглади с ръка избелялата тъкан.

— Ако живееха и работеха тук, повярвайте ми, щяха да станат сръчни, дори и да не са били такива.

— Вие ли набирате всички нови попълнения?

Абатът кимна.

— Аз трябва да ги взема и да ги доведа тук. Историята ни е такава, положили сме не само обет за мълчание, но и обет за невидимост. Обет, че ще пазим нашия манастир…

Той замълча в търсене на подходяща дума. Очевидно не му се налагаше често да обяснява това. Ако изобщо някога му се налагаше.

— … в тайна? — подсказа Гамаш.

Абатът се усмихна.

— Опитвах се да избегна тази дума, но е съвсем подходяща, предполагам. Гилбертинците векове наред водеха щастлив и безметежен живот в Англия. Но след Реформацията всички манастири бяха затворени. Тогава за първи път се покрихме. Опаковахме каквото успяхме да вземем и изчезнахме от погледа на света. Открихме сравнително отдалечен парцел земя във Франция и наново построихме манастира. После, по време на Инквизицията, пак привлякохме внимание. Светата инквизиция прие желанието ни за уединение като намерение да се укрием и ни осъди строго.

— А никой не иска да бъде строго съден от Инквизицията — каза Гамаш.

— Никой не иска изобщо да бъде съден от Инквизицията. Попитайте валденсите.

— Кого?

— Именно. Живееха недалеч от нас във Франция, на няколко долини разстояние. Виждахме пушека, вдишвахме го. Чувахме писъците.

Отец Филип замълча, после сведе поглед към скръстените в скута си ръце. Гамаш осъзна, че абатът говори така, сякаш е присъствал на случилото се. Сякаш дишаше заедно със събратята си монаси.

— Така че отново събрахме багажа — каза абатът.

— И изчезнахте още по-далеч.

Абатът кимна.

— Възможно най-далеч. Стигнахме до Новия свят с едни от първите заселници. Йезуитите бяха избрани да покръстят местните и да тръгнат с пътешествениците.

— А гилбертинците?

— Ние потеглихме на север. — Абатът замълча. — Когато казах, че сме дошли с първите заселници, имах предвид, че и ние дойдохме като заселници. Не като монаси. Скрихме робите си. Скрихме духовните си санове.

— Защо?

— Защото се тревожехме.

— Това ли е обяснението за дебелите стени, тайните стаи и заключените врати?

— Значи сте ги забелязали? — попита абатът с усмивка.

— Аз съм добре обучен наблюдател, mon pérе — отвърна Гамаш. — Почти нищичко не се изплъзва от острия ми поглед.

Абатът тихо се засмя. Той, също като псалмите, изглеждаше по-ведър тази сутрин. Не толкова угрижен.

— Очевидно сме Орден на тревожните.

— Забелязах, че свети Гилберт няма призвание — каза Гамаш. — Може да стане светец покровител на тревожните.

— Приляга му. Ще уведомя Светия отец — каза абатът.

Макар да схвана шегата, главният инспектор подозираше, че абатът предпочита да няма много вземане-даване с епископи, архиепископи или папи.

Най-много от всичко гилбертинците искаха просто да бъдат оставени на мира.

Отец Филип отново сложи ръката си на страничната облегалка, а пръстът му зачопли дупчица, протрита в тъканта. Стори му се нова. Изненада.

— Свикнали сме да решаваме собствените си проблеми — каза той и се вгледа в детектива. — От ремонти на покрива до повреди в отоплителната инсталация и от рак до счупени кости. Всеки монах, който живее тук, тук и ще умре. Оставяме всичко на Божията воля. От реколтите и дупчиците в тапицерията до това как и кога умираме.

— Божие дело ли е онова, което се случи вчера в градината ви?

Абатът поклати глава.

— Точно затова реших да ви извикам. Ние можем да понесем Божията воля независимо колко сурова може да ни изглежда, понякога. Но това е друго. Сторено е по волята на човек. И ни е нужна помощ.

— Не всички от вашата общност са съгласни обаче.

— Имате предвид брат Антоан снощи на вечеря?

— Да, той очевидно има подкрепата и на други.

— Не. — Абатът поклати глава, но задържа погледа на Гамаш. — За повече от две десетилетия като абат съм научил, че не всеки ще се съгласи с решенията ми. Не мога да се тревожа и за това.

— А за какво се тревожите, mon père?

— Тревожа се дали ще усетя разликата.

— Разликата?

— Между Божията воля и моята воля. А точно в момента се; тревожа за това кой е убил Матю и защо. — Той замълча и отново зачопли дупчицата в тапицерията. Разкъса я още повече. — И как съм могъл да го пропусна.

Брат Симон се появи със свитък хартия и го разтвори върху ниската чамова масичка пред двамата мъже.

— Merci, Симон — каза абатът и се наведе напред. Брат Симон понечи да тръгне, но Гамаш го спря.

— Боя се, че имам още една молба. Би било от полза да разполагаме с график на богослуженията, храненията и на всички други общи занимания, за които трябва да знаем.

— Хорариум — поясни абатът. — Симон, ще се заемеш ли, ако обичаш?

Симон, макар да имаше вид на човек, който не обича дори да диша, бе готов да изпълни всяка молба на абата. Един от хората на абата, несъмнено, помисли си Гамаш.

Симон се оттегли и двамата мъже се надвесиха над плана.

— Е — рече Бовоар, облегнат на касата на вратата, — по цял ден ли сте тук?

— Цял ден, всеки ден.

— И какво правите?

Дори в собствените му уши това прозвуча като жалка реплика за свалка в долнопробен бар. "Често ли идваш тук, сладурче?" Сега оставаше да попита младия монах коя зодия е.

Бовоар беше Рак, което винаги го бе дразнило. Искаше да е Скорпион или Лъв. Или дори онази овца с рогата. Всичко друго, само не и тази гадост, според която — ако можеше да се вярва на описанията — той бе грижовен и чувствителен домошар.

Шибани хороскопи.

— Чета това.

Брат Люк повдигна огромната книга на два пръста от скута си, после я пусна обратно.

— Какво е то?

Брат Люк го изгледа подозрително, сякаш се опитваше да отгатне мотивите на човека, когото бе срещнал под душа тази сутрин. Бовоар трябваше да признае, че на негово място и той би бил подозрителен към себе си.

— Това е Псалтирът. Изучавам го. Уча своите части.

Идеалното място за "включване".

— Тази сутрин ми казахте, че приорът е избрал вас за новия солист в следващия запис. На мястото на брат Антоан. Брат Антоан знаеше ли това?

— Трябва да го е знаел.

— Защо смятате така?

— Защото, ако брат Антоан е смятал, че ще е солистът, той щеше да учи псалмите. Не аз.

— Всички псалми са събрани в тази книга, така ли? — Докато гледаше сборника, положен върху тънките колене на брат Люк, на Бовоар му хрумна идея. — Кой друг знае за него? — Бовоар кимна към старото издание.

Ако знанието бе сила, помисли си Бовоар, то тази книга бе всесилна. Тя криеше ключа към основното им занимание. А сега тя бе и ключът към тяхното богатство и влияние. Който притежаваше тази книга, притежаваше всичко. Тя бе техния Свещен Граал.

— Всички. Съхранява се върху аналой в Светия храм. Непрекъснато я разлистваме. Носим я по килиите си понякога. Нищо особено.

Merde, помисли си Бовоар. Толкова по въпроса за Свещения Граал.

— Освен това преписваме псалмите. — Брат Люк посочи към тетрадката върху тясната масичка. — За да имаме копия и за себе си.

— Значи не е тайна? — попита Бовоар, за да е сигурен.

— Това? — Младият монах сложи длан върху книгата. — Много манастири имат копие от книгата. Повечето имат по две или три, при това доста по-впечатляващи от нашата. Предполагам че ние имаме само една, защото орденът ни е много беден. Затова трябва много да я пазим.

— И да не я четете в банята? — попита Бовоар.

Люк се усмихна. Първата усмивка, която Бовоар виждаше върху лицето на мрачния млад монах.

— Кога трябваше да направите новия запис?

— Още не беше решено.

За момент Бовоар се замисли над думите му.

— Кое не беше решено? Датата на записа или дали изобщо ще има такъв?

— Не беше категорично решено дали ще има нов запис, но не мисля, че имаше особени колебания.

— Но вие сте оставили у главния инспектор впечатлението, че записът е вече планиран, fait accompli[39]. А сега твърдите, че не е така.

— Беше просто въпрос на време — каза Люк. — Ако приорът искаше нещо, то се случваше.

— А брат Антоан? — попита Бовоар. — Според вас как е приел новината?

— Приел я е. Не е имал друг избор.

Не защото брат Антоан бе смирен, помисли си Бовоар. Не като отражение на вярата му, а защото беше безполезно да спори с приора. По-лесно вероятно бе просто да го убие.

Това ли беше мотивът? Дали брат Антоан бе разбил главата на приора, защото е щял да го замени с друг солист? В орден, отдаден на грегорианските псалми, солистът вероятно заемаше специално място.

Всички са равни — по думите на Оруел, — но някои са по-равни от другите. И хората непрекъснато убиваха заради това.

ГЛАВА ПЕТНАЙСЕТА

Слънчевата светлина нахлуваше през витражните стъкла на прозорците и падаше върху архитектурния план на абатство Saint— Gilbert-Entre-les-Loups. Бе начертан на много стара и дебела хартия и показваше кръстовидния дизайн на сградата. От двете разклонения стърчаха затворени със стени пространства, а градината на абата висеше от дъното на кръста.

Главният инспектор си сложи очилата за четене, наведе се към свитъка и започна да изучава чертежа в пълно мълчание. Познаваше градината на абата. И бе събирал яйца с брат Бернар едва преди няколко часа в дясното разклонение на кръста, в ограденото пространство с козите, овцете и кокошките.

Погледът му се плъзна през чертежа към срещуположното разклонение. Там се намираха шоколадовата работилница, столовата, кухните. И още едно оградено пространство.

— Това какво е, mon рérе? — посочи Гамаш.

— Това е градината ни за зеленчуци и подправки. Отглеждаме си ги сами, разбира се.

— И са достатъчни да нахранят всички ви?

— Точно затова никога не приемаме повече от две дузини монаси. Основателите решили, че това е идеалната бройка. Достатъчно, за да вършат работа, и не твърде много като гърла за хранене. Били са прави.

— Но пък разполагате с трийсет килии. Има място за още. Защо?

— За всеки случай — отвърна отец Филип. — Както съвсем правилно забелязахте, господин главен инспектор, за нашия орден е присъщо безпокойството. Ами ако ни трябва още място? Ами ако дойде някой? Подготвени сме за неочакваното. Макар че идеалната бройка е двайсет и четири.

— Но сега вече сте двайсет и трима. Освободи се място.

— Така е, предполагам. Не се бях замислял чак дотам.

Главният инспектор се зачуди дали беше вярно и дали от това би могло да излезе мотив. Щом абатът се занимаваше с набирането на нови монаси, възможно ли беше да е намерил нов човек, когото искаше да покани в Ордена на гилбертинците?

Но преди да дойде нов, някой трябваше да си отиде. И кой би могъл да е по-подходящ от заядливия приор?

Гамаш отхвърли тази възможност, но без особен ентусиазъм. Дори в академичните среди и нюйоркския корпоративен свят, където местата бяха ограничени, а конкуренцията убийствена, хората не режеха гърла, както се казваше. Нито пък трошаха черепи.

Гамаш можеше да се сети за много причини, поради които този абат би убил приора си, но освобождаването на място за някого бе най-малко вероятната от всички.

— Кой бе последният монах, когото доведохте?

— Брат Люк. Дойде преди по-малко от година, от един орден в близост до американската граница. Те също са музикален орден. Бенедиктинци. Правят прекрасно сирене. Разменяме шоколад за тяхното сирене. Опитахте го на закуска.

— Вкусно е — съгласи се началникът, който искаше да забравят за сиренето и да се върнат обратно на убийството. — Защо избрахте него?

— Бях му хвърлил око още щом влезе в семинарията. Великолепен глас. Изключителен.

— И с какво още допринася?

— Pardon!

— Доколкото разбирам, певческият талант е първото, което…

— Първото, което търся, е богоугодност и добродетелност — каза абатът. Гласът му все още звучеше мило, но тонът му бе категоричен. Той държеше да изясни това. — Първо трябва да се уверя, че този брат е подходящ за "Сен Жилбер", да живее с Бог чрез Христа. Ако това е налице, тогава гледам всичко останало.

— Като например гласа — каза Гамаш. — Но трябва да има и нещо повече, поп[40]? Трябва да притежава и някакво умение. Както казахте, трябва да сте независими.

За пръв път от началото на разговора абатът се поколеба. И се почувства неловко.

— Брат Люк притежава предимството на младостта. Има време да се научи.

Но Гамаш бе забелязал пукнатината, процепа. Пролуката. И задълба навътре.

— И все пак всички останали монаси си имат специалност. Например, доколкото разбирам, брат Александър вече е твърде стар да се грижи за животните. Не е ли по-разумно да му се намери заместник?

— Подлагате решението ми на съмнение ли?

— Разбира се. Аз подлагам на съмнение всичко. Защо избрахте брат Люк, въпреки че единственият му принос за манастира е бил гласът му?

— Прецених, че на този етап гласът му е достатъчен. Както казах, той има време да се научи на други неща. Може да поеме грижата за животните от брат Александър, ако покаже влечение към тази работа. Но ние вече сме благословени.

— Какво имате предвид?

— Няма нужда да молим монаси да се присъединят към нас. По-младите сами проявяват интерес. Това бе една от големите ползи от записа. Вече имаме избор. А когато пристигнат, можем да ги обучим. Един по-възрастен монах може да стане наставник на по-младия така, както брат Ролан е бил наставляван и обучен за тапицерския занаят.

— Брат Люк вероятно също може да се научи — каза Гамаш, а абатът се усмихна.

— Идеята не е лоша, господин главен инспектор. Merci.

И все пак, помисли си Гамаш, това не обясняваше направения от абата volte-face[41] при вземането на решение. Да наруши принципите си и да избере съвсем млад послушник пред квалифициран и обучен човек. С една-единствена дарба. Изключителният му глас.

Гамаш се взираше в плана върху масичката пред себе си. Нещо не беше наред с него. Чувстваше се както в залата с кривите огледала. Леко му се завиваше свят, щом го погледнеше.

— Само една тайна стая ли има? — попита той и пръстът му увисна над Крилото.

— Доколкото ми е известно. Винаги е имало слухове за отдавна забравени тунели и трезор със съкровище, но никой никога не ги е откривал. Или поне на мен не ми е известно.

— А според слуховете какво е това съкровище?

— За удобство на всички въпросът остава неясен — отвърна абатът с усмивка. — Едва ли е било много, тъй като първите две дузини монаси е трябвало да го превозят с лодка по реката чак от Квебек Сити. А лично аз смятам, че ако не е било нещо, което можеш да изядеш или облечеш, едва ли е отпътувало.

Гамаш прие обяснението на абата, тъй като в общи линии то съвпадаше с неговите правила за стягане на багаж. Освен това какво би могло да е ценно за хора, приели обет за мълчание, за бедност и изолация? Но си отговори още щом си зададе въпроса. Хората винаги намираха нещо, което да им е ценно. За малките момчета — върхове на стрели и стъклени топчета тип "котешко око". За юношите — хубава тениска и бейзболна топка с автограф. А за порасналите момчета? Това, че бяха монаси, не изключваше възможността да имат свои съкровища. Може би техните просто се различаваха от ценностите на останалите.

Той притисна с длан края на свитъка, за да не се навие на руло. После се загледа там, където пръстите му докосваха хартията.

— Хартията е същата — каза той и я потърка с пръсти.

— Същата като коя? — попита абатът.

— Като тази. — Главният инспектор за пореден път извади листа измежду страниците на томчето и го постави върху плана. — Псалмът е написан върху съвсем същата хартия като плана на манастира. — Възможно ли е това тук — той докосна псалма — да е също толкова старо, колкото и това? — Той кимна към плана на манастира. — По едно и също време ли са писани?

Скицата бе датирана — 1634 — и подписана с Отец Клеман, абат на Saint-Gilbert-Entre-les-Loups. Под подписа имаше две фигури, които Гамаш вече познаваше. Вълци, сгушени заедно, очевидно заспали.

Entre les loups. Сред вълците. Внушаваше по-скоро постигане на споразумение, намиране на покой, отколкото клане или изгнание. Очевидно, когато успееш да избягаш от Инквизицията, не изпитваш желание да причиняваш подобни ужаси на околните. Дори да са вълци.

Гамаш сравни текстовете. И двата бяха прости, буквите бяха по-скоро нарисувани, отколкото изписани. Калиграфски. Почерците изглеждаха подобни. Трябваше да потърси мнението на експерт, за да разбере дали планът и псалмът са написани от един и същи човек. През 1634 година.

Отец Филип поклати глава.

— Определено е същият тип хартия. Но дали е от същата партида? Мисля, че псалмът е много по-скорошен, а човекът, който го е писал, е използвал пергамент, за да се опита да го състари. Ние все още разполагаме със свитъци пергамент, изработени от монаси преди столетия. Преди хартията.

— Къде ги държите?

— Симон? — извика абатът и монахът веднага се появи. — Би ли показал на господин главния инспектор свитъците ни пергамент?

Брат Симон видимо се подразни, сякаш задачата изискваше твърде голямо усилие. Ала кимна и прекоси стаята, следван от Гамаш. Сетне отвори едно чекмедже, пълно с листове пожълтяла хартия.

— Нещо липсва ли? — попита Гамаш.

— Не знам — отвърна Симон. — Никога не съм ги броил.

— За какво ги използвате?

— За нищо. Просто си седят тук. За всеки случай.

Случай на какво, зачуди се Гамаш. Или просто така, за всеки случай.

— Кой би могъл да вземе някой от тях? — попита той и се почувства като впримчен в безконечната игра "Двадесет въпроса".

— Всеки — отвърна брат Симон и затвори чекмеджето. — Никога не го заключваме.

— А кабинетът ви заключва ли се? — Гамаш отново се обърна към абата.

— Никога.

— Беше заключен, когато пристигнахме — каза детективът.

— Аз го заключих, когато тръгнах да ви посрещна — обади се брат Симон. — Исках да съм сигурен, че всичко ще си остане непокътнато.

— А заключихте ли и когато тръгнахте да извикате лекаря и абата?

— Oui.

— Защо?

— Не исках някой да се натъкне случайно на тялото. — Монахът започваше да се държи отбранително, погледът му се стрелна от Гамаш към абата, който кротко седеше и слушаше.

— Тогава вече знаехте ли, че е убийство?

— Ясно ми беше, че не е естествена смърт.

— Колко хора използват градината на абата? — попита главният инспектор и отново забеляза как погледът на монаха се стрелна за миг към абата.

— Никой — отвърна отец Филип, изправи се и се приближи до секретаря си.

Дали му се притичваше на помощ? — зачуди се Гамаш. Така изглеждаше. Само че не беше ясно защо брат Симон би имал нужда от спасяване.

— Както, струва ми се, споменах и по-рано, господин главен инспектор, това е моята лична градина. Нещо като свято убежище. Матю се отбиваше, а брат Симон се грижи за градината, но иначе я използвам само аз.

— Защо? — попита Гамаш. — Повечето други места в абатството са за общо ползване. Защо вашата градина е лична?

— Трябва да попитате отец Клеман — отвърна абатът. — Той е проектирал сградата. Той е добавил градината, тайното Крило и всичко останало. Бил е изкусен архитект. Прочут за времето си. Сами виждате съвършенството на работата му.

Гамаш кимна. Виждаше го. И точната дума наистина бе "съвършенство". Не само в простите изящни щрихи, но и в разположението на прозорците.

Всеки камък лежеше на точното място. Нямаше нищо излишно. Нищо претрупано. Всяко нещо си имаше причина да е там. Както имаше причина градината на абата да е лична, ако не и тайна.

Гамаш отново се обърна към брат Симон.

— Ако никой друг не е използвал градината, защо решихте, че някой от монасите би могъл да се натъкне случайно на тялото на брат Матю?

— Не бях очаквал да открия приора там — каза Симон. — Не знаех какво друго мога да очаквам.

Възцари се мълчание. Гамаш остана загледан в потайния монах.

После кимна и отново насочи вниманието си към абата.

— Говорехме за листа хартия, открит върху тялото на приора. Вие смятате, че хартията е стара, но текстът не е. Кое ви кара да мислите така?

Двамата мъже се върнаха на столовете си, а брат Симон се оттегли встрани и взе да разтребва и размества документи. С широко отворени очи. И уши.

— Мастилото е твърде тъмно, това първо — каза отец Филип, докато оглеждаха страницата. — С течение на времето пергаментът попива течността, така че остатъците на повърхността вече не са мастило, а петно с формата на думите. Можете да видите това в плана на манастира.

Гамаш се наведе над свитъка. Абатът бе прав. Черното мастило не бе избеляло от времето и слънчевата светлина, а беше попило в пергамента. Сега цветът не лежеше на повърхността, а бе проникнал навътре.

— Това обаче — абатът махна към пожълтялата хартия — още не е попило.

Гамаш се намръщи, поразен. Тепърва щеше да потърси мнението на експерт криминалист, но подозираше, че абатът може би не греши. Пожълтелият псалм изобщо не беше стар, някой се бе постарал да изглежда така. С измамна цел.

— Кой би направил това? — попита Гамаш.

— Не бих могъл да знам.

— Нека го кажа по друг начин тогава. Кой би могъл да направи това? Малцина са онези, които могат да изпеят грегориански псалм, камо ли да го напишат, макар и като пародия, с помощта на тези тук.

Той притисна показалеца си върху една от невмите.

— Живеем в различни реалности, господин главен инспектор. Онова, което за вас е очевидно, за мен не е.

Той се изправи и след малко се върна с работна тетрадка, очевидно съвременно издание, и я отвори. Вътре, на лявата страница, имаше латински текст с познатите завъртулки. От дясната страна бе написан същият текст, но вместо невми имаше музикални ноти.

— Това е същият псалм — обясни отец Филип. — От едната страна е в стар стил, с невми, а другият е съвременен, с ноти.

— Чие дело е това?

— Мое. Ранен опит за транскрибиране на старите псалми. Не е много добър и прецизен, опасявам се. По-късните са по-сполучливи.

— Откъде взехте стария псалм? — Гамаш посочи към страницата с невмите.

— От нашия Псалтир. Но преди да се развълнувате, господин главен инспектор…

Гамаш отново забеляза, че тези монаси улавяха дори най-леката промяна в изражението му. На това спокойно място и най-миниатюрната проява на интерес се възприемаше като "вълнение".

— … нека ви кажа, че много манастири имат поне един Псалтир, а често и много повече. Нашият е от най-безинтересните. Няма оцветени текстове. Няма илюстрации. Доста скучен по църковните стандарти. Единственото, което бедните гилбертинци са можели да си позволят по онова време, предполагам.

— Къде съхранявате Псалтира?

Това ли беше съкровището? — запита се Гамаш. Може би го държаха скрито. Имаше ли назначен монах, който да го пази? Може би самият приор? Каква власт би дало това в ръцете на брат Матю?

— Държим го върху аналоя в Светия храм — отвърна абатът. — Книгата е огромна, оставяме я разтворена. Макар че сега, ако не се лъжа, брат Люк я е взел в porterie. Изучава я.

Монахът едва забележимо се усмихна, доловил лекото разочарование в изражението на началника.

Гамаш осъзна, че е много смущаващо да си толкова прозрачен. А и така се губеше всяко предимство, които разследващият би могъл да има. Илюзията, че заподозрените не знаят какво си мислят полицаите. Но този абат сякаш знаеше или успяваше да предположи почти всичко.

Макар че отец Филип не бе всевиждащ и всезнаещ. В крайна сметка не бе разбрал, че сред тях има убиец. А може и да беше.

— Трябва да сте много добър в четенето на невми — каза началникът и отново насочи вниманието си към работната тетрадка на абата, — щом сте успели да ги транскрибирате в музикални ноти.

— Ще ми се да беше вярно. Има и по-зле от мен, но далеч не съм най-добрият. Всички умеем да го правим. Когато в "Сен Жилбер" пристигне нов монах, това е първата задача, която получава. Като брат Люк. Да започне да транскрибира грегорианските псалми от нашия стар Псалтир в съвременни музикални ноти.

— Защо?

— Нещо като тест, за начало. За да проверим доколко е предан в действителност. За човек, който не е истински увлечен от грегорианските псалми, задачата е мудна и скучна. Това е добър начин да отсеем дилетантите.

— А за онези, които са истински увлечени?

— За тях е рай. Нямаме търпение да разгърнем Псалтира. И тъй като мястото му е върху аналоя, можем да го ползваме, когато си пожелаем.

Абатът сведе поглед към работната си тетрадка и взе да я разлиства. Усмихваше се, клатеше глава и дори цъкаше с език заради някоя грешка. Това припомни на Гамаш как децата му, Ани и Даниел, разглеждаха албумите с детските си снимки. Смееха се или бърчеха чела. На прическите и тоалетите си.

Тези монаси нямаха фотоалбуми. Нито семейни снимки. Имаха работни тетрадки с невми и ноти. Псалмите бяха заменили семейството.

— Колко време отнема да изучиш целия Псалтир?

— Цял живот. Транскрибирането на един-единствен псалм може да отнеме цяла година. Това се превръща в изненадващо красива връзка, много интимна.

За момент абатът сякаш се откъсна от реалността и се отнесе нанякъде. На някакво друго място, където нямаше нито високи стени, нито убийство, нито полицай от Sûretè, който да му задава въпроси.

После се върна.

— И тъй като работата е твърде продължителна и твърде сложна, много от нас умират, преди да я завършат.

— Какво се случи преди малко? — попита Гамаш.

— Pardon?

— Докато говорехте за музиката, погледът ви сякаш се разсея. Сякаш се отнесохте нанякъде.

Абатът насочи цялото внимание и бдителния си поглед към детектива. Ала не каза нищо.

— И друг път съм виждал този поглед — каза Гамаш. — Когато пеете. Не само вие, а всички монаси.

— Това е радост, предполагам — отвърна абатът. — Дори при мисълта за псалмите се чувствам освободен от всякакви грижи. Чрез тях постигам най-голяма близост с Бог.

Ала Гамаш бе виждал този поглед и на други лица. В бедняшки, мръсни и вонящи стаи. Под мостове и в студени странични улички. Върху лицата на живите, а понякога и на мъртвите. Това бе екстаз. Някакъв вид унес.

Тези хора стигаха там не чрез псалми, а с помощта на игли в ръката, лули за крек[42] или миниатюрни хапчета. А понякога си оставаха там и никога не се връщаха.

Ако религията бе опиум за народа, тогава какво бяха псалмите?

— Ако всички транскрибирате едни и същи псалми — каза началникът по повод казаното от абата преди краткия му унес, — не можете ли просто да ги преписвате един от друг?

— Да мамим? Вие наистина живеете в различен свят от нашия.

— Това бе въпрос — усмихна се Гамаш, — не съвет.

— Предполагам, че бихме могли, но това не е някакво досадно задължение. Целта не е да транскрибираме псалмите, а да ги опознаем, да заживеем в музиката, да видим гласа на Бог във всяка нота, всяка дума, всеки дъх. Всеки, който би се изкушил да, мине по прекия път, не би пожелал да посвети живота си на грегорианския псалм и да го прекара тук, в "Сен Жилбер".

— Някой някога стигал ли е до края на Псалтира?

— Неколцина монаси, доколкото ми е известно. Никой от моите съвременници.

— А какво се случва с техните работни тетрадки след смъртта им?

— Изгарят се. Обредно.

— Горите книги? — Възмущението, изписано на лицето на Гамаш, нямаше нужда от много тълкуване.

— Да. Точно както тибетските монаси прекарват дълги години в създаване на сложни рисунки върху пясък и ги разрушават веднага щом ги завършат. Целта е да не се привързваме към нищо. Истинският дар е музиката, не работната тетрадка.

— Но това сигурно е болезнено.

— Така е. Но вярата често е болезнена. И често носи радост. Две половини на едно цяло.

— Е… — Гамаш отново насочи вниманието си към пожълтялата страница, сложена върху архитектурния план на манастира. — Значи не смятате, че това на практика е чак толкова старо?

— Не смятам.

— Какво друго можете да ми кажете за него?

— Очевидна е разликата между псалмите, тъкмо затова ви показах и работната си тетрадка.

Абатът постави пожълтелия лист върху тетрадката си така, че да покрие съвременното изписване. Двата псалма с невми застанаха един до друг. Главният инспектор започна да ги изучава. Прекара почти минута втренчен и в пълно мълчание.

Местеше поглед от единия към другия. Взираше се в думите и в знаците, превзели страниците като птичи ята.

След време погледът му се успокои и застина за по-дълго върху единия псалм. После върху другия.

Когато вдигна очи, в тях блесна искрицата на прозрението и абатът му се усмихна, както би сторил с някой умен послушник.

— Невмите са различни — каза Гамаш. — Не, не различни. Но са повече на брой върху листа, който открихме у абата. Много повече. Сега, когато ги гледам един до друг, е просто очевидно. Този във вашата тетрадка, преписан от оригинала, има само по няколко невми на ред. А онзи, който открихме у приора, е осеян с тях.

— Точно така.

— И какво означава това?

— Пак казвам, не мога да съм сигурен. — Абатът се наведе над пожълтялата страница. — Невмите имат една-единствена цел, господин главен инспектор. Да дават насока. Нагоре, надолу, бързо, бавно. Те са знаци, сигнали. Като ръцете на диригент. Смятам, че който е писал това, е имал идея за много гласове в различни посоки. Това не е кантус планус[43]. Това е сложен псалм, многопластов. А и има доста бързо и твърдо темпо. И…

Абатът се поколеба и замълча.

— Да?

— Както казах, аз не съм експерт. Матю беше. Но мисля, че идеята е била да има и музика. Струва ми се, че единият от редовете с невми е за музикален инструмент.

— И това би било нещо различно от грегориански хорал?

— Това щеше да го превърне в ново създание. Нещо нечувано досега.

Гамаш отново насочи погледа си към пожълтелия лист.

Колко странно, помисли си, невиждани монаси да притежават нещо нечувано.

А един от тях, приорът им, бе открит мъртъв, свит в ембрионална поза около това нещо. Като майка, закриляща неродената си рожба. Или брат по оръжие, свит на кълбо около ръчна граната.

Щеше му се да знае кое от двете е. Божествено или прокълнато?

— Тук има ли музикален инструмент?

— Има пиано.

— Пиано? Да го ядете ли планирахте, или да го обличате?

Абатът се засмя.

— Преди години един от монасите пристигна с него и сърце не ни даде да го върнем. Обожаваме грегорианските хорали и сме им се посветили изцяло, но истината е, че обичаме всяка църковна музика. Много от нашите братя са изкусни музиканти. Имаме флейти и цигулки. Или може би са виоли? Така и не разбрах каква е разликата.

— Едната пее, другата танцува — каза Гамаш.

Абатът го погледна с интерес.

— Прекрасно казано.

— Един колега ми го каза. Много научих от него.

— Дали би искал да стане монах?

— Страхувам се, че той вече е отвъд всичко това.

Абатът за пореден път разгада правилно изражението на Гамаш и замълча.

Гамаш вдигна листа.

— Предполагам, че нямате копирна машина?

— Не. Но имаме двайсет и трима монаси.

Гамаш се усмихна и го подаде на абата.

— Бихте ли го възложили на някого за препис? Ще е от полза да имам копие, за да не разнасям навсякъде оригинала. И ако може някой да транскрибира невмите в музикални ноти. Възможно ли е?

— Можем да опитаме. — Отец Филип извика секретаря си и му обясни какво трябва да се направи.

— Да се транскрибират в музикални ноти? — попита Симон. Не преливаше от оптимизъм. Йорито[44] на манастира.

— Не е спешно. Просто го препиши засега, за да можем да върнем оригинала на главния инспектор. Възможно най-прецизно, разбира се.

— Разбира се — повтори Симон. Абатът се обърна, но Гамаш забеляза раздразнението, което просветна за миг в погледа на Симон. Насочено към гърба на абата.

Беше ли той в крайна сметка човек на абата? — зачуди се инспекторът.

Гамаш хвърли поглед през витражния прозорец. През него светът изглеждаше леко изкривен. Но въпреки това той копнееше да излезе навън. Да постои на слънце. Далеч, дори за малко, от този затворен свят на лукави погледи и неясни съюзничества. На ноти и лицемерни изражения.

На блуждаещи очи и екстаз.

Гамаш копнееше да се разходи из градината на абата. Независимо колко добре обработена, оплевена и подрязана беше, този контрол бе илюзия. Природата нямаше укротяване.

И тогава осъзна кое го бе накарало да се почувства неловко преди малко, когато за пръв път видя плана на манастира.

Погледна го отново.

Оградените със стени градини. В плана те бяха еднакви по размер. Но в действителност не бяха. Градината на абата бе много по-голяма от animalerie. Ала в плана изглеждаха напълно еднакви.

Първите архитекти бяха изопачили скицата. Перспективите липсваха.

Нещата изглеждаха еднакви, а не бяха.

ГЛАВА ШЕСТНАЙСЕТА

Инспектор Бовоар остави брат Люк в компанията на гигантската книга, сложена върху кокалестите му колене. Бе дошъл с мисълта, че бедният младеж се нуждае от компания, а си тръгваше с усещането, че му е досаждал. Единственото, за което младият монах копнееше, бе да остане насаме с книгата си.

Жан Ги тръгна да търси брат Антоан, но в Светия храм спря да си провери телефона.

Както и очакваше, имаше две съобщения от Ани. И двете кратки. Първото беше в отговор на имейла му от сутринта, а второто беше по-късно и в него тя описваше деня си до момента. Бовоар се облегна на хладните камъни в храма и започна да пише отговор с усмивка на лице.

Нещо грубо и неприлично.

Изкушаваше се да й разкаже за приключенията на баща й в ранната сутрин, когато монасите го бяха открили на олтара по пижама и халат. Но историята бе твърде добра за прахосване по имейл. Щеше да я заведе на някоя от terrasses недалеч от дома й и да й разкаже на по чаша вино.

Когато завърши леко еротичното си съобщение до Ани, той се обърна надясно и надзърна в шоколадовата работилница. Там откри брат Бернар, който вадеше миниатюрни боровинки от казана с черен шоколад.

— Брат Антоан, ли? — каза Бернар в отговор на въпроса на полицая от Sûretè. — Проверете в градината или в кухнята.

— Градината?

— Вратата в дъното на коридора. — Той махна с дървената лъжица и по престилката му капна шоколад. Доби вид на човек, готов да изругае, и Бовоар спря, чудейки се как ругаеха монасите. Като останалите квебекчани? Като самия Бовоар? Ругаеха ли Църквата? Calice! Tabernac! Hostie![45] Квебекчаните по традиция използваха за ругатни религиозни думи.

Ала монахът запази мълчание и Бовоар тръгна към кухнята в съседство, загледан в отражението си върху лъскавата врата от неръждаема стомана. Ясно къде бяха похарчени част от спечелените пари. Брат Антоан го нямаше. Съдейки по аромата, на печката къкреше супа, а във фурната се печеше хляб. Накрая Бовоар стигна до дървената врата в самия край на коридора. И я отвори.

Усети полъх на есенен въздух, хладен и свеж. И милувката на слънцето върху лицето си.

Библиотеката на абата се отвори и пред погледа на Гамаш се разкри свеж ярък свят. Свят на зелена трева и последните цъфнали цветя, на грижливо подрязани храсти и огромния клен по средата с оскъдна есенна премяна. Докато детективът наблюдаваше, едно-единствено яркооранжево листо се откъсна от клона си, политна във въздуха и нежно кацна на земята.

Това бе свят зад високи стени. С илюзията за контрол и никаква връзка с реалността.

Гамаш усети как ходилата му потъват в меката трева и долови тръпчивия аромат на есен в утринния въздух. Насекоми жужаха и бръмчаха, почти пияни от септемврийския нектар. Беше студено, но по-меко, отколкото инспекторът бе очаквал. Може би стените, предположи той, действаха като бариери за вятъра и капан за слънцето. Създаваха своя собствена околна среда.

Гамаш бе поискал да дойде в градината не просто защото копнееше за свеж въздух и слънце, а защото това бе почти точният момент, двайсет и четири часа по-рано, когато други двама мъже бяха стояли тук.

Брат Матю и убиецът му.

А сега на тяхно място стояха главният инспектор на отдел "Убийства" и абатът на "Сен Жилбер".

Гамаш погледна часовника си. Малко след осем и половина сутринта.

Кога точно придружителят на приора бе разбрал какво смята да извърши? Беше ли дошъл в градината и застанал на мястото, където в момента стоеше инспекторът, с намерението да убие? Беше ли се навел да вземе камък, за да строши с него черепа на приора съвсем импулсивно? Или го бе планирал от самото начало?

Кога бе взето решението за убийство?

И кога брат Матю бе разбрал, че ще бъде убит? Че вече е бил убит всъщност. Смъртта му със сигурност бе настъпила поне няколко минути след удара. Бе изпълзял до отсрещната стена. Далеч от абатството. Далеч от яркото и топло слънце. В мрака.

Дали бе просто инстинкт, както някой бе предположил? На животно, което иска да умре на спокойствие. Или имаше нещо друго? Дали приорът е трябвало да изпълни едно последно богослужение?

Да опази пожълтялата страница от монасите? Или монасите от пожълтялата страница?

— По това време вчера сутринта инспектирахте новата геотермална система — каза Гамаш. — Сам?

Абатът кимна.

— Сутрин всички в абатството са много заети. Работят в градината, грижат се за животните и изпълняват други ежедневни задачи. За поддръжката на манастира е нужно да се работи почти непрекъснато.

— Някой от вашите монаси отговаря ли за материалната част?

Абатът кимна.

— Брат Реймон. Той се грижи за инфраструктурата. Водопровод, отопление, електричество. Такива неща.

— Значи сте се срещнали.

— Ами не. — Абатът се обърна и започна бавно да обикаля градината, а Гамаш се присъедини към него.

— Защо?

— Брат Реймон не беше там. Всеки ден след утренята той работи в градината.

— И вие точно тогава решихте да проверите геотермалната инсталация? — озадачено попита Гамаш. — Не бихте ли предпочели да го направите заедно с него?

Абатът се усмихна.

— Запознахте ли се вече с брат Реймон?

Гамаш поклати глава.

— Прекрасен човек. Мил човек. Подробен.

— Какъв?

— Обича да обяснява как работят нещата и защо. Нищо че всеки ден от последните четиринайсет години ми е разказвал как работи артезианският кладенец, пак ще ми го обясни.

Отец Филип запази любящото, леко насмешливо изражение.

— Има дни, в които съм много лош — сподели той с инспектора, — и слизам долу на обиколка точно когато него го няма.

Гамаш се усмихна. И той имаше няколко такива агенти и инспектори. Които буквално подтичваха след него по коридорите, за да му обясняват особеностите на пръстовите отпечатъци. Неведнъж се бе крил в кабинета си, за да ги избегне.

— А секретарят ви, брат Симон? Разбрах, че се опитал да открие приора, но след като не успял, отишъл да работи в animalerie.

— Точно така. Той много обича пилета.

Гамаш се вгледа в абата, за да разбере дали се шегува, но човекът изглеждаше напълно сериозен.

* * *

Жан Ги огледа градината. Беше огромна. Много, много по-голяма от градината на абата. Това очевидно бе зеленчукова градина, чиято основна реколта на пръв поглед бяха огромни гъби в човешки ръст.

Десетина монаси в черни роби работеха наведени или коленичили. На главите си носеха големи, екстравагантни сламени шапки. С широки, клепнали периферии. Ако я носеше само един, щеше да изглежда нелепо, но тъй като всички имаха такива, нямаше нищо странно. Странно изглеждаше единствено Бовоар с голата си глава.

Едни забиваха колчета и връзваха растения, други насочваха лозички по дървени решетки, трети плевяха спретнати пътечки покрай лехите, а останалите беряха зеленчуци в кошници.

Бовоар си спомни за баба си, която винаги бе живяла във ферма. Нисичка и закръглена, тази жена бе прекарала половината си живот, обичайки църквата, а другата половина — мразейки я. Когато Жан Ги й ходеше на гости, двамата беряха грах, сядаха заедно на верандата и вадеха малките бобчета от шушулките.

Сега си даваше сметка, че баба му трябва да е била много заета, но никога не създаваше такова впечатление. Също както тези монаси сега създаваха впечатлението, че работят непрекъснато, дори усилено, но със свое собствено темпо.

Бовоар се чувстваше като хипнотизиран от ритъма на движенията им. Изправяне, навеждане, коленичене.

Напомни му нещо. После се сети. Ако пееха, щеше да е богослужение.

Дали така се обясняваше любовта на баба му към градината й? Дали изправянето, навеждането и колениченето се бе превърнало в нейното богослужение? В набожност? Беше ли открила в градината си спокойствието и утехата, които бе търсила в църквата?

Един от монасите го забеляза и се усмихна. Махна му да се! Приближи.

Обетът им за мълчание бе прекратен, но той очевидно беше и въпрос на избор. Тези мъже обичаха тишината. Бовоар започваше да разбира защо.

Когато се приближи, монахът вдигна шапката си за старомоден поздрав. Бовоар коленичи до него.

— Търся брат Антоан — прошепна.

Монахът посочи към градинарска лопатка до отсрещната стена, после отново се залови за работа.

Бовоар тръгна покрай спретнатите лехи и работещите монаси и се приближи до брат Антоан.

Той плевеше. Сам.

Солистът.

* * *

— Бедният Матю — каза отец Филип. — Чудя се защо е бил тук.

— Не го ли поканихте вие? Нали сте изпратили брат Симон да уговори среща с него.

— Да, след службата в единайсет. Не след утренята. Подранил е с три часа, ако е дошъл за срещата ни.

— Може да е разбрал грешно.

— Не познавате Матю. Той рядко грешеше. И никога не подраняваше.

— Тогава може би брат Симон му е дал грешен час.

Абатът се усмихна.

— Симон греши още по-рядко. Но и по-рядко закъснява.

— А вие, отче Филип? Вие грешите ли някога?

— Винаги. Непрекъснато. Една от привилегиите на поста ми.

Гамаш се усмихна. Наясно бе с тази привилегия. Но после си спомни, че брат Симон бе тръгнал да предаде съобщението, но в крайна сметка не беше открил приора. Съобщението не беше доставено.

В такъв случай защо приорът бе дошъл в градината, ако не знаеше за насрочената среща с абата? С кого е трябвало да се срещне?

С убиеца си очевидно. Макар че — също толкова очевидно — приорът е нямало как да го предвиди. В такъв случай кое бе довело брат Матю в градината?

— Защо искахте да се видите с приора вчера?

— Манастирски дела.

— Всички дела могат да бъдат наречени манастирски — каза Гамаш. Двамата мъже продължаваха разходката си из градината. — Но предпочитам да не ми губите времето е подобни аргументи. Доколкото разбрах, с брат Матю сте се срещали два пъти седмично, за да обсъждате манастирските проблеми. Срещата, която сте искали да организирате вчера, е била извънредна.

Гласът на Гамаш звучеше разумно, но твърдо. Чувстваше се уморен от уклончивите отговори, които получаваше от абата и неговите монаси. Сякаш преписваха чужди невми. Може да беше по-лесно, но не ги приближаваше до целта им. Ако целта им бе истината.

— Кое беше толкова важно, отче Филип, че не можеше да почака до следващата ви редовна среща?

Абатът направи още няколко крачки в пълна тишина, ако изключим шумоленето на дългата му черна роба при допира с тревата и сухите листа.

— Матю искаше да обсъдим издаването на нов запис — мрачно отвърна абатът.

— Приорът е искал да говори за това?

— Моля?

— Казахте, че Матю е искал да говори за това. Срещата негова идея ли беше, или ваша?

— Темата беше негова идея. Изборът на време бе мой. Трябваше да решим проблема преди следващата ни обща среща в Крилото.

— Значи все още не е било решено дали ще има друг запис?

— Той беше решил, но аз не. Обсъждахме го в Крилото, но резултатът беше… — Абатът се поколеба в избора на дума. — Неубедителен.

— Нямаше консенсус?

Отец Филип направи няколко крачки и скри ръцете си в ръкавите. Това му придаде съзерцателен вид, макар че лицето му бе всичко друго, но не и замислено. Беше мрачно. Есенно лице, след като всички листа са опадали.

— Мога да разпитам и другите, знаете го — каза инспекторът.

— Подозирам, че вече сте го направили. — Абатът пое дълбоко въздух, после издиша облаче пара в студения въздух на ранната утрин. — Както с повечето неща в манастира, някои бяха "за", други "против".

— Звучи така, сякаш говорим за поредния рутинен проблем за решаване. Но е било нещо много повече, нали? — каза Гамаш. Думите му звучаха настоятелно, но тонът му беше мек. Не искаше абатът да вдига защитна стена около себе си. Или поне не по-висока от досегашната. Той бе предпазлив човек. Но какво точно пазеше?

Гамаш бе твърдо решен да разбере.

— Записът е започнал да променя абатството — настоятелно продължи Гамаш, — нали?

Тогава абатът спря и погледна над стената, към гората зад нея и към едно великолепно самотно дърво в пищна есенна премяна. Беше огряно от слънчевата светлина и още повече изпъкваше на фона на тъмната вечнозелена растителност наоколо. Като живо витражно стъкло. Несъмнено по-величествено от всичко, в която и да било огромна катедрала.

Абатът го гледаше смаян. Но той бе изумен и от нещо друго.

Как бе успял да забрави какъв беше "Сен Жилбер" едва преди няколко години. Преди записа. Сега сякаш всичко се мереше с това. Преди и след.

Saint-Gilbert-Entre-les-Loups беше беден и все повече обедняваше. Преди записа. Покривът течеше и монасите тичешком подлагаха тенджери и кофи всеки път, когато завалеше. Печките на дърва не топлеха достатъчно. Зимно време трябваше да си лягат с робите и да се завиват с допълнителни одеяла. Понякога, в най-лютите зимни нощи, изобщо не си лягаха. Стояха в столовата. Скупчени около печката. Хвърляха дърва в огъня. Пиеха чай. Препичаха си филийки.

Затоплени от печката и от близостта на телата си.

А понякога, докато чакаха слънцето да изгрее, се молеха. С монотонната песен на псалмите. Не защото някоя камбана им бе дала сигнал, че е нужно. Не защото се страхуваха — от студа или нощта.

Молеха се, защото това им доставяше удоволствие. Правеха го за забавление.

До него винаги седеше Матю. И докато пееха, отец Филип забелязваше едва доловимото движение на ръката му. Матю тайничко дирижираше. Сякаш нотите и думите бяха част от него. Слети в едно цяло.

Отец Филип бе искал да улови тази ръка. Да стане част от нея. Да усети онова, което чувстваше Матю. Но, естествено, никога не хвана ръката на Матю. И никога нямаше да го стори, защото вече бе твърде късно.

Така беше преди записа.

Всичко това вече го нямаше. Беше убито. Не от камък в главата на Матю. То всъщност бе погубено още по-рано.

От онзи проклет запис.

Абатът подбираше думите си внимателно, дори онези, които не изричаше на глас. Записът наистина бе проклет. И отец Филип от дъното на душата си желаеше да не го бяха правили никога.

Този едър, мълчалив и доста стряскащ човек от полицията, го бе попитал дали изобщо грешеше. Той прибързано отговори, че греши непрекъснато.

А трябваше да му каже, че е грешил много пъти, но една от грешките му засенчва всички останали. Тя беше толкова грамадна, толкова шокираща, че се бе превърнала във вечен грях. Неизличимо мастило. Като архитектурния план на абатството. Грешката му се бе просмукала в самата тъкан на манастира. Сега тя определяше абатството и бе станала вечна.

Онова, което бе изглеждало толкова праведно, толкова хубаво, на толкова много нива, се бе превърнало в пародия. Гилбертинците бяха преживели Реформацията, бяха оцелели при Инквизицията. Бяха оцелели почти четиристотин години в дивата квебекска пустош. И най-накрая бяха открити. И стъпкани.

От онова, което бяха искали да опазят. От самите грегориански псалми.

Докато беше жив, отец Филип никога нямаше да повтори същата грешка.

* * *

Жан Ги се взираше в брат Антоан.

Сякаш надзърташе в паралелна вселена. Монахът бе трийсет и осем годишен. На същата възраст като Бовоар. Със същия ръст като Бовоар. Със същия цвят на кожата като Бовоар. Дори като телосложение бяха еднакви — жилави и атлетични.

А когато брат Антоан заговори, гласът му имаше същия квебекски акцент. От същата област. От улиците в източния край на Монреал. Нескопосно заметени под слоеве усилия и образование.

Двамата мъже се гледаха втренчено и всеки от двамата се чудеше какъв извод да си направи за другия.

— Bonjour — каза брат Антоан.

— Salut — каза Бовоар.

Помежду им имаше само една разлика: единият бе монах, а Другият — полицай от Sûretè. Все едно бяха израсли в един и същи дом, но в различни стаи.

Бовоар можеше да разбере другите монаси. Повечето бяха по-възрастни. Имаха вид на съзерцателни интелектуалци. Но този строен и атлетичен мъж?

Бовоар усети лек световъртеж. Кое би могло да накара Антоан да стане брат Антоан? Защо не ченге като Бовоар? Или учител. Или да работи за "Хидро-Квебек"[46]. Или да стане безделник, или скитник, или бреме за обществото?

Бовоар можеше да проумее пътя до всички тези неща.

Но религиозният път? За мъж на неговата възраст? От същите улици?

Никой от познатите на Бовоар дори не стъпваше в църква, камо ли да й посвети живота си.

— Разбрах, че сте солистът на хора — каза Бовоар. Стоеше колкото се може по-изправен, но въпреки това се чувстваше нищожен пред брат Антоан. Заради робата е, реши Бовоар. Робите даваха на монасите незаслужено преимущество. Създаваха усещане за висок ръст и авторитет.

Може би в Stirete трябваше да го имат предвид, ако някога решаха да променят модела на униформите. Бовоар трябваше да го пусне в кутията за предложения, подписано с името на инспектор Лакост.

— Вярно е. Аз съм солистът.

Бовоар изпита облекчение, че монахът не го нарече "синко". Не беше сигурен какво би направил, ако се случеше, но подозираше, че нямаше да се отрази добре на Sureti.

— Освен това разбрах, че е предстояло да ви заменят с друг.

Това предизвика реакция, макар и не такава, каквато Бовоар очакваше.

Брат Антоан се усмихна.

— Разговаряли сте с брат Люк, както разбирам. Опасявам се, че греши.

— Изглеждаше съвсем сигурен.

— Брат Люк с усилие разграничава онова, което му се иска да се случи, и това, което ще се случи в действителност. Очакванията от реалността. Млад е.

— Не мисля, че е много по-млад от Христос.

— Нали не намеквате, че Второто пришествие е настъпило в портиерната?

Бовоар, който имаше оскъдни разбирания за всичко библейско, отстъпи точката в полза на монаха.

— Брат Люк сигурно е разбрал приора погрешно — каза брат Антоан.

— Често ли се случваше?

Брат Антоан се поколеба, после поклати глава.

— Не — призна той. — Приорът бе доста категоричен човек.

— Защо тогава брат Люк смята, че приорът е искал да назначи него за солист?

— Не мога да обясня на какво се дължат убежденията на хората, инспектор Бовоар. Вие можете ли?

— Не — призна Бовоар. Стоеше пред свой връстник, облечен в черна роба, със сламена капела и обръсната глава, в общество на хора, които живееха в гората. Бяха посветили живота си на; църква, от която болшинството в Квебек се беше отрекло, и намираха смисъл в пеенето на песни на мъртъв език със завъртулки вместо ноти.

Не, не можеше да го обясни.

Но след години коленичене до трупове Бовоар бе научил едно. Да застанеш между човек и неговите убеждения бе нещо; много, много опасно.

Брат Антоан подаде на Бовоар кошница. Монахът се наведе и взе да рови из гъстите листа, подобни на слонски уши.

— Защо според вас брат Люк е portierl — попита монахът, без да поглежда към Бовоар.

— Наказание? Някакъв ритуал за унижаване на новаците?

Брат Антоан поклати глава.

— Всеки от нас е бил изпращан в тази стаичка при пристигането си в манастира.

— Защо?

— За да можем да си тръгнем.

Брат Антоан откъсна една тлъста тиква и я постави в кошницата на Бовоар.

— Религиозният живот е тежък, инспекторе. А този е най-тежкият. Малцина успяват да се справят.

От неговата уста прозвуча така, сякаш те бяха морската пехота на религиозните ордени. Няма друг такъв живот. И Бовоар усети наченки на разбиране. На привличане дори. Тежък бе този живот. И само най-коравите успяваха. Малцината избрани. Най-гордите. Монасите.

— Онези от нас, които остават в "Сен Жилбер", са били извикани тук, но идването им е доброволно. Затова трябва да сме сигурни.

— Значи подлагате на изпитание всеки монах?

— Не ние, изпитанието е между него и Бог. И няма грешен отговор. Само истината. Дадена му е врата, която да охранява, и ключ, с чиято помощ да си тръгне.

— Свободен избор? — попита Бовоар и монахът отново се усмихна.

— Ако реши да се възползва.

— Някой тръгвал ли си е някога?

— Много. Повечето си тръгват.

— А брат Люк? Той е тук вече почти година. Кога ще приключи изпитанието му?

— Когато той реши, че е приключило. Когато помоли да бъде изваден от портиерната и дойде да се присъедини към останалите. Или използва ключа и си тръгне.

Още една тежка кратуна тупна в кошницата на Бовоар.

Брат Антоан продължи нататък между лехите.

— Там той е в нещо като чистилище — каза монахът, докато ровеше между огромните листа в търсене на още тикви. — Създадено от самия него. Сигурно е много болезнено. Изглежда парализиран.

— От какво?

— Вие ми кажете, инспекторе. От какво се парализират хората най-често?

Бовоар знаеше отговора.

— От страх.

Брат Антоан кимна.

— Брат Люк е даровит. Най-добрият глас, който имаме в момента, а това е достатъчно красноречиво. Но е смразен от страх.

— От какво?

— От всичко. Страхува се да се приобщи. Страхува се да не се приобщи. Страхува се от слънцето, страхува се и от сенките. Страхува се от скърцане нощем, страхува се и от утринната роса. Ето защо съм сигурен, че брат Матю не би го избрал за солист. Защото гласът му, макар и красив, прелива от страх. Когато този страх се замести с вяра, той ще стане солист. Но не и преди това.

Бовоар се замисли над думите му, докато пристъпваха бавно между лехите, а кошницата му все повече натежаваше.

— Но да кажем, че приорът го беше избрал. Да кажем, че според него повечето хора не биха доловили страха в гласа му или не биха обърнали внимание. Може би дори е правел музиката по-притегателна, по-богата, по-човешка. Не знам. Но да кажем, че брат Матю беше избрал Люк. Как бихте се почувствали?

Монахът свали сламената шапка и избърса челото си.

— Мислите ли, че щеше да ме засегне?

Бовоар посрещна втренчения му поглед. Все едно гледаше в огледало.

— Мисля, че щеше да ви засегне дълбоко.

— А вас? Ако човек, на когото сте се възхищавали, когото сте уважавали, обожавали дори, ви прескочи в полза на друг, какво бихте направили?

— Това ли изпитвахте към приора? Обожавали сте го?

— Да. Той беше велик човек. Той спаси манастира. И ако той; искаше магаре да пее соло, аз с радост щях да садя банани.

Бовоар осъзна, че иска да повярва на този човек. Може би защото му се искаше да повярва, че той самият би реагирал по същия начин.

Ала имаше своите съмнения.

Жан Ги Бовоар имаше съмнения и към този монах. Под тази роба, под тази нелепа капела, не се криеше Божий син, а човешки. А човешкият син, Бовоар го знаеше, бе способен на почти всичко. Ако е притиснат. Ако е предаден. Особено от човек, когото е обожавал.

Бовоар знаеше, че коренът на всяко зло не бяха парите. Не — онова, което създаваше злото и го движеше, бе страхът. Страхът дали ще имаш достатъчно пари, достатъчно храна, достатъчно земя, достатъчно власт, достатъчно сигурност, достатъчно любов. Страх да не получиш каквото искаш или да не изгубиш каквото имаш.

Бовоар гледаше как брат Антоан събира скритите под листата тикви. Кое бе накарало един здрав и умен млад мъж да стане монах? Вярата или страхът?

* * *

— Сега, когато приорът го няма, кой дирижира хора? — попита Гамаш. Бяха стигнали до другия край на градината и бавно се връщаха обратно. Бузите им бяха зачервени от студения утринен въздух.

— Помолих брат Антоан да поеме грижата за хора.

— Солистът? Онзи, който ви се противопостави снощи преди вечеря?

— Онзи, който е най-завършеният музикант след Матю.

— Не се ли изкушихте да поемете тази грижа лично?

— Изкуших се и все още съм изкушен — отвърна абатът с усмивка. — Но пропуснах тази възможност. Антоан е човекът за тази работа. Не аз.

— Въпреки че е бил един от хората на приора.

— Какво имате предвид? — Усмивката на абата угасна.

Гамаш килна леко глава и се вгледа в събеседника си.

— Имам предвид, че в това абатство, в този орден, има разделение. Хората на приора са от едната страна, хората на абата — от другата.

— Това е нелепо — отсече абатът. После веднага възвърна смирението си. Ала беше твърде късно. Гамаш бе успял да зърне онова, което се криеше под фасадата. От устата се беше стрелнал змийски език и също толкова бързо се бе прибрал обратно.

— Това е истината, mon perе — каза Гамаш.

— Бъркате раздор с разкол — каза абатът.

— Не бъркам. Знам разликата. Онова, което става тук, и което може би продължава от доста време, е много повече от дребно несъгласие. И вие го знаете.

Двамата мъже бяха спрели и се взираха един в друг.

— Не зная какво имате предвид, мосю Гамаш. Няма такова същество като човек на абата. Или човек на приора. Двамата с Матю работехме заедно от десетилетия. Той се грижеше за музиката, аз се грижех за духовния им живот…

— Но те не бяха ли едно и също? Брат Люк описа псалмите едновременно като мост към Бог и като самия Бог.

— Брат Люк е млад и има склонност към опростяване.

— Брат Люк е един от хората на приора.

Абатът се наежи.

— Псалмите са важни, но са само едната страна на духовния ни живот тук, в "Сен Жилбер".

— По тази линия ли продължава разделението? — попита Гамаш. — Онези, за които музиката е от първостепенно значение, са се присъединили към приора. Останалите, за които приоритет е вярата, са се присъединили към вас.

— Не е имало никакво присъединяване — каза абатът с изтънял от раздразнение глас. Или дори от отчаяние, помисли си Гамаш. — Ние сме задружни. Понякога сме на различни мнения, но това е всичко.

— А на различни мнения ли бяхте относно посоката, по която да тръгне абатството? На различни мнения ли бяхте относно нещо толкова важно като обета за мълчание?

— Аз го прекратих.

— Да, но чак след смъртта на приора и само за да получим отговори на въпросите си, а, не за да позволите на монасите да тръгнат по света. Да изнасят концерти, да дават интервюта.

— Обетът за мълчание никога няма да бъде отменен завинаги. Никога.

* * *

— Мислите ли, че вторият запис ще се осъществи? — попита! Бовоар.

И най-сетне видя реакция у брат Антоан. Искрица гняв, която той бързо потисна. Като кореноплодните зеленчуци под краката им. Макар и погребани, продължаваха да растат.

— Нямам представа. Ако приорът беше жив, сигурен съм, че щеше да се осъществи. Абатът беше против това, разбира се. Но брат Матю щеше да победи.

В гласа на монаха нямаше и капка съмнение. А Бовоар най-сетне бе улучил копчето му. Отне му време да го открие. Можеше да тормози, да обижда и да напада брат Антоан цял ден, а той да остане спокоен, че и усмихнат дори. Но ако споменеше абата?

Бум!

— Защо казвате "разбира се"? Защо абатът би бил против?

Ако продължаваше да натиска копчето "абат", този монах непрекъснато щеше да е извън равновесие. А това увеличаваше шанса от тази уста да излезе нещо неочаквано.

— Защото не беше под негов контрол.

Монахът се наведе към Бовоар и Жан Ги усети силата на характера му. И физическата му енергия. Пред него стоеше силен мъж във всяко едно отношение.

"Защо станахте монах?" бе въпросът, който Бовоар копнееше да зададе. Но не го направи. И дълбоко в себе си знаеше защо. Прекалено много се страхуваше. От отговора.

— Вижте, абатът решава всичко между тези стени. В манастирския живот абатът е всемогъщ — каза брат Антоан, вперил лешниковите си очи в Бовоар. — Но той остави нещо да се изплъзне от пръстите му. Музиката. Давайки съгласието си за първия запис, той пусна музиката навън по света и изгуби контрол над нея. Псалмите добиха свой собствен живот. Той прекара изминалата година в опити да отмени всичко това. Да ги обуздае отново. — Върху красивото му лице се появи злобна усмивка. — Но не може. Това е Божията воля. И това го изпълваше с омраза. Мразеше и приора. Всички го знаехме.

— Защо му е да мрази приора? Мислех, че са били приятели.

— Защото приорът беше всичко, което той не е. Блестящ, талантлив, влюбен в работата си. Абатът е сухо дърво. Приличен управител, но не и водач. Може да цитира Библията от край до край на английски, френски и латински. Но с грегорианските псалми? Сърцевината на живота ни тук? Е, някои ги знаят, други ги чувстват. Абатът знае псалмите. Приорът ги чувстваше. А това даваше на брат Матю много по-голяма власт в манастира. И абатът го знаеше.

— Но това сигурно винаги е било така, защо точно записът ще промени всичко?

— Защото, докато бяхме само ние, те се справяха. Бяха добър екип всъщност. Но покрай успеха на записа властта се измести. Приорът внезапно започна да получава признание от външния свят.

— А това го направи по-влиятелен — каза Бовоар.

— Абатът се почувства застрашен. После брат Матю реши, че трябва не само да направим още един запис, но и да се покажем на света. Да отговорим на поканите. Той дълбоко вярваше, че тези покани са колкото от хората, толкова и от Бог. Това, в своята същност, беше "призвание" — буквално. Представете си, че Мойсей бе задържал скрижалите. Или Исус си бе останал дърводелец, общуващ с Бог на четири очи. Не! Тези дарове са за споделяне. Приорът искаше да ги сподели. Но абатът не искаше.

Думите се премятаха една през друга, забързани да напуснат тялото на брат Антоан. Монахът едва сколасваше да порицае отец Филип.

— Приорът искаше обетът за мълчание да бъде вдигнат, за да можем да тръгнем по света.

— А абатът е отказал — допълни Бовоар. — Имаше ли голяма подкрепа?

— Някои от братята го подкрепиха, защото са му верни, други по-скоро по навик. Навик и дисциплина. Научени сме винаги да свеждаме глава пред абата.

— А вие защо не го направихте?

— Защото отец Филип щеше да разруши "Сен Жилбер". Щеше да го върне в Средновековието. Не искаше нищо да се променя. Но беше твърде късно. Записът промени всичко. Той беше дар от Бог. Но абатът отказваше да го възприеме по този начин. Твърдеше, че записът е като змията в Райската градина опитва се да ни съблазни, да ни примами с обещания за власт и пари.

— Може и да е бил прав — предположи Бовоар и бе възнаграден с гневен поглед.

— Той е уплашен старец, вкопчен в миналото.

Наведен към Бовоар, брат Антоан буквално плюеше думите. После спря и на лицето му се изписа объркване. Монахът наклони глава на една страна.

Бовоар също притихна и се заслуша.

Нещо се задаваше.

* * *

Арман Гамаш погледна към небето.

Нещо се задаваше.

Двамата с абата обсъждаха градината. Гамаш искаше да придаде по-разговорен тон на разпита. Беше като риболов. Навиваш макарата, пускаш. Навиваш макарата, пускаш. Дай на заподозрения усещането за свобода. Че се е измъкнал от кукичката. После отново го придърпай.

Беше изморително. За всички. Но най-вече, Гамаш го знаеше много добре, за онзи, който се мяташе на кукичката.

Абатът несъмнено бе изтълкувал тази смяна на тона и темата като омекване от страна на Гамаш.

— Защо според вас отец Клеман е построил тази градина? — бе попитал Гамаш.

— Какво ценят най-много хората, които живеят заедно?

Гамаш се замисли. Общуването? Спокойствието и тишината? Толерантността?

— Уединението?

Абатът кимна.

— Oui. C'est ça[47]. Отец Клеман дал на себе си единственото нещо, с което никой друг в "Сен Жилбер" не разполагал. Уединение.

— Поредното разделение — каза Гамаш и абатът го погледна. Отец Филип бе усетил лекото подръпване на кордата и осъзна, че онова, което бе приел за свобода, далеч не беше такова.

Гамаш се замисли над думите на абата. Може би легендарното им съкровище не беше нещо, а нищо. Празна стая, за която никой не знае. И катинар.

Уединение. А с уединението, разбира се, вървеше и нещо друго.

Сигурност.

Гамаш знаеше, че хората я ценят повече от всичко друго.

И тогава го чу.

Вдигна поглед и огледа ясното синьо небе. Нищо.

Но там имаше нещо. И то приближаваше.

Мощен тътнеж разцепи тишината. Идваше от всички посоки, сякаш небето бе отворило своята паст и им крещеше.

Всички гъби монаси заедно с Бовоар погледнаха нагоре.

После всички, като по команда, приклекнаха.

Гамаш приклекна и дръпна отец Филип със себе си.

Самолетът профуча над главите им и мигновено изчезна. Но Гамаш чу как машината прави вираж и се връща.

Двамата мъже стояха като заковани, вперили поглед в небето. Гамаш продължаваше да стиска робата на абата.

— Връща се — извика отец Филип.

— Мамка му — извика Бовоар над рева на двигателите.

— Господи — извика брат Антоан.

Сламените шапки бяха издухани от главите на монасите и лежаха върху растенията, прекършили някои от лозите.

— Връща се — изкрещя брат Антоан.

Бовоар впери поглед в небето. Беше влудяващо, виждаше само малкото късче синьо точно над главите им. Чуваха как самолетът прави вираж и отново приближава. Но не можеха да го видят.

И тогава машината отново надвисна над тях, този път още по-ниско. Очевидно се насочваше право към камбанарията.

— Мамка му — каза брат Антоан.

Отец Филип вкопчи пръсти в сакото на Гамаш и двамата отново приклекнаха.

— Дявол да го вземе!

Гамаш чу абата, въпреки воя на двигателите.

— Едва не удариха манастира — изкрещя отец Филип. — Това е пресата. Надявах се, че ще имаме повече време.

Бовоар бавно се изправи, но остана нащрек, наострил уши.

Звукът се усили за миг, после изчезна, а накрая се чу мощен плисък.

— Господи — каза Бовоар.

— Merde — каза брат Антоан.

Бовоар и монасите хукнаха към вратата и потънаха обратно в манастира. Широкополите им шапки останаха зарязани в градината.

"Дявол да го вземе", помисли си Гамаш, докато излизаше с абата от градината.

Беше огледал самолета, докато минаваше на метър — или поне така изглеждаше — над главите им. В последния момент машината направи вираж и пропусна камбанарията.

Точно тогава, преди самолетът отново да изчезне от погледа му, Гамаш бе видял емблемата на вратата му.

Присъединиха се към колоната от монаси, които бързо крачеха по коридорите и набираха още монаси и още скорост, докато напредваха през Светия храм към последния коридор. Гамаш зърна Бовоар малко по-напред. Инспекторът крачеше бързо до брат Антоан.

Младият брат Люк стоеше пред заключената врата, стиснал в ръка ключа от ковано желязо. И се взираше в тях.

Гамаш, сам сред всички, отлично знаеше какво има от другата страна на вратата. Бе разпознал емблемата на самолета. Не беше пресата. Не бяха и любопитни зяпачи, дошли да се трупат пред портите на манастира, станал печално известен с ужасно убийство.

Не, това бе напълно различно създание.

Надушило кръв.

ГЛАВА СЕДЕМНАЙСЕТА

Брат Люк изчака кимването на абата и пъхна ключа в ключалката. Завъртя го с лекота и вратата се отвори. Отвън нахлу свеж бриз с боров аромат, слънчева светлина и звукът на хидроплан, който бавно се придвижва към пристана.

Монасите се струпаха около отворената врата. Тогава абатът пристъпи напред.

— Ще ги помоля да напуснат — каза той с твърд глас.

— Може би ще е по-добре да дойда и аз — предложи Гамаш.

Отец Филип го погледна, после кимна.

Бовоар понечи да тръгне с тях, но Гамаш го спря с едва доловимо махване с ръка.

— Предпочитам да останеш тук.

— Какво има? — попита Бовоар, щом видя изражението на началника си.

— Не съм съвсем сигурен.

Гамаш се обърна към абата и кимна към езерото.

— Да тръгваме?

Хидропланът почти бе стигнал до пристана. Пилотът изключи двигателя, витлата забавиха ход, самолетът се плъзна по инерция на поплавъците си и измина последните метри до кея. Гамаш и абатът уловиха подпорите и спряха клатенето на самолета. Сетне Гамаш се протегна да хване въжетата, които висяха в студеното езеро.

— Не бих си правил труда — каза абатът. — Няма да се заседяват.

Главният инспектор се обърна, стиснал мокрото въже в ръка.

— Мисля, че може и да поостанат.

— Забравяте кой е началник тук.

Гамаш коленичи и ловко направи няколко възела, за да завърже хидроплана към пристана, а после отново се изправи.

— Не забравям. Просто мисля, че знам кой е в самолета. Не са журналисти.

— Не са ли?

— Не бях съвсем сигурен дали съм видял правилно, когато самолетът прелетя над главите ни. Затова исках да дойда с вас.

Инспекторът посочи към герба на вратата. Изобразяваше четири хералдически лилии[48]. А над тях — инициалите MJQ.

— MJQ? — попита абатът.

Малката врата се отвори.

— Ministere de la Justice du Quebec[49] — отвърна Гамаш и пристъпи напред с протегната за подкрепа ръка към посетителя, който тъкмо се измъкваше от хидроплана.

Жестът на главния инспектор остана незабелязан — или пренебрегнат. Появи се обувка от фина черна кожа, после още една, а след тях и собственикът им, който се изправи за момент на поплавъка, сетне небрежно закрачи по пристана, сякаш отиваше на опера или в художествена галерия.

Озърташе се и попиваше с поглед околността.

Не като изследовател, попаднал в нов свят, а като завоевател.

Мъжът беше в напреднала възраст, вероятно около шейсетгодишен. С посивяла коса, гладко избръснато лице, красив и уверен. Без каквито и да било недостатъци. Нямаше вид на тиранин. Човекът се чувстваше като у дома си, улегнал и спокоен. Повечето хора биха изглеждали малко нелепо, ако пристигнат в дивата пустош в елегантен костюм и с вратовръзка, ала този човек се вписваше напълно естествено. Завидно дори.

Гамаш подозираше, че ако посетителят остане в манастира достатъчно дълго, накрая и самите монаси ще облекат костюми с вратовръзки. И ще му благодарят.

Така влияеше той на хората. Не се приспособяваше към света, а караше света да се приспособява към него. И светът го правеше. С малко, но бележити изключения.

Мъжът спря на пристана и се огледа, очите му се плъзнаха покрай Гамаш. Край него и през него. И спряха върху абата.

— Отец Филип?

Абатът се поклони, без да откъсва сините си очи от непознатия.

— Казвам се Силвен Франкьор. — Мъжът протегна ръка. — Главен комисар на Sûretè du Quebec.

Абатът за момент отмести поглед. Към Гамаш. После отново се вгледа в посетителя.

Арман Гамаш знаеше, че собственото му изражение е спокойно, любезно. Почтително.

Но успял ли бе отец Филип — така добър в невмите — да разчете миниатюрните бръчици върху лицето на главния инспектор и да проумее как се чувстваше Гамаш наистина?

* * *

— Какво, по дяволите, е това? — прошепна Бовоар, докато крачеха обратно по коридора, на няколко крачки зад абата и комисар Франкьор.

Гамаш го изгледа предупредително. Не деликатно визуално порицание, а по-скоро сопа по главата. Млъкни! — казваше суровото му изражение. "Задръж си езика зад зъбите, поне веднъж!"

Бовоар млъкна. Но това не му пречеше да гледа и слуша. Докато вървяха, до тях откъслечно достигаше разговорът на двамата мъже отпред.

— Колко жалко, топ perе — тъкмо казваше комисарят. — Смъртта на приора е национална трагедия. Мога да ви уверя обаче, че бързо ще разрешим този случай и ще ви оставим да скърбите на спокойствие. Наредил съм на хората си да пазят в тайна смъртта на брат Матю колкото се може по-дълго.

— Главен инспектор Гамаш каза, че това не би било възможно.

— И е бил напълно прав, разбира се. Той не би могъл да го направи. Храня огромно уважение към мосю Гамаш, ала правомощията му са ограничени.

— А вашите не са? — попита абатът.

Бовоар се усмихна и се запита дали абатът знаеше с кого си има работа.

Комисар Франкьор се засмя. Смехът бе спокоен и добродушен.

— Според вашата мяра, отче Филип, моите пълномощия са съвсем дребни. Но според аршина на смъртните са съществени. И са на ваше разположение.

— Merci, топ fils.[50] Огромни благодарности.

Бовоар извърна възмутеното си лице към Гамаш и отвори уста, но отново я затвори, щом видя изражението на началника си. Не беше гневно. Не бе дори тревожно.

Главен инспектор Гамаш изглеждаше озадачен. Сякаш се мъчеше да реши някаква сложна математическа формула, която упорито не излизаше.

Бовоар също имаше въпрос.

Какво, по дяволите, става тук?

* * *

— Сега мога ли да го кажа? — Бовоар се облегна на затворената врата.

— Няма нужда — отвърна инспекторът и си дръпна стол в тесния кабинет на приора. — Знам въпроса, но не и отговора.

— Като в "Джепърди"[51] — каза Бовоар, все тъй облегнат на вратата със скръстени на гърдите ръце. Живо резе. — Ще взема "Какво, по дяволите" за двеста, Алекс.

Гамаш се засмя.

— Наистина е смущаващо — призна той.

Освен това, помисли си Бовоар, би могло да е и рисковано.

За последно видяха комисар Франкьор да влиза в Светия храм, потънал в разговор с абата. Полицейските инспектори и монасите бяха отпратени, но останаха заедно за момент и наблюдаваха как двамата мъже крачат през църквата и по коридора към кабинета на абата.

Главата на Франкьор, с отличителната му сива коса, бе килната към обръснатия череп на абата. Две крайности. Единият облечен елегантно, другият — в проста роба. Единият с твърд характер, другият — еталон за смирение.

Но и двамата бяха началници. Очевидно.

Бовоар се запита дали двамата мъже ще станат съюзници, или Ще започнат поредната война.

Той погледна към Гамаш, който си бе сложил очилата за четене и си водеше записки.

А сега това къде поставяше инспектора? Гамаш изглеждаше озадачен от появата на Силвен Франкьор, но не и разтревожен. Бовоар искрено се надяваше да е така, за да не се налага да се безпокои.

Ала вече беше твърде късно за това. Безпокойството бе пуснало корени в стомаха му. Една стара и добре позната болка.

Гамаш вдигна глава и срещна погледа на Бовоар. Началникът му се усмихна успокояващо.

— Няма полза от размишления, Жан Ги. Съвсем скоро ще разберем причината за посещението на комисар Франкьор.

Двамата прекараха следващия половин час в обсъждане на разговорите си от сутринта. Бовоар с брат Антоан, а Гамаш с абата.

— Значи абатът е назначил брат Антоан за диригент на хора? — Бовоар не криеше изненадата си. — Той не ми го каза.

— Може би брат Антоан е предпочел да го премълчи, защото това би представило абата в добра светлина.

— Да, може би. Но смятате ли, че абатът го е направил по тази причина?

— Какво имаш предвид? — Гамаш се наведе напред.

— Можел е да назначи всекиго. Или сам да поеме диригентството. Но той е избрал брат Антоан, може би, за да всее смут сред хората на приора. Да им разбърка мозъците. Като направи точно обратното на онова, което те очакват. да докаже, че е над техните глупави дребни битки, и затова назначава брат Антоан за диригент на хора. Може би абатът е искал да покаже, че е по-добър от тях. Мъдър ход, ако се замислите.

Гамаш се замисли. Замисли се за двете дузини монаси. Представи си как взаимно си бъркат в мозъците. Как се опитват да вадят останалите от равновесие. Това ли се случваше тук, и то вероятно от години? Някаква форма на психологически тероризъм?!

Невидим, коварен. Бегъл поглед, усмивка, обърнат гръб.

В орден, приел обет за мълчание, една дума, един звук дори, можеше да има опустошително въздействие. Цъкване с език, подсмъркване, сподавен кикот.

Успял ли бе кроткият абат да усъвършенства тези оръжия?

Повишението на брат Антоан беше правилен ход. Той бе най-добрият музикант, очевиден наследник на приора като капелмайстор. Но дали абатът не го бе направил с грешни подбуди?

Да всее смут сред хората на приора?

Ами обетът за мълчание? Дали абатът се бе борил да го запази заради духовната му важност за общността? Или пак за да дразни приора? Да му откаже онова, което е искал най-много?

И защо приорът бе толкова твърдо решен да вдигне обет, действал в продължение на почти хиляда години? В полза на ордена ли беше, или в полза на приора?

— За какво си мислите? — попита Бовоар.

— В главата ми изплува една фраза и просто се мъчех да си спомня откъде е.

— Поезия ли е? — попита Бовоар, леко напрегнат. Малко му трябваше на началника да започне да рецитира някоя неразбираема поема.

— Всъщност си мислех за една епична творба на Омир. — Гамаш отвори уста, сякаш се готвеше да декламира, после се засмя на посърналата физиономия на заместника си. — Не. Само един ред е. Да водиш свята битка за демонско дело.[52]

Бовоар се замисли.

— Чудя се дали важи и обратното.

— Какво имаш предвид?

— Ами възможно ли е да водиш демонска битка за свято дело?

Гамаш си свали очилата.

— Продължавай. — Той внимателно се заслуша, без да откъсва спокойните си кафяви очи от младия инспектор.

— Убийството например — каза Бовоар. — да убиеш някого е демонско деяние. Но възможно ли е причината за това да е приемлива?

— Оправдано убийство — каза Гамаш. — да е защита, но доста съмнителна.

— Мислите ли, че това убийство може да е оправдано?

— Защо питаш?

Бовоар се замисли за момент.

— Нещо се е объркало тук. Манастирът се е разпадал. Сривал се е навътре. Да приемем, че по вина на приора. И така…

— Той е бил убит, за да се спаси останалата част от братството? — попита Гамаш.

— Може би.

И двамата знаеха, че това е отвратителен довод. Измислен от много луд човек. Че убийството е било нужно за "по-висшето благо".

Но дали бе възможно да е вярно?

Гамаш също си бе задавал този въпрос. Да речем, че точно абатът беше онази гнила ябълка, която сееше разкол и причиняваше разлагането на тази общност, монах по монах.

На война хората убиваха непрекъснато. Ако в "Сен Жилбер" се водеше тиха, но опустошителна война, може би някой от монасите бе убедил сам себе си, че това е единственият начин да я прекрати. Преди цялото абатство да прогние отвътре.

Прогонването на приора нямаше да е възможно. На пръв поглед той не бе сторил нищо лошо.

Това бе проблемът с гнилата ябълка. Беше коварна. Бавна. Отвън изглеждаше съвсем нормална, докато гнилото не се разпростре. А тогава бе твърде късно.

— Може би — каза Гамаш. — Но може би гнилата ябълка е още тук.

— Убиецът?

— А може някой друг да е шепнал в ухото на убиеца. — При тази мисъл той се облегна назад. — Никой ли няма да ме отърве от този размирен свещеник?[53]

— Мислите ли, че са използвали тези думи? — попита Бовоар. — Струва ми се твърде натруфено. Аз вероятно бих казал: "Няма ли да пукнеш вече?".

Гамаш се засмя.

— Напиши го на "Холмарк".

— Идеята не е лоша. Бих го изпратил на много хора.

— Никой ли няма да ме отърве от този размирен свещеник — повтори Гамаш. — Казал го е Хенри Втори относно Томас á Бекет.

— Това трябва ли да ми говори нещо?

Гамаш се ухили.

— Потърпи малко, младежо. Историята завършва с убийство.

— Още по-добре.

— Случило се преди почти деветстотин години — продължи началникът. — В Англия.

— Вече заспах.

— По заповед на Хенри Втори неговият добър приятел Томас бил ръкоположен за архиепископ на Кентърбъри. Кралят смятал, че така ще получи контрол над Църквата. Но планът му се провалил.

Бовоар неволно се наведе напред.

— Кралят се тревожел, че престъпленията в Англия са твърде много. Искал да предприеме решителни мерки в това отношение — продължи Гамаш, а докато той говореше, Бовоар кимаше, — но усещал, че всичките му усилия били подкопавани от Църквата, тъй като тя била доста снизходителна към престъпниците.

— И този крал…

— Хенри — подсказа Гамаш.

— Хенри. Той вижда своя шанс и назначава за архиепископ приятеля си Томас? Какво се е прецакало?

— Ами, като за начало, Томас не искал тази длъжност. Дори писал на Хенри и му казал, че ако приеме работата, приятелството им ще се превърне в омраза.

— И се оказал прав.

Гамаш кимна.

— Кралят издал закон, който постановявал, че всеки, признат за виновен в църковен съд, ще бъде наказан от кралския съд. Томас отказал да го подпише.

— И затова бил убит?

— Не веднага. Отнело шест години, омразата се натрупвала с всеки изминал ден. И в един момент крал Хенри измърморил тези думи, а четирима от рицарите му ги приели като заповед.

— Какво се случило?

— Убили архиепископа. В Кентърбърийската катедрала. Убийство в катедралата.

— Никой ли няма… — Бовоар се опита да си спомни цитата.

— …да ме отърве от този размирен свещеник — довърши Гамаш.

— Смятате, че абатът е казал нещо подобно, а някой го е приел за заповед?

— Възможно е. На място като това абатът може и да не говори. Един поглед е достатъчен. Вдигната вежда, гримаса.

— Какво е станало след убийството на архиепископа?

— Провъзгласили го за светец.

Бовоар се засмя.

— Това сигурно е вбесило краля.

Гамаш се усмихна.

— Хенри прекарал остатъка от живота си в разкаяние за убийството. Твърдял, че никога не е имал това предвид.

— Мислите ли, че е вярно?

— Мисля, че е било лесно да се каже постфактум.

— Значи смятате, че нашият абат може да е казал нещо подобно, а някой от монасите му да е убил приора?

— Възможно е.

— И след като вече знае какво се е случило, отец Филип обръща палачинката и прави неочакваното. Назначава човек на приора за диригент на целия хор. — Бовоар внимателно опипваше почвата. — Чувство за вина?

— Покаяние? Изкупление? — Гамаш смръщи чело и се замисли. — Възможно е.

Трудно беше да се каже защо тези монаси вършеха каквото и да било, помисли си Гамаш. Бяха толкова различни в сравнение с всички, които познаваше или бе разследвал.

Но в крайна сметка не биваше да забравя, че те бяха просто мъже. Със същите подбуди като всички останали хора, само че техните бяха скрити зад черни роби и ангелски гласове. И мълчание.

— Абатът отрича да е имало разцепление — каза Гамаш, облегна се назад в стола си и преплете пръсти.

— Брей! — Бовоар поклати глава. — На какви неща са способни да повярват тези монаси без доказателство. Обаче като им дадеш доказателство, не вярват. Разделението е толкова очевидно. Половината искат да запишат още псалми, другата половина не искат. Половината искат вдигане на обета за мълчание, другата половина не искат.

— Не съм сигурен, че се делят на равни половини — каза Гамаш. — Подозирам, че балансът се е изместил в полза на приора.

— И затова е бил убит?

— Смятам, че е възможно.

Бовоар се замисли над думите на началника си.

— Значи абатът в известен смисъл е бил прецакан. Брат Антоан го нарече уплашен старец. Мислите ли, че той е убил брат Матю?

— Честно казано, не знам. Но ако отец Филип е уплашен, не е единственият — каза Гамаш. — Мисля, че така се чувстват повечето от тях.

— Заради убийството?

— Не. Не съм убеден дали тези хора се страхуват от смъртта. Мисля, че се страхуват от живота. Но тук, в "Сен Жилбер", те най-сетне са открили своето място.

Бовоар се замисли за полето с гигантски гъби — широкополите шапки. И как се бе почувствал единственият различен, с изгладените си панталони и пуловер от мериносова вълна.

— В такъв случай, ако най-сетне са открили своето място, от какво се страхуват?

— Да не го загубят — каза началникът. — Били са в чистилището. Мнозина от тях вероятно са били и в ада. А щом веднъж си бил там, със сигурност не би искал да се върнеш.

Гамаш замълча и двамата мъже останаха загледани един в друг. Бовоар виждаше дълбокия белег до слепоочието на началника. И усещаше болката, която разяждаше собствените му вътрешности. Виждаше шишенцето с дребни таблетки, което държеше скрито в апартамента си. За всеки случай.

"Да — помисли си Бовоар. — Ако си бил в ада, със сигурност не би искал да се върнеш обратно."

Главният инспектор се наведе напред, сложи си очилата и разгъна голям свитък хартия върху бюрото.

Бовоар го гледаше, но виждаше нещо друго. Как комисар Франкьор слиза от самолета, който се бе спуснал от небето толкова бързо. Началникът бе протегнал ръка, за да му предложи подкрепа, но Франкьор демонстративно бе обърнал гръб на Гамаш, така че всички да видят. Бовоар да види.

Противното усещане седеше като юмрук в корема на Бовоар. Там бе намерило дом. И удобно се настаняваше. И растеше.

— Абатът ни даде план на манастира. — Гамаш се изправи и се наведе над бюрото.

Бовоар отиде до него.

Чертежът съвсем точно съвпадаше с представата на Бовоар за абатството, след като в продължение на двайсет и четири часа бе обикалял из коридорите му. Имаше форма на кръст, с храма в самия му център, а над него — камбанарията.

— Ето го Крилото — каза Гамаш. Върху скицата стаята бе долепена към едната страна на храма. Нямаше опити да се скрие. Но в реалния живот беше скрита зад паметната плоча на свети Гилберт.

Градината на абата, скицирана с мастило, също се виждаше съвсем ясно върху плана, но не и в реалния живот. Тя също бе скрита, но не и тайна.

— Има ли други скрити стаи? — попита Бовоар.

— Абатът не знае, но признава, че се носят слухове за тайни стаи, както и за още нещо.

— Какво?

— Ами то е малко смущаващо — призна Гамаш, после свали очилата си и погледна Бовоар.

— За човек, хванат по пижама в църковен олтар, очаквах доста по-трудно да се смущавате.

— Добре казано. — Главният инспектор се усмихна. — Съкровище.

— Съкровище? Шегувате ли се? Абатът твърди, че тук някъде има скрито съкровище?

— Не го твърди — каза Гамаш. — Отбеляза, че се носят подобни слухове.

— Търсили ли са?

— Не се знае. Смятам, че монасите не би трябвало да се интересуват от подобни неща.

— Но това не важи за останалите хора — каза Бовоар и отново се наведе над плана.

Старо абатство със скрито съкровище, помисли си Бовоар. Звучеше твърде нелепо. Нищо чудно, че началникът се срамуваше да го изрече на глас. Но макар да осмиваше тази идея, очите на Бовоар грееха, докато оглеждаше скицата.

Кое дете независимо дали е момче, или момиче, не си бе мечтало за скрито съкровище?

Не беше поглъщало жадно истории за безразсъдна храброст, за галеони и пирати, за избягали принцове и принцеси, заровили нещо ценно. Или още по-добре — открили нещо ценно.

Колкото и невероятна да бе идеята за тайна стая със скрито в нея съкровище, Бовоар се остави да бъде засмукан от тази фантазия. Миг по-късно се улови, че вече се чуди какво би могло да е това богатство. Богатствата на средновековната църква? Бокали, картини, монети. Безценни бижута, върнати обратно от кръстоносците.

После Жан Ги си представи как го намира.

Не заради богатството. Или поне не изцяло заради това. А заради тръпката от находката.

Веднага си представи как споделя с Ани. Виждаше я как го гледа и слуша. Как попива всяка негова дума. Как изражението й се променя при всеки обрат в историята. Как лицето й отразява всяка емоция, докато той й разказва за претърсването. Ахка от изненада. Смее се.

Щяха да говорят за това до края на живота си. Да разказват на децата и внуците си. Как дядо открил съкровище. И го върнал на Църквата.

— Е — рече Гамаш и нави плана на руло, — мога да ти го оставя, нали?

И подаде свитъка на Бовоар.

— Ще разделя всичко с вас, patron. Поравно.

— Аз вече открих своето съкровище, благодаря.

— Не мисля, че торба с шоколадови боровинки може да мине за съкровище.

Non? — попита Гамаш. — Ти си знаеш.

Чу се плътен камбанен звън. Не бодър и празничен, а тежък, погребален.

— Пак ли? — попита Бовоар. — Не мога ли просто да си остана тук?

— Разбира се, че можеш. — Гамаш извади от предния джоб на сакото си хорариума, с който го бе снабдил секретарят на абата, и го разгледа внимателно. После отмести поглед към часовника си. — Богослужение в 11:00 — каза той и тръгна към затворената врата.

— Едва единайсет сутринта, ли е? Имам чувството, че е време за лягане.

На това място, което функционираше като часовников механизъм, времето сякаш бе спряло.

Бовоар отвори вратата за началника и — след миг колебание и прошепната под мустак ругатня — го последва по коридора обратно към Светия храм.

Гамаш се отпусна пейката, Бовоар зае мястото до него. Седяха тихо и чакаха службата да започне. Главният инспектор отново се наслади на светлината, която нахлуваше от високите прозорци. Пречупена в куп различни цветове, които обливаха олтара и пейките и сякаш танцуваха там. В радостно очакване на монасите.

Началникът огледа вече познатото пространство. Имаше усещането, че е тук от много дълго време, и се изненада от мисълта, че двамата с Бовоар все още не бяха прекарали и един пълен ден в Saint-Gilbert-Entre-les-Loups.

Светият храм, както Гамаш вече знаеше, бе построен в чест на толкова скучен светец, че Църквата не бе успяла да му намери подобаваща дребна болка, която да му повери за покровителстване.

Малцина се молеха на свети Гилберт.

И все пак, в своя мъчително дълъг живот, Гилберт бе успял да направи нещо грандиозно. Беше се опълчил на крал. Бе защитил архиепископа си. Томас бил убит, но Гилберт се опълчил на тиранията и оцелял.

Гамаш се сети как с абата се шегуваха, че Гилберт би могъл да стане покровител на тревожните, съдейки по заключените врати и високите стени на манастира.

И многобройните места за криене.

Но може и да грешеше, правейки лоша услуга на Гилберт. Въпреки безпокойството си Гилберт в крайна сметка бе проявил повече кураж от когото и да било. И докато кротко седеше, загледан в пречупената светлина, Гамаш се запита дали той самият би успял да намери подобна смелост.

Сетне прекара известно време в размисъл за новия посетител и се помоли на свети Гилберт.

Щом отекна и последният тон на тържествения камбанен звън, монасите влязоха в храма. Точеха се в колона по един. И пееха. Лицата им тъмнееха под белите качулки. Ръцете им се криеха до лактите под широките черни ръкави. С влизането на още гласове в Светия храм звукът се усилваше, докато накрая празното пространство се изпълни с песента. И светлината.

Накрая се появи още някой.

Комисар Франкьор се поклони, прекръсти се, а после, въпреки изобилието от празни пейки, се намести точно пред Гамаш и Бовоар, закривайки гледката им.

Главният инспектор за пореден път наклони глава на една страна. С надеждата да види по-ясно. Монасите. Но и мотивите на човека пред себе си. Който се бе спуснал така стремително от небето с някаква цел.

Докато Бовоар пухтеше и се мръщеше до него, Гамаш затвори очи и се заслуша в хубавата музика.

И се замисли за тиранията и убийствата.

И за това дали изобщо бе оправдано да убиеш един в името на мнозина.

ГЛАВА ОСЕМНАЙСЕТА

— Изгубихте ли се?

Бовоар рязко се завъртя по посока на гласа.

— Питам просто защото е твърде необичайно да открия някого тук.

В гъстата гора, на няколко крачки от Бовоар, стоеше монах. Сякаш внезапно се бе появил от нищото. Бовоар го позна. Това бе монахът от шоколадовата работилница, който при последната им среща носеше окапана с тъмен шоколад престилка. Сега носеше чисто расо и кошница. Като Червената шапчица. Entre-les-Loups, помисли си Гамаш. Сред вълците.

— Не, не съм се изгубил — отвърна той и се опита бързо да свие на руло плана на "Сен Жилбер". Но беше твърде късно. Монахът стоеше неподвижно и просто го наблюдаваше. Погледът му накара Бовоар да се почувства нелепо. И нащрек. Смущаващо бе да си в компанията на толкова неподвижни и тихи хора. И потайни.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — попита монахът.

— Аз просто… — Бовоар кимна към плана, който не бе успял да навие докрай.

— Разглеждахте? — усмихна се той. Бовоар донякъде очакваше да види дълги кучешки зъби, ала усмивката се оказа плаха, почти колеблива. — И аз се оглеждам — каза монахът, — но може би не за същото.

Типичният леко снизходителен коментар, който Бовоар би очаквал да чуе от някой religieux[54]. Вероятно бе тръгнал на някакво духовно проучване, много по-стойностно от заниманието на пелтечещия индивид насреща му. Монахът бродеше из гората в търсене на вдъхновение, спасение или Бог. Може би се молеше или медитираше. А Бовоар търсеше съкровище.

— А — възкликна монахът, — ето няколко.

Той се наведе, после отново се изправи и разтвори дланта си пред Бовоар. В дланта му една до друга се търкулнаха няколко миниатюрни диви боровинки.

— Съвършени са — каза монахът.

Бовоар ги погледна. По нищо не се различаваха от която и да било друга дива боровинка, попадала пред погледа му.

— Заповядайте. — Монахът протегна дланта си още по-напред и Бовоар си взе едничка. Все едно се опитваше да отдели атом.

Метна я в устата си и усети мигновена експлозия на вкус и аромат, несъразмерими с големината на плодчето. Имаше вкус — съвсем очаквано — на боровинка. Но и на квебекска есен. Сладка и тръпчива.

Този монах беше прав. Наистина бе съвършена.

Взе си още една. Монахът също.

Двамата мъже стояха в сянката на високата стена до градината на абата и ядяха боровинки. Едва на няколко крачки разстояние, зад стената, имаше безупречна градина, с красиви растения, грижливо поддържана. С морава и лехи, с подстригани храсти и пейки.

Ала тук, от тази страна, имаше миниатюрни боровинки.

Имаше и гъсти храсталаци, чиито тръни дращеха Бовоар и през панталоните, докато си проправяше път през тях. Следваше очертанията на манастира и в действителност, и на хартия. Бе заел от монасите чифт гумени ботуши и без да усети, започна да гази в кал, да прескача отсечени дънери и да се препъва в камъни. Опитвайки се да разбере дали очертанията върху листа съвпадат с реалните стени на абатството.

— Как успяхте да ме издебнете?

— Да ви издебна? — Монахът се засмя. — Просто си върша работата. Ей там има пътека. Защо не вървите по нея?

— Ами щях, ако знаех — каза Бовоар, макар да не бе съвсем сигурен дали говореха за едно и също. Достатъчно дълго бе работил с главен инспектор Гамаш и имаше нюх към алегориите.

— Казвам се Бернар — каза монахът и протегна към него осеяна с лилави петна ръка.

— Бовоар. — Здрависването изненада инспектора. Очакваше мека като тесто длан, но тази, която стисна, бе твърда и уверена и с много по-груба кожа от неговата.

— Еха, я вижте. — Брат Бернар отново се наведе, коленичи и започна да бере боровинки. Бовоар също коленичи и се вгледа в земята. Постепенно, сред плетеницата от клонки и сухи листа, започна да вижда онова, което брат Бернар търсеше.

Не спасение, а най-миниатюрните диви плодчета.

— Божичко — засмя се Бернар. — Това е златна жила. Години наред всяка есен обхождам тази пътека, без да подозирам какво е имало тук.

— Едва ли намеквате, че понякога е добре да се отклониш от отъпканата пътека. — Бовоар остана доволен от себе си. И него го биваше с алегориите.

Монахът отново се засмя.

— Touche.

През следващите няколко минути пълзяха около храстите и събираха боровинки.

— Е — каза накрая брат Бернар, щом се изправи, протегна се и изтупа расото си от клечките. — Сигурно съм поставил нов рекорд. — Той погледна към препълнената с боровинки кошница. Донесохте ми късмет. Merci.

Бовоар се почувства много доволен от себе си.

— А сега — каза Бернар и посочи към два плоски камъка — е мой ред да ви помогна.

Бовоар се поколеба. Бе забучил плана на манастира в един храст, където щеше да е в безопасност, докато той бере боровинки. Извърна очи към него. Бернар последва погледа му, ала не каза нищо.

Бовоар взе плана и двамата се настаниха един срещу друг на камъните.

— Какво търсите? — попита монахът.

Бовоар отново се поколеба. После се реши и разтвори плана.

Брат Бернар отклони поглед от лицето на Бовоар към парчето пергамент помежду им. Очите му леко се разшириха.

— Това е планът на отец Клеман — каза. — Бяхме чули, че е направил такъв. Бил е прочут архитект за времето си, нали знаете. После се присъединил към гилбертинците и изчезнал заедно с останалите двайсет и трима монаси. Никой не знаел къде са отишли. Всъщност никой не се и интересувал особено. Гилбертинците никога не са били богат или властен орден. Тъкмо обратното. Така че, когато манастирът във Франция бил изоставен, всички просто решили, че орденът се е разпуснал или е изчезнал.

— Но не било така — каза Бовоар, който също се взираше в плана.

— Не. Дошли тук. В онези времена все едно са били на Луната.

— Защо са дошли?

— Страх ги е било от Инквизицията.

— Но ако са били толкова бедни и незначителни, защо са се страхували?

— Защо се страхуват хората? Най-често всичко е в главите им. Няма нищо общо с реалността. Аз си мисля, че Инквизицията и пет пари не е давала за гилбертинците, но въпреки това те са избягали. За всеки случай. Това би могло да е нашето мото. За всеки случай. Exsisto paratus.[55]

— Никога ли не сте виждали това? — Бовоар посочи към скицата.

Брат Бернар поклати глава. Изглеждаше изгубен между линиите върху листа.

— Възхитително е — каза монахът и се наведе по-близо — да видиш реалния архитектурен план на отец Клеман. Чудно ми е дали е бил направен преди построяването на "Сен Жилбер", или след това.

— Има ли значение?

— Може би не, но единият би бил хипотетичен, а другият — реалност. Ако е бил направен впоследствие, значи показва всичко така, както е в действителност. А не както са си го представяли, защото после може да са си променили решението.

— Вие познавате манастира — каза Бовоар. — Как смятате?

В продължение на няколко минути брат Бернар стоя навел глава над пергамента. От време на време проследяваше мастилото с лилавия си от боровинките пръст. Няколко пъти изсумтя. Затананика си нещо. Поклати глава, плъзна назад пръста си и последва друга линия, друг коридор.

Накрая вдигна глава и срещна погледа на Бовоар.

— Нещо не е наред в тази скица.

Бовоар усети трепетно вълнение, frisson[56].

— Какво?

— Несъразмерно е. Вижте тук и тук…

— Зеленчуковата градина и пространството за животните.

— Точно така. Показани са в един и същ размер като градината на абата. Но те не са. В действителност са поне два пъти по-големи.

Вярно беше. Бовоар си припомни как сутринта бе помагал на брат Антоан да бере тикви. Зеленчуковата градина беше огромна. А градината на абата — местопрестъплението — бе много по-малка.

— Но откъде знаете? — попита Бовоар. — Били ли сте някога в градината на абата? — Той хвърли поглед към високата стена.

— Никога, но съм я обикалял. В търсене на боровинки. И другите градини съм обикалял. Този план — той отново сведе поглед — е погрешен.

— Какво значи това? — попита Бовоар. — Защо отец Клеман би направил това?

Бернар се замисли, после поклати глава.

— Трудно е да се каже. Църквата е имала навика да преувеличава нещата. Вижте някои от старите икони, бебето Исус изглежда около десетгодишно след раждането си. А старите карти на градовете показват катедралите много по-големи, отколкото са всъщност. Извисяват се над всичко, което ги заобикаля.

— Значи смятате, че отец Клеман е преувеличил размерите на градината на абата? Но защо?

Монахът отново поклати глава.

— Тщеславие вероятно. За да направи скицата по-съразмерна. Църковната архитектура не търпи неща, които са необичайни и с нарушено равновесие. Това изглежда по-добре на хартия — монахът отново кимна към скицата, — отколкото в действителност. Макар че самата сграда функционира по-добре в реалността.

Бовоар отново забеляза несъвместимостта между възприятия и реалност в този манастир. И избора да отразяваш това, което изглежда добре, за сметка на онова, което е правдиво.

Брат Бернар продължи да изучава скицата.

— Ако отец Клеман го бе нарисувал точно както си е, манастирът нямаше да изглежда като разпятие. Щеше да прилича на птица. Две големи крила и по-късо тяло.

— Значи си е послужил с измама?

— Предполагам, че и така би могло да се каже.

— Дали е възможно да е предал погрешно и други площи от плана? — попита Бовоар. Макар че знаеше отговора на този въпрос. Ако човек си послужи с измама веднъж, ще го направи отново.

— Предполагам. — Монахът гледаше така, сякаш някой от ангелите бе паднал. — Но не откривам никакви други несъответствия. Има ли някакво значение?

— Може и да няма. — Бовоар отново нави плана на руло. — Попитахте ме какво търся. Търся тайна стая.

— Крилото?

— Знаем за него. Търсим друга.

— Значи има друга?

— Не знаем. Просто чухме слухове, както и вие очевидно.

За пръв път по време на разговора им Бовоар усети у монаха колебание. Сякаш някаква врата бавно се бе затворила. Сякаш брат Бернар си имаше своя собствена тайна стая.

Разбира се, всеки си имаше такава. И работата на детективите бе да ги открият. За тяхно съжаление тези стаи почти никога не криеха съкровища. Там неизменно откриваха планини от боклуци.

— Ако в манастира наистина има тайна стая, трябва да ми кажете — продължи да настоява Бовоар.

— Не знам за такава.

— Но сте чували слуховете?

— Слухове винаги има. Този го чух още в деня на пристигането си.

— Като за орден с обет за мълчание сте доста бъбриви.

Бовоар се усмихна.

— Не пазим пълно мълчание. Позволено ни е да говорим в определени часове от деня.

— И тайните стаи са едно от нещата, които обсъждате?

— Ако са ви позволени само няколко минути разговори на ден, какво бихте обсъждали, как мислите? Времето? Политиката?

— Тайни?

Брат Бернар се усмихна.

— Понякога Божията мистерия, друг път — просто мистерии. Като тайни стаи. И съкровища.

Той хвърли на Бовоар многозначителен поглед. Остър поглед. Този монах, помисли си Бовоар, можеше да е спокоен и дори благ. Но не беше глупак.

— Мислите ли, че наистина съществува?

— Стая с някакво съкровище, довлечено тук от отец Клеман и другите монаси преди векове? — Брат Бернар поклати глава. — Забавно е да си го мислим. Приятно е за убиване на времето в студените зимни нощи. Но никой не вярва, че действително съществува. Все някой щеше да го е открил досега. Абатството е реставрирано, модернизирано, ремонтирано. Ако имаше тайна стая, щяхме да сме я намерили.

— Може би някой вече я е намерил. — Бовоар се изправи. — А колко често ви е позволено да излизате?

Монахът се засмя.

— Това не е затвор, нали знаете.

Ала дори брат Бернар трябваше да признае, че от този ъгъл "Сен Жилбер" със сигурност приличаше на такъв.

— Излизаме, когато си искаме, макар че не се отдалечаваме много. Разхождаме се. Търсим боровинки и дърва за огрев.

Ловим риба. През зимата играем хокей на лед. Брат Антоан го организира.

Бовоар отново усети познатото замайване. Брат Антоан играеше хокей. Сигурно бе капитан на отбора и централен нападател. Същият пост, на който играеше и Бовоар.

— През лятото някои от нас тичат за здраве или практикуват тайчи. Можете да се присъедините след нощното бдение.

— Това ранната утринна служба ли е?

— В пет. — Той се усмихна. — Вашият началник беше там тази сутрин.

Бовоар бе напът да каже нещо остро, да пресече всякакви опити за подигравка с Гамаш, ала видя, че брат Бернар просто се усмихваше кротко. Не се подиграваше.

— Да, той ми спомена — каза Бовоар.

— После разговаряхме.

— О, така ли? — изненада се Бовоар, но отлично знаеше, че сутринта в умивалнята началникът бе разговарял именно с брат Бернар, а после заедно бяха събирали яйца. Брат Бернар бе разказал на началника за разделението в общността им. Всъщност главен инспектор Гамаш беше останал с впечатлението, че монахът специално го е издирил, за да му каже това.

Едва тогава на Бовоар му хрумна да се запита дали сега не се случваше същото. Този монах наистина ли бе излязъл да бере боровинки и случайно се бе натъкнал на него? Или не беше случайно? Може би брат Бернар бе видял Бовоар да излиза с навития на руло план и го беше последвал?

— Началникът ви е добър слушател — каза монахът. — Би се вписал добре тук.

— Наистина изглежда добре в роба — отбеляза Бовоар.

Брат Бернар се засмя.

— Страхувах се да го кажа. — Монахът се обърна към Бовоар и внимателно огледа младия мъж. — Мисля, че и на вас би ви харесало тук.

"Да ми хареса? — помисли си Бовоар. — Хареса? Наистина ли съществуваха хора, на които тук им харесваше?"

Предполагаше, че търпяха ежедневието си като власеница[57]. И през ум не му бе минавало, че животът им в Saint— Gilbert-Entre-les-Loups всъщност ги прави щастливи.

Брат Бернар вдигна кошницата с боровинки и щом тръгнаха, направи няколко крачки, преди отново да заговори. Очевидно подбираше думите си внимателно.

— Изненадах се от появата на другия човек. Всички се изненадахме. В това число и вашият началник, ако не се лъжа. Кой е този мъж, който нахълта така?

— Казва се Франкьор. Той е главният комисар.

— На Sûretè?

Бовоар кимна.

— Най-голямата клечка.

— Вашият папа — каза Бернар.

— Само ако папата е идиот с оръжие.

Брат Бернар се изкиска, после положи усилие да изтрие усмивката от лицето си.

— Не го ли харесвате?

— Годините на размишление са изострили инстинктите ви, брат Бернар.

Брат Бернар отново се засмя.

— Хора се стичат от километри разстояние да чуят прозренията ми. — После усмивката му изчезна напълно. — Този Франкьор например не харесва началника ви, нали?

И двамата знаеха, че това не беше проява на изключителна прозорливост.

Бовоар се зачуди какво да каже. Импулсивната му реакция, както винаги, бе да излъже. Помисли си, че от него би могло да излезе добър средновековен архитект. Мигновено му се прииска да отрече, че има проблем, да скрие истината. Или най-малкото да прикрие мащабите й. Но разбираше, че би било безполезно. Както всички останали и този човек бе забелязал пренебрежителното отношение на Франкьор към Гамаш на пристана.

— Така е от няколко години. Имаха препирня относно колега полицай.

Брат Бернар не каза нищо. Просто слушаше. Със спокойно лице и безизразен, но вежлив поглед. Крачеха бавно по добре отъпканата пътека през гората, а под стъпките им хрущяха сухи листа и съчки. Слънчевите лъчи проникваха на кръпки между клоните и от време на време се чуваше шумолене на птица, на катерица, или на някоя друга дива твар.

Бовоар спря за момент, после продължи. Защо пък не, помисли си. Така или иначе всичко това бе публична информация. Освен ако човек не живееше в манастир насред нищото.

Какво знаеха монасите и какво знаеха всички останали, сякаш бяха две съвсем различни неща.

— Главният инспектор арестува един от комисарите в Sûretè, въпреки че Франкьор и останалите му бяха наредили да не го прави. Казваше се Арно. Той всъщност заемаше поста главен комисар по онова време.

Ведрото лице на монаха трепна съвсем леко. Веждите му се вдигнаха на милиметър. После отново се върнаха на местата си. Почти невидимо. Почти.

— За какво го е арестувал?

— За убийство. Подмолна дейност. Стана ясно, че Арно окуражавал запасните полицаи да убиват всеки местен жител от индианските племена, който създава проблеми. Или най-малкото, когато някой местен младеж бил застрелван или пребиван до смърт, Арно не наказвал извършителите. Лесно било да прескочи от простото затваряне на очите до това активно да насърчава убийствата. Очевидно се превърнало — колебливо продължи Бовоар, видимо затруднен да говори за нещо толкова срамно — в нещо като спорт. Възрастна жена от племето кри помоли Гамаш да й помогне да открие сина си, който беше в неизвестност. Именно тогава той разбра какво става.

— А останалите от ръководството на Sûretè са искали началникът ви да си мълчи по този въпрос, така ли?

Бовоар кимна.

— Споразумяха се да уволнят Арно и останалите полицаи, но не искаха да се вдига скандал. Не искаха да губят доверието на обществото.

Брат Бернар не отклони поглед, но Бовоар имаше усещането, че очите му трепкат.

— Но въпреки това главен инспектор Гамаш е арестувал Арно — каза Бернар. — Не се подчинил на заповедта.

— И през ум не му мина да направи нещо различно. Смяташе, че майките, бащите и близките на жертвите заслужават отговор. И публичен процес. И извинение. Всичко излезе наяве. Беше ад.

Бернар кимна. Църквата разбираше от скандали, разбираше и от тайни, разбираше и от ад.

— Какво стана? — попита монахът.

— Арно и останалите бяха признати за виновни. Излежават доживотни присъди.

— А главният инспектор?

Бовоар се усмихна.

— Той все още си е главен инспектор. Но никога няма да стане комисар и го знае.

— Но е запазил работата си.

— Не можеха да го уволнят. Още преди този случай той бе един от най-уважаваните служители в Sûretè. Процесът му навлече омразата на големите шефове, но и обожанието на по-нисшия състав. Той възвърна гордостта им. И колкото и да е парадоксално, доверието на обществото. Франкьор не можеше да го уволни. Въпреки че искаше. Двамата с Арно бяха приятели. Добри приятели.

Брат Бернар се замисли над думите му.

— А въпросният Франкьор знаел ли е какво прави приятелят му? И двамата са били комисари.

— Главният инспектор така и не успя да го докаже.

— Но се е опитал?

— Искаше да изкара навън всичко гнило — каза Бовоар.

— И направи ли го?

— Надявам се.

И двамата мъже се замислиха за онзи момент на пристана. Протегнатата ръка на Гамаш, за да помогне на Франкьор да слезе от хидроплана. И погледът на Франкьор. Като проблясък.

Там нямаше просто враждебност. Имаше омраза.

— Защо е дошъл главният комисар? — попита брат Бернар.

— Не знам. — Бовоар се постара да звучи небрежно. Вярно беше. Наистина не знаеше. Но отново усети как тревогата се преобръща в стомаха му и остъргва всичките му вътрешности.

Брат Бернар се намръщи.

— Сигурно не им е лесно да работят заедно. Често ли им се налага?

— Не.

Нямаше желание да навлиза в подробности. Със сигурност не възнамеряваше да разказва на този монах за последния път, когато Гамаш и Франкьор бяха принудени да работят заедно. Полицейската акция във фабриката. Преди почти година. И катастрофалните последствия.

Той отново видя как главният инспектор стисна с две ръце плота на бюрото си и се наведе към Франкьор толкова заплашително, че комисарят пребледня и отстъпи назад. Бовоар можеше да преброи на пръстите на едната си ръка случаите, в които бе чувал Гамаш да крещи. Но онзи ден бе крещял. Право в лицето на Франкьор.

Свирепостта му уплаши дори Бовоар.

А комисарят му беше отвърнал с крясъци.

Гамаш взе надмощие. Но само защото отстъпи. И се извини. И се молеше на Франкьор да постъпи разумно. Гамаш се бе молил. Това бе цената, която плати, за да накара Франкьор да предприеме действия.

Бовоар никога не бе виждал началника си да се моли. Но тогава го бе направил.

Оттогава Гамаш и Франкьор не си говореха. Може да бяха разменили по някоя дума на държавното погребение на полицаите, убити при онази полицейска акция във фабриката, макар че Бовоар се съмняваше в това. Или на церемонията, когато Франкьор бе закачил медал за храброст на гърдите на Гамаш. Против волята на Гамаш.

Но Франкьор бе настоял. С ясното съзнание, че в очите на останалия свят той награждаваше главния инспектор. Но помежду си двамата мъже знаеха истината.

Бовоар седеше в публиката по време на церемонията. И видя с очите си лицето на началника, когато медалът бе закачен на гърдите му. Все едно му бяха пронизали сърцето.

Правилен акт. С грешни подбуди.

Бовоар знаеше, че началникът му заслужаваше този медал, но Франкьор го бе направил с цел да го унижи. Публично да награди Гамаш за действие, в резултат на което бяха убити и ранени толкова много агенти на Sûretè. Франкьор му даваше този медал не като награда за живота на всички, които Гамаш бе спасил в онзи ужасен ден, а като обвинение. Едно вечно напомняне. За всички изгубени.

В онзи момент Бовоар бе готов да убие Франкьор.

Сега отново почувства познатото драскане дълбоко в стомаха си. Нещо се опитваше да го разкъса отвътре и да излезе навън. Имаше отчаяна нужда да смени темата на разговора. Да изтрие всички спомени. Спомените за церемонията, но най-вече за онзи кошмарен ден. Във фабриката.

Когато самият той едва не изгуби живота си.

Когато главният инспектор едва не изгуби живота си.

Бовоар се замисли за ситните таблетки, големи колкото диви боровинки. Онези, които все още криеше в апартамента си. И за мощния прилив, който носеха. Не на мускусен аромат, а на блажена забрава.

Изтриваха онова, което се криеше в тайната стая на Бовоар.

Не беше вземал оксиконтин или перкоцет[58] от месеци. Откакто началникът се изправи лице в лице с него и повдигна въпроса. И му взе хапчетата. И потърси помощ за него.

В крайна сметка от него можеше да излезе добър гилбертинец. И той като тях, живееше в страх. Не от това, което можеше да го атакува отвън, а от онова, което търпеливо дебнеше между собствените му стени.

— Добре ли сте?

Бовоар тръгна след мекия глас. Сякаш следваше свещи, запалени покрай пътека, която щеше да го изведе от гората.

— Мога ли да помогна с нещо?

Брат Бернар бе протегнал грубата си ръка и тъкмо докосваше рамото на Бовоар.

— Не, добре съм. Просто се бях замислил за разследването.

Монахът продължи да изучава с поглед събеседника си. Далеч не изглеждаше убеден, че чува истината.

Бовоар трескаво затършува из разпилените парченца в паметта си, за да открие нещо полезно. Разследването. Разследването. Приорът. Убийството. Местопрестъплението. Градината.

Градината.

— Говорехме за градината на абата — каза Бовоар. Тонът му бе рязък, не предразполагаше към споделяне на още тайни. Вече бе отишъл твърде далеч.

— Така ли? — попита брат Бернар.

— Казахте, че всички знаят за нея. Но вие самият все още не сте посещавали градината.

— Точно така.

— А кой я е посещавал?

— Всеки, който е бил поканен от отец Филип.

Бовоар осъзна, че не слушаше съвсем внимателно. Вниманието му все още бе отвлечено от спомените и от чувствата, които те пробуждаха.

Имаше ли току-що в гласа на брат Бернар нотка на раздразнение?

Бовоар не мислеше така, но покрай разсейването си не беше съвсем сигурен. И отново изруга наум по адрес на Франкьор. Заради нежеланото му присъствие. В манастира. И в главата на Бовоар. Трополеше между стените на черепа му. Ровичкаше и събуждаше разни неща, които бе по-добре да останат заспали.

Спомни си съвета на един от терапевтите какво да прави, в случай че се почувства тревожен.

Дишай. Просто дишай.

Вдишай дълбоко. Издишай дълбоко.

— Какво мислите за абата? — попита той. Чувстваше се замаян.

— Какво имате предвид?

Бовоар не беше сигурен какво имаше предвид.

Вдишай дълбоко. Издишай дълбоко.

— Вие сте един от хората на абата, нали? — попита. Докопа първия въпрос, който му хрумна.

— Да.

— Защо? Защо не се присъединихте към приора?

Монахът взе да подритва един камък и Бовоар насочи погледа си към камъка, който подскачаше и се търкаляше по пътеката. Вратата към манастира изглеждаше много далеч. Изведнъж закопня да се върне в Светия храм. Където бе тихо и спокойно. Да слуша монотонните псалми. Да намери утеха в тях.

Там нямаше хаос. Нямаше мисли, нямаше нужда от решения. Нямаше болезнено сурови чувства.

Вдишай дълбоко. Издишай дълбоко.

— Брат Матю бе талантлив музикант — тъкмо казваше брат Бернар. — Той превърна призванието ни да пеем псалми в нещо възвишено. Беше велик учител и водач по рождение. Даде нов смисъл и цел на живота ни. Вдъхна живот на абатството.

— Защо тогава не беше абат?

Методът действаше. Следвайки дишането си и тихия глас на абата, Бовоар отново се прибра в собственото си тяло.

— Може би трябваше да е. Но беше избран отец Филип.

— Отец Филип победи брат Матю?

— Не. Брат Матю не се кандидатира.

— Отец Филип единодушно ли беше избран?

— Не. Тогавашният приор се кандидатира. Повечето очакваха да спечели той, тъй като това бе естественото стечение на обстоятелствата. Приорът почти винаги става абат.

— А кой бе тогавашният приор? — Мозъкът на Бовоар отново работеше. Засмукваше информация и бълваше обратно смислени въпроси. Но юмрукът в стомаха му не изчезваше.

— Аз.

Бовоар не беше сигурен дали е чул добре.

— Вие бяхте приор?

— Да. А отец Филип бе просто брат Филип и толкова. Редови монах.

— Сигурно е било унизително.

Брат Бернар се усмихна.

— Опитваме се да не придаваме личен характер на тези неща. Такава е била Божията воля.

— И това подобрява нещата? Аз бих предпочел да бъда унизен от човек, отколкото от самия Бог.

Бернар предпочете да не отговори.

— Значи вие отново се връщате в редиците на обикновените монаси, а абатът назначава за приор своя приятел. Брат Матю.

Бернар кимна и разсеяно гребна шепа боровинки от кошницата си.

— Изпитахте ли неприязън към новия приор? — попита Бовоар и също си взе от боровинките.

— Ни най-малко. Оказа се избор, подтикнат от Божественото внушение. Двамата с предишния абат бяхме добър екип. Но аз нямаше да съм толкова добър приор за отец Филип, колкото се оказа брат Матю. Всичко вървеше гладко години наред.

— А вие стиснахте зъби и продължихте напред.

— Имате странен начин на изразяване.

— Трябва да чуете онова, което премълчавам — каза Бовоар и забеляза, че брат Бернар се усмихва. — Знаете ли, че приорът е обмислял да смени брат Антоан като солист?

— С брат Люк? Да. Това е слух, разпространяван от брат Люк. Той очевидно си вярва, но е единствен.

— Сигурен ли сте, че е само слух?

— Приорът имаше труден характер. Струва ми се — брат Бернар хвърли поглед към Бовоар, — че вие бихте го нарекли задник.

— Жегнахте ме.

— Но познаваше музиката. Грегорианските песнопения бяха нещо повече от музика за него. Те бяха неговата пътека към Божественото. Би предпочел да умре, отколкото да стори нещо, което да подкопае църковния хор.

Брат Бернар продължи напред, очевидно без да си дава сметка какво е казал. Но Бовоар го складира в съзнанието си.

— Брат Антоан трябва да бъде солист — каза монахът и сдъвка още няколко боровинки. — Той има великолепен глас.

— По-добър от гласа на брат Люк?

— Далеч по-добър. Брат Люк е по-добър в техниката. Може да се контролира. Гласът му звучи красиво, но в него няма нищо божествено. Все едно да гледаш нечий портрет, вместо истинския човек. Липсва му размах.

Мнението на брат Бернар за гласа на Люк почти съвпадаше с това на брат Антоан.

Но въпреки това младият монах бе убеден, както и убедителен.

— Ако Люк е бил прав — предположи Бовоар, — каква щеше да бъде реакцията?

Бернар се замисли за момент.

— Мисля, че хората щяха да се чудят.

— За какво?

Брат Бернар се почувства неловко и хвърли още няколко боровинки в устата си. Плодчетата, които допреди малко преливаха от кошницата, сега едва покриваха дъното й.

— Просто щяха да се чудят.

— Не ми казвате всичко, брат Бернар.

Бернар запази мълчание. Преглъщаше мислите си, мнението и думите заедно с боровинките.

Но Бовоар успя да добие добра представа за онова, което монахът премълчаваше.

— Щяхте да се чудите на връзката помежду им.

Бернар рязко затвори уста, а мускулчетата около челюстта му изпъкнаха от усилието да задържи думите за себе си.

— Щяхте да се чудите — настоятелно продължи Бовоар — какво се случва между по-възрастния приор и новия монах.

— Нямах това предвид.

— Напротив. Вие и другите монаси щяхте да се чудите какво се случва след репетициите на църковния хор. Когато всички се приберат по килиите си.

— Не. Грешите.

— Така ли бе назначен Антоан? Беше ли той нещо повече от солист, а брат Матю — нещо повече от капелмайстор?

— Престанете — отсече брат Бернар. — Не беше така.

— А как беше?

— Хвърляте мръсотия върху църковния хор и псалмите. Матю беше крайно неприятен човек. Не го харесвах изобщо. Но дори аз знам, че никога — изсъска той, — никога не би избрал солист в замяна на секс. Брат Матю обожаваше псалмите. Повече от всичко останало.

— И все пак — каза Бовоар съвсем тихо, — щяхте да се чудите.

Брат Бернар се вторачи в Бовоар с широко отворени очи. Кокалчетата на пръстите му побеляха, докато стискаше дръжката на кошницата.

— Знаете ли, че абатът назначи брат Антоан за нов капелмайстор?

Гласът на Бовоар звучеше дружелюбно. Непринудено. Сякаш не се бяха спречкали току-що. Беше научил тази тактика от Гамаш. Не продължавай да нападаш. Мръдни напред, назад, встрани. Застани неподвижно.

Бъди непредвидим.

Брат Бернар бавно се взе в ръце. И пое дълбоко въздух.

После издиша дълбоко.

— Не съм изненадан — каза накрая. — Толкова присъщо за абата.

— Слушам ви.

— Преди няколко минути ме попитахте защо съм от хората на абата. Ето защо. Само светец или глупак би повишил противник. Отец Филип не е глупак.

— Смятате, че е светец?

Брат Бернар сви рамене.

— Не знам. Но мисля, че не е далеч от това. Защо според вас бе избран за абат? Какво можеше да предложи? Той бе просто един кротък монах, който си вършеше задълженията. Не беше водач. Не беше велик администратор. Не беше изкусен музикант. Не допринасяше за общността с някакви специални умения. Не беше нито водопроводчик, нито дърводелец, нито зидар.

— Тогава какъв е?

— Той е Божи човек. Истински. Вярва с цялото си сърце и душа. И насърчава това у останалите. Ако хората чуват Божественото, когато пеем, отец Филип го е сложил там. Той ни прави по-добри хора и по-добри монаси. Той вярва в Бог, вярва и в силата на любовта и прошката. Това не е вяра за лична изгода. Ако изобщо ви е нужно доказателство, просто вижте какво е направил. Направил е брат Антоан капелмайстор. Защото това е правилното решение. За църковния хор, за псалмите и за спокойствието на братството.

— Това просто го прави кадърен политик, не светец.

— Вие сте скептик, мосю Бовоар.

— И не е случайно, брат Бернар. Някой е убил вашия приор. Разбил е главата му в симпатичната градинка на абата. Говорите за светци. Къде е бил светецът тогава? Къде е бил Бог тогава?

Бернар не каза нищо.

— Oui — отсече Бовоар. — Скептик съм.

Никой ли няма да ме отърве от този размирен свещеник?

Някой бе свършил тази работа.

— А вашият безценен абат не е бил назначен просто така, като гръм от ясно небе. Той е избрал да се кандидатира. Той е искал тази длъжност. Светците търсят ли власт? Не трябва ли да са смирени?

Вече виждаха външната порта на манастира. Зад нея бяха дългите светли коридори. И тесните килии. И тихите монаси, които сякаш се носеха, без да докосват земята. И главен инспектор Гамаш. И Франкьор. Заедно. Бовоар бе малко изненадан, че стените и основите на манастира не се тресат.

Приближиха се до вратата, изработена от дебело дърво, отсечено в тази гора преди четиристотин години. А после бяха изковани панти. И резе. И ключалка.

Върху навитата на руло хартия в ръката на Бовоар Saint-Gilbert-Entre-les-Loups изглеждаше като разпятие. Но в действителност?

Изглеждаше като затвор.

Бовоар спря.

— Защо вратата е заключена? — попита той брат Бернар.

— Традиция, нищо повече. Предполагам, че много от нещата, които правим, изглеждат безсмислени, но правилата и традициите ни имат смисъл за нас.

Бовоар продължаваше да се взира пред себе си.

— Една врата се заключва като предпазна мярка — каза накрая. — Но кой се нуждае от предпазване?

— Pardon?

— Казахте, че мотото ви би могло да бъде "За всеки случай".

— Exsisto paratus, да. Беше шега.

Бовоар кимна.

— Много истини се казват на шега или поне така съм чувал. За какъв случай, mon frére? Защо се заключват вратите? За да държат света отвън или монасите вътре? Да предпазват вас или да предпазват нас?

— Не разбирам — каза брат Бернар. Но Бовоар разбра по изражението му, че е разбрал отлично. Освен това забеляза, че кошницата на монаха, пълна с куп боровинки от златната жила, сега беше празна. От щедрия горски дар нямаше и следа.

— А може безценният ви абат да не е бил нито кадърен политик, нито светец. А тъмничар. Може би точно затова е бил толкова против още един запис. И е бил твърдо решен да запази обета за мълчание. Дали просто е прилагал дългогодишна традиция за мълчание? Или се е страхувал някой звяр да не избяга във външния свят?

— Не мога да повярвам на това, което чуха ушите ми — каза Бернар, разтреперан от усилието да запази самообладание. — Нима говорите за педофилия? Нима смятате, че сме тук, защото сме наранявали момченца? Наистина ли допускате, че брат Шарл, брат Симон, абатът… — той взе да пелтечи. — Аз… това е абсурд…

Монахът не успя да продължи. Лицето му пламтеше от гняв и Бовоар се зачуди дали е възможно главата му да се пръсне.

Но въпреки това инспекторът от отдел "Убийства" не каза нищо. Той чакаше. И чакаше.

Най-после мълчанието бе негов приятел. А този монах — негов враг. Защото в това мълчание дебнеше призрак. Пораснал. От плът и кръв. Призракът на всички момченца. Хористите. Учениците. Църковните прислужници. И техните родители.

И така, вовеки веков — в мълчанието на Църквата.

Когато й бе даден избор и свободна воля, Църквата бе избрала да защити свещениците. А какъв по-добър начин да защитиш тези духовници от това да ги пратиш в дивата пустош. В един почти изчезнал орден. И да издигнеш стена около тях.

Където те биха могли да пеят, но не и да говорят.

Беше ли отец Филип колкото абат, толкова и пазач? Светец, който бдеше над грешници?

ГЛАВА ДЕВЕТНАЙСЕТА

— Знаете ли защо гилбертинците имат черни роби и бели качулки? Това облекло е единствено по рода си. Не се среща в никой друг орден.

Кръстосал дългите си крака, комисар Силвен Франкьор седеше на бюрото на приора, небрежно облегнат на твърдия стол.

Главен инспектор Гамаш сега заемаше стола за гости от другата страна на бюрото. Опитваше се да прочете доклада на патоанатома и другите документи, които Франкьор бе донесъл със себе си. Вдигна поглед и видя, че комисарят се усмихва.

Имаше привлекателна усмивка. Не лигава, нито снизходителна, а топла и уверена. Усмивката на човек, на когото можеш да се довериш.

— Не, сър. Защо?

Франкьор се бе появил в кабинета преди двайсет минути и бе дал докладите на Гамаш. После продължи да прекъсва четенето на главния инспектор с банални изявления.

Гамаш разпозна това като разновидност на стар метод за провеждане на разпити. Да дразниш, да досаждаш. Прекъсваш, прекъсваш, прекъсваш, докато накрая субектът избухва и казва много повече, отколкото би казал, поради безсилие, че не му е било позволено да каже каквото и да било.

Коварна и времеемка бе тази игра с търпението на човека. Не се използваше от днешните нахакани млади агенти. Но старите полицаи я владееха. И знаеха, че ако изчакат достатъчно дълго, тази техника почти винаги дава резултат.

Главният комисар на Sûretè я прилагаше върху началника на отдел "Убийства".

Докато учтиво изслушваше досадните забележки на Франкьор, Гамаш се чудеше защо. Дали само за забавление, просто така, да го разиграва? Или имаше, както винаги с комисар Франкьор, друга, по-дълбока причина?

Гамаш се вгледа в това очарователно лице и се запита какво ли се случва на сантиметри от усмивката. В гнилия мозък. Във византийското съзнание.

Макар Жан Ги да смяташе този човек за идиот, Гамаш знаеше, че не е така. Никой не можеше да се издигне до най-високия пост в квебекската полиция, една от най-уважаваните в света, без да притежава нужните умения.

Да подцениш Франкьор, смятайки го за глупак, би било огромна грешка. Макар че Гамаш никога не можеше напълно да се отърси от усещането, че Бовоар донякъде е прав. Въпреки че не беше идиот, Франкьор не беше и толкова умен, колкото изглеждаше. И със сигурност не беше толкова умен, за колкото се смяташе. В крайна сметка Франкьор бе достатъчно опитен, че да използва стар и коварен метод за провеждане на разпити, но и достатъчно арогантен, че да го приложи върху човек, който със сигурност ще го разпознае. Всъщност бе повече хитър, отколкото умен.

Но това не го правеше по-малко опасен.

Гамаш сведе поглед към доклада на патоанатома в ръката си. За двайсет минути бе успял да прочете само една страница. Там се посочваше, че приорът е бил здрав мъж на шейсетина години. Обичайната амортизация на едно шейсетгодишно тяло. Малко артрит, малко втвърдяване на артериите.

— Потърсих информация за гилбертинците веднага щом чух за убийството на приора. — Гласът на Франкьор бе любезен, надежден. Хората не просто се доверяваха на този човек, те му вярваха.

Гамаш вдигна поглед от страницата и се престори на любезно заинтригуван.

— Така ли?

— Бях чел някои от вестникарските статии, разбира се — каза комисарят и отмести поглед от Гамаш към тясното като процеп прозорче. — Когато записът им стана такава сензация. Имате ли го?

— Да.

— И аз. Аз лично не разбирам цялата тази еуфория. Скучен е. Но много хора го харесват. Вие?

— Да.

Франкьор се усмихна съвсем леко.

— Така и предполагах.

Гамаш безмълвно наблюдаваше комисаря и чакаше. Все едно разполагаше с цялото време на света, а листът в ръката му, бе далеч по-безинтересен от всичко, което излизаше от устата на шефа му.

— Предизвика сензация. Удивително е, като се замисли човек. Тези монаси са тук от стотици години и сякаш никой не ги е забелязал. После записват няколко песнички и… voila. Световноизвестни. Точно там е проблемът, разбира се.

— Как така?

— Страшен шум ще се вдигне, когато гръмне новината за смъртта на брат Матю. Та той е по-известен от брат Жак. — Франкьор се усмихна и за изненада на Гамаш запя: — frére Jacques, frére Jacques, dormez-vous? Dormez-vouz?[59]

Ho комисарят изпя веселата детска мелодия като погребална песен. Бавно, звучно. Сякаш в лековатия стих имаше някакъв скрит смисъл. После за момент втренчи студения си поглед в Гамаш.

— Ще има големи неприятности, Арман. Дори вие трябва вече да сте го проумели.

— Да, проумял съм го. Merci.

Гамаш се наведе напред и остави на бюрото помежду им доклада на патоанатома. Вторачи се право в комисаря, който му отвърна. Без да мига. С хладен и неумолим поглед. Предизвикваше главния инспектор да проговори. И той го стори.

— Защо сте тук?

— Дойдох да помогна.

— Простете, господин комисар — каза Гамаш. — Но аз все още не съм сигурен защо дойдохте. Никога досега не сте изпитвали нужда да помагате.

Двамата мъже се гледаха свирепо. Въздухът помежду им пулсираше от враждебност.

— Имам предвид в разследване на убийство — добави Гамаш с усмивка.

— Разбира се.

Франкьор погледна към Гамаш с едва прикрита ненавист.

— При липсата на комуникация — комисарят погледна към лаптопа върху бюрото — и наличието на един-единствен телефон в манастира, беше ясно, че някой трябва да ви донесе това.

Той махна към папките помежду им. Доклада от аутопсията и резултатите от лабораторните изследвания.

— Това е изключително полезно — каза Гамаш съвсем искрено. Ала и той като Франкьор знаеше, че няма нужда главният комисар на Sûretè да влиза в ролята на куриер. Всъщност би било много по-полезно, ако наистина това бе целта, да ги донесе някой от агентите на Гамаш в отдел "Убийства". — Щом сте тук да помогнете, може би ще искате да ви запозная с фактите по случая — предположи Гамаш.

— Моля ви.

През следващите няколко минути Гамаш се опита да представи на комисар Франкьор фактите, докато комисарят постоянно го прекъсваше с безсмислени въпроси и коментари. Повечето от тях внушаваха, че Гамаш може да е допуснал пропуск или да не е попитал или разследвал нещо.

В крайна сметка, на пресекулки, Гамаш успя да разкаже историята за убийството на брат Матю.

Тялото, свито на кълбо около пожълтялата хартия с невмите и безсмислиците на латински. Тримата монаси, молещи се над мъртвия приор в градината. Абатът, отец Филип, секретарят му, брат Симон, и докторът, брат Шарл.

Доказателствата за жестокото разцепление в "Сен Жилбер". Между онези, които искаха да се вдигне обетът за мълчание и да се направи втори запис с грегориански псалми, и останалите, които не искаха нито едното, нито другото. Между хората на приора и хората на абата.

С упорити прекъсвания Гамаш разказа на комисаря за тайната стая — Крилото — и за тайната градина на абата. Слуховете за още тайни стаи и дори за съкровище.

След тази подробност комисарят погледна Гамаш така, сякаш главният инспектор бе лековерно хлапе.

Гамаш просто продължи със сбити описания на монасите.

— Изглежда, няма напредък в разрешаването на случая — каза Франкьор. — Все още всички са заподозрени.

— Добре, че дойдохте в такъв случай — каза Гамаш. — да помогнете.

— Така е. Дори не разполагате с оръдието на убийството например.

— Вярно е.

— Нито пък знаете какво е.

Гамаш отвори уста да сподели предположението, че камък от градината на абата е строшил черепа на приора, а после е хвърлен зад стената в гората. Ала инстинктът, или може би лекият проблясък на задоволство в очите на Франкьор, го накара да спре. Вместо това той погледна към комисаря, после наведе поглед към непрочетения доклад от аутопсията.

Обърна страницата и се зачете. Сетне вдигна глава и срещна погледа на Франкьор. Проблясъкът се бе разгорял в триумфален пламък.

Гамаш сви дясната си длан и я обгърна с лявата. Държеше я здраво. За да не види Франкьор лекия тремор и да реши, че е заради него.

— Прочетохте ли докладите? — попита Гамаш.

Франкьор кимна.

— В самолета. Разбрах, че търсите някакъв камък.

От неговата уста прозвуча смехотворно.

— Така е. Очевидно сме сгрешили. Не е камък.

— Не. — Франкьор разкръстоса крака и се наведе напред. — Няма кал или друго замърсяване в раната. Абсолютно нищо. Както виждате, патоанатомът смята, че е използван дълъг метален предмет като тръба или ръжен.

— Знаехте това още като дойдохте, но не ми го казахте. — Гласът на Гамаш прозвуча спокойно, но неодобрението се усещаше.

— Моля? Да си позволя да кажа на великия Гамаш как да си върши работата? Не бих си и помислил.

— Тогава защо сте тук, ако не за да предадете важна информация?

— Защото, Арман — Франкьор изплю името, сякаш бе merde[60] в устата му, — единият от нас го е грижа за полицията, а другият — за кариерата му. Аз съм тук, защото искам, когато новината за убийството излезе наяве и положението стане неуправляемо, а световните медии ни накацат, да не изглеждаме като пълни идиоти. Мога поне да създам впечатлението, че Sûretè е компетентна институция. Че правим всичко по силите си, за да разкрием бруталното убийство на един от най-обичаните religieux в света. Наясно ли сте какво ще иска да знае светът, когато гръмне новината за убийството му?

Гамаш запази мълчание. Знаеше, че ако непрестанното прекъсване може да предизвика експлозия от информация, то на същото е способно и мълчанието. Човек като Франкьор, който така умело сдържаше гнева си, се нуждаеше от пространство. А може би и тласък — в удачно избран момент.

— Защо при две дузини заподозрени в далечен манастир славната Sûretè du Quebec все още не е арестувала никого — презрително се усмихна Франкьор. — По каква причина се мотаят толкова, това ще попитат.

— А вие какво ще им отговорите, Силвен? Че е трудно да се стигне до истината, когато собствените ти хора отказват да споделят информация?

— Истината ли, Арман? Искате да им кажа, че един арогантен, надут, некадърен задник ръководи разследването?

Гамаш вдигна вежди и леко кимна към мястото, на което седеше Франкьор. На бюрото.

И видя как Франкьор излиза от кожата си. Комисарят се изправи и каменният под възропта, когато столът го остърга. Красивото лице на Франкьор пламтеше от гняв.

Гамаш остана на мястото си, но след момент се изправи — бавно, съвсем бавно — и двамата застанаха лице в лице от двете страни на бюрото. Ръцете на Гамаш бяха сключени зад гърба му. Гърдите му бяха открити, сякаш подканяше Франкьор да се прицели добре.

На вратата леко се почука.

Никой от двамата не отговори.

После се чу още едно почукване и колебливото: "Шефе?".

Вратата се открехна.

— Трябва да се отнасяте с повече уважение към хората си, Арман — отсече Франкьор на висок глас. После се обърна към вратата. — Влезте.

Бовоар пристъпи прага и погледна първо единия, после другия. Напрежението във въздуха беше толкова гъсто, че му се стори почти невъзможно да влезе в кабинета на приора. Но Бовоар го направи. Влезе вътре и застана рамо до рамо с Гамаш.

Франкьор отмести втренчения си поглед от главния инспектор върху Бовоар и пое дълбоко въздух. Успя да скалъпи дори лека усмивка.

— Идвате тъкмо навреме, инспекторе. Мисля, че двамата с вашия началник си казахме достатъчно. Даже повече от достатъчно.

Той се изкиска подкупващо и протегна ръка.

— Нямах възможност да ви поздравя, когато пристигнах. Приемете моите извинения, инспектор Бовоар.

Жан Ги се поколеба, после стисна ръката му.

Чу се камбанен звън и Бовоар направи гримаса.

— О, не, пак ли?

Комисар Франкьор се засмя.

— И аз така се чувствам. Но вероятно, докато монасите се молят, ние можем да се заемем със собствената си работа. Поне ще знаем къде са.

Той почти намигна на Бовоар, после отново се обърна към Гамаш.

— Помислете над това, което ви казах, господин главен инспектор. — Гласът му бе любезен, почти сърдечен. — Само за това ви моля.

Той тръгна към вратата, но Гамаш извика след него:

— Струва ми се, господин комисар, че тази камбана не е за молитва, а за обяд.

— Е — ухили се Франкьор, — в такъв случай молитвите ми са чути. Разбрах, че храната тук била отлична. Така ли е? — попита той Бовоар.

— Не е лоша.

— Bon. Значи ще се видим в столовата. Ще остана няколко дни, разбира се. Абатът бе така любезен да ми предложи една от стаите. А сега, ако ме извините, само ще се освежа и ще се срещнем там.

Той кимна и на двамата, после излезе с уверена стъпка. Един човек, който напълно владееше себе си, ситуацията, и манастира.

Бовоар се обърна към Гамаш.

— Какво беше това?

— Честно казано, нямам представа.

— Добре ли сте?

— Много добре, благодаря.

— Дърт, отвратителен, безсрамен, разярен егоист? Д.О.Б.Р.Е.?

— Мисля, че това описание подхожда повече на господин комисаря — усмихна се Гамаш и двамата тръгнаха по коридора, към Светия храм и столовата.

— Дошъл е тук, за да ви каже това?

— Не, според него е дошъл да помогне. Освен това е взел със себе си доклада от аутопсията и резултатите от лабораторията.

Гамаш разказа на Бовоар какво пише в докладите. Бовоар вървеше и слушаше. После спря и се обърна към Гамаш, изпълнен с гняв.

— Знаел е какво пише в доклада, че оръдието не е никакъв камък, но не ни го е казал веднага? Какъв е този театър?

— Не знам. Но трябва да насочим вниманието си към убийството и да не позволяваме комисарят да ни разсейва.

— D'accord — съгласи се неохотно Бовоар. — Е, къде е проклетото оръдие на убийството? Претърсихме гората зад стената и не открихме нищо.

Ако не броим, помисли си, дивите боровинки. А те вероятно не са смъртоносни, стига да не са потопени в тъмен шоколад.

— Едно нещо знам със сигурност — каза началникът. — Докладът ни казва нещо изключително важно.

— Какво?

— Убийството на брат Матю почти сигурно е било предумишлено. Ако се намираш в градина, в прилив на емоции можеш да грабнеш камък и да убиеш някого…

— Но не и парче метал — каза Бовоар, следвайки мисълта на началника си. — Убиецът трябва да го е носил със себе си. Няма начин тръба или ръжен да се търкалят просто ей така в градината на абата.

Гамаш кимна.

Някой от монасите не просто бе избухнал и бе убил приора в пристъп на ярост. Убийството беше планирано.

Mens rеа.[61]

Гамаш веднага се сети за латинската фраза.

Mens rea. Престъпен умисъл. Преднамереност.

Един от тези монаси се бе срещнал с абата в градината, въоръжен с метална тръба и престъпен умисъл. Мисълта и деянието бяха влезли в стълкновение, завършило с убийство.

— Не мога да повярвам, че Франкьор смята да остане — каза Бовоар, докато крачеха из Светия храм. — Готов съм да поема лично вината за престъплението, ако така този идиот ще се разкара.

Гамаш спря. Намираха се точно в центъра на храма.

— Внимавай, Жан Ги. — стараеше се да говори тихо. — Комисар Франкьор не е глупак.

— Шегувате ли се? Още щом слезе от хидроплана, трябваше да ви връчи докладите. Но вместо това той ви пренебрегва пред всички и се залепя за абата.

— Говори по-тихо — предупреди го Гамаш.

Бовоар се огледа предпазливо и настойчиво зашепна:

— Този човек е жива напаст.

Той се извърна към вратата откъм коридора, понеже се оглеждаше за Франкьор. Гамаш се обърна и двамата продължиха да вървят към столовата.

— Вижте — Бовоар ускори ход, за да смогва с широките крачки на началника. — Той подронва авторитета ви тук. Трябва да го проумеете. Всички видяха какво се случи на пристана и сега си мислят, че Франкьор е началникът.

Гамаш отвори вратата и поведе Бовоар към следващия коридор. Посрещна ги аромат на прясно изпечен хляб и супа. Тогава, след бърз поглед през рамо към сумрака на Светия храм, Гамаш затвори вратата.

— Той е началникът, Жан Ги.

— О, я стига!

Ала смехът замръзна върху устните на Бовоар. Гамаш бе напълно сериозен.

— Той е главен комисар на Sûretè — каза Гамаш. — А аз… не съм. Той е мой шеф. Той винаги ще е началник. — Гамаш забеляза буреносното изражение на Бовоар и се усмихна. — Всичко ще бъде наред.

— Знам, че ще бъде, patron. В крайна сметка нищо лошо не може да се случи, когато служител от командния състав на Sûretè започне да злоупотребява с властта си.

— Точно така, топ vieux. — Гамаш се ухили и улови погледа на Бовоар. — Моля те, Жан Ги. Стой настрана от това.

Бовоар нямаше нужда да пита "От кое?". Кротките кафяви очи на главен инспектор Гамаш се вгледаха в неговите. В тях се четеше молба. Не за помощ, а точно обратното. Да бъде оставен на спокойствие, за да се справи сам с Франкьор.

Бовоар кимна.

— Oui, patron.

Ала знаеше, че току-що е излъгал.

ГЛАВА ДВАЙСЕТА

Когато Гамаш и Бовоар пристигнаха в столовата, повечето монаси вече бяха там. Главният инспектор кимна на абата, който седеше начело на дългата маса, а столът до него беше празен. Абатът вдигна ръка за поздрав, ала не предложи свободното място. Но и главният инспектор не пожела да го заеме. И двамата имаха други планове.

Върху дървената маса бяха сервирани панери с пресни багети, подноси със сирена и бутилки сайдер, а монасите седяха около тях в черните си роби, със спуснати на гърба бели качулки. Гамаш осъзна, че комисар Франкьор така и не му каза защо Гилберт от Семпрингам бе избрал този единствен и неповторим дизайн деветстотин години по-рано.

— Това е брат Реймон — прошепна Гамаш и кимна към мястото на пейката между доктора, брат Шарл, и още един монах. — Той отговаря за ремонтите.

— Разбрах — каза Бовоар и бързо се придвижи до другата страна на масата.

— Нещо против? — попита той монасите.

— Ни най-малко — отвърна брат Шарл. Изглеждаше щастлив, почти до истерия, че вижда агента от Sûretè. Такъв радушен прием бе истинска рядкост по време на разследване на убийство.

Сътрапезникът на Гамаш, от друга страна, далеч не изглеждаше доволен да го види. Далеч не изглеждаше доволен да види и хляба и сирената. Нито слънцето в небето или птиците отвъд прозореца.

— Bonjour, брат Симон — каза Гамаш и седна до него. Но секретарят на абата очевидно спазваше стриктно свой личен обет за мълчание. А както изглеждаше, и обет за негодувание.

От другата страна на масата Бовоар вече водеше разговор с брат Реймон.

— Първите братя са си разбирали от работата — каза Реймон в отговор на въпроса на Бовоар за оригиналните архитектурни планове на абатството. Отговорът му изненада Бовоар. Не съдържанието, а гласът на монаха.

Говореше с протяжен, почти неразбираем, провинциален акцент. Носов изговор, излязъл от горите и мъничките селца на Квебек. Насаден от първите заселници и voyageurs[62] от Франция преди стотици години. Сурови мъже, приучени на най-важното за тези земи. Не politesse[63], а оцеляване. Аристократите, образованите администратори и моряците може и да бяха открили Новия свят, но жилавите селяни го бяха заселили. Гласовете им бяха пуснали дълбок корен в Квебек като вековен дъб. Непроменени в продължение на столетия. И ако историк разговаряше с тези квебекчани, можеше да добие усещането, че се е върнал с машина на времето в средновековна Франция.

През поколенията повечето квебекчани бяха загубили акцента. Но от време на време се случваше този глас да изникне от някое селце в долините.

Хората често се подиграваха с подобни акценти, и смятаха, че щом гласът е селски, то и мисленето е изостанало. Ала Бовоар знаеше, че не е така.

Собствената му баба говореше по този начин, докато заедно ронеха грах на разнебитената стара веранда. И му разказваше за градината си. И за сезоните. И за търпението. И за природата.

Речеше ли да си отвори устата, пресипналият му дядо също звучеше като селянин. Но мислеше и действаше като благородник. Никога не отказваше да помогне на съсед. Никога не пропускаше да сподели и малкото, с което разполагаше.

Не, Бовоар не смяташе да подценява брат Реймон и да страни от него. Точно обратното. Чувстваше се привлечен от този монах.

Реймон имаше дълбоки кафяви очи, а изваяното му тяло личеше дори и под робата. С източени жилави ръце, оформяни цял живот с упорита физическа работа. Бовоар предположи, че е петдесетина годишен.

— Построили са "Сен Жилбер" така, че да го бъде дълго — каза брат Реймон, протегна се към бутилката със сайдер и наля на Бовоар и на себе си. — Майсторска работа, това е. И дисциплина. Но след онези първи монаси? Истинска катастрофа.

После започна да опява как всяко поколение монаси бе съсипвало манастира посвоему. Не духовно. Това сякаш не тревожеше особено брат Реймон. А физически. Добавяли неща, махали неща. Пак ги добавяли. Променили покрива. Все катастрофи.

— И тоалетните. По-добре да не започвам темата за тоалетните.

Ала беше твърде късно. Брат Реймон я започна. И Бовоар взе да разбира почти истеричната радост на брат Шарл, когато някой седнеше между него и брат Реймон. Не заради гласа, а заради онова, което гласът говореше. Без прекъсване.

— Съсипаха ги — каза брат Реймон. — Тоалетните бяха…

— Катастрофа? — попита Бовоар.

— Exactement.[64] — Реймон разбра, че се намира в компанията на сродна душа.

Последните няколко монаси дойдоха и заеха местата си. Появи се и комисар Франкьор, който спря до вратата. Залата притихна с изключение на брат Реймон, който явно не можеше да спре пороя от думи.

— Лайна. Огромни ями с лайна. Мога да ви покажа, ако желаете.

Брат Реймон погледна с ентусиазъм към Бовоар, ала инспекторът поклати глава и насочи вниманието си към Франкьор.

— Merci, mon frére — прошепна той. — Но съм видял достатъчно лайна.

Брат Реймон изсумтя.

— Аз също.

И най-сетне млъкна.

Комисар Франкьор знаеше как да привлича вниманието. Бовоар проследи с поглед как монасите, един по един, се обърнаха към комисаря.

"И тях е успял да заблуди", помисли си Бовоар. Смяташе, че божиите хора със сигурност биха прозрели какво се крие зад фалшивата външност. Биха забелязали низостта, дребнавостта му. Биха си дали сметка какъв смърдящ боклук е. Бедствие.

Ала, изглежда, не успяваха. Също като мнозина от служителите на Sûretè. Бяха заблудени от перченето на Франкьор. От мъжествеността, от прекалената му самоувереност.

Бовоар лесно можеше да си представи как изпълненият с тестостерон свят на Sûretè бива засмукан от излъчването на този човек. Но не и тихите, деликатни монаси.

Ала и те очевидно благоговееха пред този мъж, който бе пристигнал толкова стремително. Долетял и кацнал почти отгоре им. У Франкьор нямаше нищо плахо, нищо колебливо. Той на практика бе паднал от небето. В тяхното абатство. В скутовете им.

И съдейки по изражението на лицата им, сякаш му се възхищаваха за това.

Но не всички, забеляза Бовоар. Берачът на боровинки от сутрешната разходка в гората, брат Бернар, гледаше Франкьор подозрително. Същото се четеше и в погледите на неколцина други монаси.

Може би не бяха толкова наивни, колкото Бовоар предполагаше. Но после проумя. Хората на абата гледаха Франкьор предпазливо. С вежливи, но непроницаеми изражения.

Хората на приора бяха тези, които го посрещаха с неприкрито вълнение.

Погледът на Франкьор се плъзна из помещението и спря върху абата. И върху празния стол до него. Въздухът сякаш се изпари от стаята, когато всички погледи се прехвърлиха от комисаря на празния стол. И обратно.

Отец Филип седеше съвършено неподвижен начело на масата. Не насърчаваше комисаря да се присъедини към него, но не го и отблъскваше.

Накрая Франкьор леко се поклони на монасите в знак на уважение и уверено тръгна покрай дългата маса. Към челото. И зае своето място, от дясната страна на абата.

Мястото на приора. Запълнено. Празнотата — запълнена. Вакуумът — запълнен.

Бовоар отново насочи вниманието си към брат Реймон и с изненада видя възхищението, изписано на слабото му обветрено лице, докато наблюдаваше комисаря.

— Мястото на приора, разбира се — каза Реймон. — Кралят е мъртъв, да живее кралят.

— Приорът ли беше кралят? Мислех, че тази роля принадлежи на абата.

Брат Реймон го изгледа преценяващо.

— Само на думи. Приорът бе нашият истински водач.

— Вие сте от хората на приора? — изненадано попита Бовоар. Беше решил, че този човек е верен на абата.

— Да, категорично. До гуша ми дойде от некадърност. Той — брат Реймон килна бръснатата си глава към абата — разрушава абатството. Приорът щеше да го спаси.

— Разрушава го? Как?

— Като не прави нищо. — Реймон се стараеше да говори тихо, но не успяваше да прикрие раздразнението си. — Приорът му предостави средство да спечели всички пари, с чиято помощ най-сетне да ремонтираме абатството, така че да издържи хиляда години, а отец Филип отказа.

— Мислех, че голяма част от работата е вече свършена. Кухните, покривът, геотермалната система. Не може да се каже, че абатът е седял със скръстени ръце.

— Но не правеше онова, от което наистина се нуждаехме. Спокойно можехме да я караме известно време без нова кухня и геотермална система.

Брат Реймон замълча. Сякаш в потока от думи внезапно бе зейнала бездна. Бовоар се взираше в него. И чакаше. Докато брат Реймон се колебаеше на границата. Мълчание. Или още думи.

Бовоар реши да му даде лек тласък.

— Без какво не можете да оцелеете?

Монахът сниши глас още повече.

— Основите са прогнили.

Бовоар вече не беше сигурен дали брат Реймон говори метафорично, както обикновено правеха les religieux, или буквално. Но реши, че този монах, с този акцент, вероятно не си падаше по метафори.

— Какво имате предвид? — също толкова тихо прошепна Бовоар.

— Какво мога да имам предвид? — попита на свой ред Реймон. — Основите са прогнили.

— Това сериозен проблем ли е?

— Шегувате ли се? Нали виждате сградата? Заминат ли основите, манастирът ще се срути.

Бовоар се вторачи в екзалтирания монах, който го пронизваше с поглед.

— Срути? Манастирът ще се събори?

— До основи. Не днес. Не и утре. Бих казал, че разполагаме с десетина години. Но толкова ще са нужни и за ремонта. Основите са поддържали тежестта на стените в продължение на стотици години — каза Реймон. — Удивителна работа са свършили онези първи монаси. Изключително напредничави за времето си. Но не са взели предвид ужасните зими. Циклите на замръзване и топене, както и последиците от това. И още нещо.

— Какво?

— Гората. "Сен Жилбер" си стои на едно място, но гората непрекъснато се мести. Към нас. Корените на дърветата пробиват основите. Пропукват ги, отслабват ги. После в пролуките влиза вода. Основите се ронят, прогнили са.

Прогнили са, помисли си Бовоар. Не беше метафора, но би могло да бъде.

— Когато дойдохме, забелязахме, че много от околните дървета наскоро са били отсечени. Това ли е причината?

— След дъжд качулка. Щетите са нанесени, корените вече са тук. Ще са нужни милиони за ремонта. И квалифицирани работници с различни умения. Но той — сега Реймон насочи ножа си към абата — си въобразява, че две дузини застаряващи монаси могат да свършат работата. Той е не просто некадърен, а умопобъркан.

Тук Бовоар трябваше да се съгласи с него. Наблюдаваше абата, който, изглежда, водеше любезен разговор с комисаря, и за пръв път подложи на съмнение здравия му разум.

— Какво отговаря той, когато му кажете, че е невъзможно сами да поправите основите?

— Казва ми да правя като него. Да се моля за чудо.

— А вие не вярвате, че ще се случи чудо?

Брат Реймон се извъртя към Бовоар, за да го погледне право в лицето. От гнева му, така очевиден само миг по-рано, вече нямаше и следа.

— Тъкмо обратното. Казах на абата, че може да спре да се моли. Че чудото вече се е случило. Бог ни е дал гласове. И най-прекрасните псалми. И епоха, в която те могат да се разпространяват по цял свят. За да вдъхновяват милиони, докато печелят милиони. Ако това не е чудо, не знам кое е.

Бовоар се облегна назад и се вгледа в монаха, който не просто вярваше в молитви и чудеса, а и че Бог вече им е изпратил чудото. Мълчаливият орден щеше да спечели пари с гласовете си и да спаси абатството.

Но абатът бе твърде сляп да прозре, че вече притежава онова, за което се моли.

— Кой друг знае за основите?

— Никой. Аз открих проблема едва преди няколко месеца. Направих проучвания, после казах на абата, като очаквах, че той ще сподели проблема с цялата общност.

— Но той не го направи?

Брат Реймон поклати глава и предпазливо се огледа, после сниши глас още повече.

— Той нареди да се отсекат дърветата, но каза на събратята, че са за огрев в случай на повреда в геотермалната система.

— Излъгал е?

Монахът сви рамене.

— Добра идея е да имаме резерв от дърва за огрев, за всеки случай. Но не това беше истинската причина. Никой от братята не знае. Само абатът. И аз. Той ме накара да обещая, че няма да кажа на никого.

— Смятате ли, че приорът е знаел?

— Ще ми се да е знаел. Щеше да ни спаси. Би било толкова лесно. Още един запис. И може би концертно турне. Щяхме да спечелим достатъчно, за да спасим "Сен Жилбер".

— Но после брат Матю беше погубен — каза Бовоар.

— Убит — съгласи се монахът.

— От кого?

— Хайде, синко. И двамата знаем отговора.

Бовоар хвърли поглед към челото на масата, където абатът тъкмо се бе изправил на крака. Последва шумолене на роби, докато останалите монаси се надигаха от местата си заедно с полицаите от Sûreté.

Абатът благослови на храната. Когато приключи, всички седнаха, а един от монасите се отправи към подиума, прокашля се и запя.

Ето пак, помисли си Бовоар с въздишка и погледна с копнеж към пресния хляб и сирената, така мъчително близо. Но най-вече си мислеше за простодушния и прям монах до себе си. Който бе един от хората на приора. И който смяташе абата за катастрофа. И нещо по-лошо. За убиец.

Когато монахът най-сетне спря да пее, други монаси донесоха на масата казани с топла супа, приготвена от зеленчуците, за чието прибиране бе помагал и Бовоар рано сутринта.

Бовоар си взе парче топла багета, намаза отгоре й разбито масло и се загледа как се топи. После си отряза "Бри" и синьо сирене от дъската със сирена и я подаде нататък. Докато брат Реймон продължаваше монолога си за грешките в манастира, Бовоар си гребна от супата — с моркови, грах, пащърнак и картофи, които се блъскаха в ароматния бульон.

И докато Бовоар се чудеше как да спре почти библейския словесен потоп от устата на събеседника си, той забеляза, че началникът едва успява да изкопчи някоя и друга дума от брат Симон.

* * *

Гамаш бе срещал много заподозрени, които отказваха да говорят. Седяха с враждебни физиономии и скръстени ръце зад очукана маса в някой далечен клон на Sûretè.

В крайна сметка всички проговаряха. Някои дори признаваха. Но болшинството казваха много повече, отколкото очакваха или възнамеряваха.

Арман Гамаш умееше майсторски да измъква от хората признания за прегрешенията им.

Но сега се чудеше дали не си бе намерил майстора в лицето на брат Симон.

Беше повдигнал темата за времето. После реши, че това може би е твърде досадно за секретаря на абата, и попита за света Чечилия.

— Открихме нейна статуя в килията на брат Матю.

— Светица покровителка на музиката — каза Симон, съсредоточен върху супата си.

Все пак бе някакво начало, помисли си детективът, отряза резен камамбер и го намаза върху парче топла багета. И една мистерия бе разгадана. Брат Матю всяка вечер се бе молил на светицата покровителка на музиката.

Усетил тясна пролука, Гамаш попита за Гилберт от Семпрингам. И за дизайна на робите.

Това успя да предизвика ответна реакция. Брат Симон го погледна така, сякаш инспекторът си бе изгубил ума. После продължи да се храни. Гамаш също.

Началникът отпи глътка от сайдера.

— Хубаво питие — каза той и остави чашата си на масата. — Разбрах, че разменяте боровинки за сайдер от един манастир на юг.

Със същия успех можеше да говори и на камамбера.

Да беше изключително неловко светско мероприятие, Гамаш щеше да се откаже и вероятно щеше да се обърне към монаха от другата си страна, ала разследваха убийство. Такава алтернатива не съществуваше. Затова главният инспектор отново се обърна към брат Симон, твърдо решен да пробие защитата му.

— "Червен Роуд Айланд".

Лъжицата на брат Симон се потопи в супата, а главата му бавно се обърна. За да погледне Гамаш.

— Pardon?. — попита. Великолепието на гласа му личеше дори и в една дума. Плътен. Мелодичен. Като гъсто кафе или отлежал коняк. С всичките му нюанси и дълбочина.

Гамаш изненадано осъзна, че за целия си престой тук не е чул от устата на секретаря повече от десетина думи.

— "Червен Роуд Айланд" — повтори Гамаш. — Великолепна порода.

— Какво знаете за тях?

— Ами имат удивително оперение. И според мен са твърде подценявани.

Гамаш, естествено, нямаше никаква представа какво говори, знаеше само, че звучи добре и може да предизвика интереса на този човек. Защото се бе случило малко чудо. Главният инспектор си бе припомнил едно-единствено изречение от всичките си разговори с абата.

Брат Симон имаше слабост към кокошки.

Гамаш, който нямаше слабост към кокошки, успя да се сети само за една порода. И точно преди да каже "Фогхорн Легхорн", се случи първото чудо и той се сети тъкмо навреме, че това бе персонаж от анимационно филмче, а не порода.

Camptown racetrack's five miles long.[65] За ужас на началника, любимата песен на анимационния герой се бе промъкнала в главата му. Дууда. Гамаш се опита да отбие атаката. Дууда.

Обърна се към брат Симон с надеждата, че остроумната му вметка е проработила. Дуу-да, дуу-да.

— Вярно е, че са с добър нрав, но внимавайте. Може да ви нападнат, ако ги дразните — каза брат Симон.

С тези три вълшебни думи — "Червен Роуд Айланд", Гамаш не просто бе пробил защитата на монаха. Портите на крепостта бяха широко отворени. И главният инспектор влезе с парадна крачка.

Гамаш обаче се зачуди какво ли би могло да подразни една кокошка. Може би същите неща, които дразнеха брат Симон и другите монаси, натъпкани в тесните си килии. Не можеше да се каже, че приличат на свободно отглеждани монаси. По-скоро на сардини в консерва.

— Имате ли такива?

— Червени "Роуд Айланд"? Не. Те са жилави, но засега сме открили само една порода, която вирее добре толкова далеч на север.

Секретарят на абата се бе обърнал изцяло към Гамаш. От необщителността му нямаше и следа. Монахът почти умоляваше Гамаш да му зададе въпроса. И главният инспектор, естествено, не чака втора покана.

— И коя е тази порода? — Гамаш се надяваше — молеше се! — брат Симон да не го кара да гадае.

— Ще се пукнете от яд, че не сте се сетили — каза брат Симон, почти замаян от радост.

— Сигурен съм.

— "Шантиклер"!

Брат Симон го каза толкова триумфално, че Гамаш едва не се пукна от яд, че не се е сетил, преди да загрее, че никога досега не е чувал за тази порода.

— Ама разбира се — каза. — "Шантиклер." Какъв съм глупак. Легендарна кокошка.

— Прав сте.

В продължение на десет минути Гамаш слушаше, а брат Симон жестикулираше, рисуваше скици с тумбестия си пръст върху дървената маса и не спираше да говори за "Шантиклер". И за собствения си многообичан петел — Фернандо.

— Фернандо? — не се стърпя Гамаш.

Симон се засмя, а монасите около него направо се смаяха. Едва ли бяха чували този звук от устата му досега.

— Честно ли? — попита Симон и се наведе към Гамаш. — Имах предвид песента на АББА.

Монахът изпя познатата мелодия, една-единствена фраза за барабани и тътен на оръжия. Гамаш усети как сърцето му подскача, сякаш иска да се намести в гърдите на този монах. Той имаше изключително красив глас. Докато другите гласове бяха великолепни заради чистотата си, този на Симон се отличаваше със своята тоналност, с плътността си. Извисяваше простичката популярна песен до нещо вълшебно. Гамаш осъзна, че му се иска брат Симон да има и кокошка на име Мама Миа.

Това бе човек, изпълнен със страст. Към кокошките — със сигурност. Беше друг въпрос дали питаеше страст към музиката или към Бог, или към монашеския живот.

От зори до мрак, дууда.[66]

— Вашият началник сякаш пожъна успех — наведе се брат Шарл към Бовоар.

— Oui. Чудя се за какво си говорят.

— И аз — каза докторът. — Никога не съм успявал да изтръгна от брат Симон нещо повече от сумтене. Макар че това го прави отличен пазач.

— Мислех, че брат Люк е пазачът.

— Той е portier, охранява портата. Симон има друга работа. Той е вярното куче пазач на абата. Никой не може да припари до отец Филип, без да получи одобрението на брат Симон. Той е много предан на абата.

— А вие? Вие предан ли сте му?

— Той е абатът, нашият водач.

— Това не е отговор, mon frére — каза Бовоар. Беше успял да се извърне от брат Реймон към монаха лекар, когато монахът техник се бе протегнал за още сайдер.

— Вие от хората на абата ли сте, или от хората на приора?

Погледът на лекаря, досега дружелюбен, изведнъж се изостри, докато изучаваше Бовоар. После той отново се усмихна.

— Аз съм неутрален, инспекторе. Като Червения кръст. Просто обгрижвам ранените.

— Много ли са? Говоря за ранените.

Усмивката на брат Шарл се изпари от лицето му.

— Достатъчно са. Разрив като този, в манастир с доскоро щастливи обитатели, наранява всички.

— Включително и вас?

— Oui — призна докторът. — Но аз наистина не вземам страна. Не би било уместно.

— А за другите уместно ли е?

— Никой не се е стремил към това — каза лекарят с нотка на раздразнение в иначе дружелюбния глас. — Не сме се събудили една сутрин с намерението да се разделим на отбори. Като в игра на "Али Баба". Случи се бавно и мъчително. Като да те изкормят, да ти извадят вътрешностите. Една гражданска война не може да бъде цивилизована. — Тогава погледът на монаха се откъсна от Бовоар и се насочи първо към Франкьор, настанен до абата, а сетне към Гамаш, от отсрещната страна на масата. — Което, предполагам, ви е известно.

Бовоар за малко да отрече, ала премълча. Монахът знаеше. Всички знаеха.

— Той добре ли е? — попита брат Шарл.

— Кой?

— Главният инспектор.

— Защо да не е добре?

Брат Шарл се поколеба, загледан в лицето на Бовоар. После сведе поглед надолу към собствената си спокойна ръка.

— Треморът. На дясната му ръка. — Той отново погледна към Бовоар. — Сигурен съм, че сте забелязали.

— Забелязал съм, но е добре.

— Не питам от нездраво любопитство, искам да сте наясно — настоя брат Шарл. — Подобен тремор може да е знак за някакъв сериозен проблем. Забелязал съм, че ту се появява, ту изчезва. Например точно в момента ръката му изглежда стабилна.

— Случва се, когато началникът е уморен или под стрес.

Лекарят кимна.

— Отдавна ли го има?

— Не — отвърна Бовоар, стараейки се да не звучи отбранително. Знаеше, че началникът му не се впечатлява особено дали някой е забелязал, че дясната му ръка трепери понякога.

— Значи не е паркинсон?

— Ни най-малко — отвърна Бовоар.

— Тогава къде е причината?

— Едно раняване.

— Ясно — каза брат Шарл и отново погледна към главния инспектор отсреща. — Белегът на лявото му слепоочие.

Бовоар мълчеше. Съжаляваше, че е обърнал гръб на брат Реймон и дългия списък от строителни и други катастрофи, причинени на абатството от некадърни абати, начело с отец Филип. Вече искаше пак да се обърне. Да слуша за артезиански кладенци, за септични ями, за носещи стени.

Всичко друго, само да не обсъжда раните на началника. И съответно онзи ужасен ден в изоставената фабрика.

— Ако му трябва нещо, в лазарета имам едно-друго.

— Той ще се оправи и сам.

— Не се и съмнявам. — Брат Шарл замълча и задържа погледа на Бовоар. — Но понякога всички имаме нужда от помощ. В това число и вашият началник. Имам релаксанти и болкоуспокояващи. Просто му предайте.

— Ще му предам — каза Бовоар. — Merci.

Бовоар продължи да се храни. Но думите на монаха не му даваха мира. Бавно се просмукваха в собствените му рани. Все по-дълбоко и по-дълбоко.

Релаксанти.

Накрая удариха дъното и се уталожиха в тайната стая на Бовоар.

И болкоуспокояващи.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЪРВА

Когато обядът приключи, главен инспектор Гамаш и Бовоар се върнаха в кабинета на приора, за да обсъдят записките си.

На Бовоар — за основи. На Гамаш — за кокошки.

— Това не са обикновени кокошки, а порода "Шантиклер" — възторжено съобщи Гамаш. Бовоар никога не беше сигурен дали ентусиазмът му е искрен, или преиграва, но имаше своите подозрения.

— Ах, да, благородната "Шантиклер".

Гамаш се усмихна.

— Не се подигравай, Жан Ги.

— Аз? Да се подигравам на монах?

— Както изглежда, нашият брат Симон е световен експерт по шантиклерите. Породата е създадена точно тук, в Квебек. От монах.

— Сериозно? — Бовоар не успя да прикрие искрения си интерес. — Точно тук?

— Е, не точно в "Сен Жилбер", а в манастир в покрайнините на Монреал, преди стотина години. Човекът решил, че климатът в Канада е твърде суров и обикновени кокошки едва ли ще оцелеят тук, затова прекарал целия си живот в създаване на местна канадска порода кокошки. "Шантиклер". След време те почти изчезнали като вид, но брат Симон се заел да ги възроди.

— Ама че късмет — печално въздъхна Бовоар. — Всеки друг манастир произвежда някакъв алкохол. Бренди и бенедиктин[67]. Шампанско. Коняк. Различни видове вино. В нашия пеят неразбираеми псалми и отглеждат почти изчезнала порода пилета. Да се чуди човек как и монасите не ги е сполетяла съдбата на птицата додо. Което ме навежда на мисълта за моя разговор с брат Реймон по време на обяда. Впрочем страшно съм ви благодарен за това.

Гамаш се ухили.

— Доста бъбрив се оказа, а?

— Вие не можахте да накарате вашия да си отвори устата, а аз моя — да си я затвори. Но чакайте да чуете какво ми разказа.

Вече се намираха в Светия храм. Монасите се бяха разпръснали да си вършат работата, да четат или да се молят. Следобедите им изглеждаха по-спокойни от сутрините.

— Основите на "Сен Жилбер" са започнали да се рушат — започна Бовоар. — Брат Реймон го е открил преди около два месеца. Абатството ще издържи най-много десетина години, ако не се вземат някакви мерки още сега. С първия запис са спечелили много пари, но не са достатъчно. Трябват им още.

— Имаш предвид, че целият манастир може да се срути? — попита Гамаш и се закова на място.

— Пуф! И го няма — отвърна Бовоар. — Той хвърля вината върху абата.

— Как така? Абатът със сигурност не е тръгнал да подкопава абатството, поне не буквално.

— Брат Реймон твърди, че ако не натрупат пари от втори запис и концертно турне, няма как да спасят манастира. А абатът не им го позволява.

— Отец Филип знае ли за основите?

Бовоар кимна.

— Брат Реймон твърди, че е казал на абата, но само на него. Умолявал отец Филип да вземе проблема присърце. Да осигури нужната сума за ремонт на основите.

— И никой друг не знае? — попита Гамаш.

— Брат Реймон не е казал на никого. Абатът може и да е споделил.

Гамаш мълчаливо направи няколко крачки, потънал в размисъл. После спря.

— Приорът е бил дясната ръка на абата. Чудя се дали отец Филип му е казал.

Бовоар се замисли над думите му.

— Звучи ми като нещо, което човек би споделил със заместника си.

— Освен ако не води война с него — замислено каза Гамаш. Опитваше се да предположи какво се е случило. Дали абатът е казал на приора, че "Сен Жилбер" буквално се руши? Но после е бил все така твърдо против втори запис. И макар вече да е бил уведомен за проблема, все така е отказвал да вдигне обета за мълчание, което би позволило на монасите да пътуват за концерти и да дават интервюта. И да спечелят милионите, необходими за спасяването на абатството.

Внезапно вторият запис на грегориански псалми прерасна от един проект, който може би имаше за цел да погъделичка егото на монасите и брат Матю, до нещо жизненоважно. То не просто би обозначило Saint-Gilbert-Entre-les-Loups на картата, а би спасило цялото абатство.

Не ставаше въпрос просто за принципни различия между абата и приора. Самото оцеляване на манастира бе поставено на карта.

Какво би направил брат Матю, ако е знаел?

— Техните взаимоотношения вече са били обтегнати — каза Гамаш и отново тръгна, но с бавни крачки. Разсъждаваше на глас. Съвсем тихо, за да не ги подслуша някой. Това създаваше впечатлението, че в Светия храм обикалят конспиратори.

— Приорът сигурно е щял да… — Щом видя изражението на Гамаш, Бовоар побърза да се поправи: — Щял е да се ядоса.

— Той вече е бил бесен — съгласи се началникът му. — Това би го извадило от кожата му.

— Ами ако, въпреки че е бил наясно с проблемите, абатът е продължил да се противопоставя на втория запис? Обзалагам се, че брат Матю е заплашил, че ще каже на всички монаси. И тогава са щели да изплуват всички л… всички… — Но Бовоар не успя да намери друга дума.

— Така е — съгласи се Гамаш. — А може би…

Началникът отново спря и се вторачи в празното пространство. Помъчи се да сглоби подобен, но все пак различен образ.

— А може би — той се обърна към Бовоар — отец Филип не е казал на приора, че основите се рушат. Той е достатъчно умен да предположи как би реагирал брат Матю. Все едно да връчи на заместника си информационна ядрена бомба. Пропуканите и прогнили основи щяха да са последният и най-силен аргумент на приора и неговите хора.

— Смятате, че абатът е запазил тази информация за себе си?

— Мисля, че е възможно. И е заклел брат Реймон да пази тайна.

— Но щом той го каза на мен — обади се Бовоар, — защо да не го каже и на останалите монаси?

— Може да е усещал, че даденото обещание се отнася само за монашеската общност. Не за теб.

— А може да му е писнало да мълчи — каза Бовоар.

— А може би… — каза Гамаш — може би брат Реймон те е излъгал и всъщност е разкрил тайната и на още някого.

Бовоар се замисли за момент. До ушите им стигна шумолене на роби и двамата се огледаха — покрай древните стени на Светия храм безшумно пристъпваха монаси. Сякаш се страхуваха да се разкрият.

Гамаш и Бовоар се стараеха да говорят тихо. Достатъчно тихо, надяваше се Бовоар. Но и да ги бяха чули, вече нищо не можеше да се направи.

— На приора — каза Бовоар. — Ако брат Реймон е решил да наруши обещанието си към абата, той би отишъл при брат Матю. Би решил, че е оправдано, щом абатът не смята да предприеме действия.

Гамаш кимна. Звучеше логично. В логичния миниатюрен свят, който току-що бяха създали. Ала в живота на монасите малко неща се подчиняваха на логиката. И главният инспектор трябваше да си припомни, че има разлика между това, което е трябвало или можело да се случи, и случилото се в действителност.

Нуждаеха се от факти.

— Ако брат Реймон е казал на приора, patron, това до какво би довело? — попита Бовоар.

— Мисля, че можем да се досетим. Приорът би се разгневил…

— … или пък не — прекъсна го Бовоар и началникът го погледна изненадано. — Може би абатът, премълчавайки нещо толкова важно, най-сетне е дал на приора оръжието, от което е имал нужда. Приорът може да се е престорил на ядосан, а всъщност да е бил в еуфория.

Гамаш си представи приора. Видя го как приема новината за рушащите се основи. И фактът, че абатът знае, но очевидно не прави нищо по въпроса. Освен да се моли. Какво би направил приорът тогава?

Дали би казал на още някого?

Навярно не. Или поне не веднага.

В орден, приел обет за мълчание, информацията се превръщаше в твърда валута, а брат Матю почти със сигурност е бил скъперник. Той никога не би споделил информацията си веднага. Би я складирал. Би изчакал подходящия момент.

Гамаш не можеше да знае със сигурност, но предполагаше, че приорът вероятно би помолил за среща с абата. На четири очи. Без да ги наблюдават. Без да ги подслушват. Единствено в компанията на птиците, на вековния клен и на черните мухи. Без да броим Бог.

Началникът обаче отново поклати глава. Тази хипотеза не пасваше на всички факти. Според един от фактите, потвърден от свидетел, абатът бе потърсил за среща приора, а не обратното.

Освен ако…

Гамаш си припомни един от разговорите си с абата. В градината. Когато абатът призна, че идеята за среща била на приора. Абатът само я насрочил.

Значи приорът бе настоял за среща. Дали е искал да говорят за основите?

И сценарият отново се променяше. От абата, който дава на личния си секретар фалшиво поръчение. Да открие приора и да го помоли за среща по-късно същата сутрин.

Брат Симон излиза.

А абатът остава сам в кабинета си, в килията си, в градината си. И чака брат Матю за насрочената среща. Но не за след литургията в 11:00, а след утренята.

Отиват в градината. Отец Филип не знае със сигурност защо приорът иска да се срещнат, но подозира. Носи със себе си парче тръба, скрито в дългите черни ръкави на робата му.

Брат Матю казва на абата, че знае за основите. Настоява да осъществят втория запис. Настоява да вдигнат обета за мълчание. За да спасят манастира. В противен случай по-късно в Крилото ще разкаже на всички монаси за основите. За мълчанието на абата. За бездействието на абата в разгара на кризата.

Когато брат Матю вади своята бомба, абатът вади своята метална тръба. Едното оръжие е образно, а другото — съвсем истинско.

В продължение на няколко секунди приорът лежи мъртъв в краката на абата.

Да, помисли си Гамаш, представяйки си сцената. Всичко съвпада. Почти.

— Какво има? — попита Бовоар, забелязал смущението в изражението на началника си.

— Всичко се нарежда почти идеално, но има един проблем.

— Какъв?

— Невмите. Онзи лист, който приорът е държал, когато е намерил смъртта си.

— Е, може просто случайно да го е взел със себе си. Може и нищо да не значи.

— Може — каза Гамаш.

Но и двамата се съмняваха в това. Листът не бе попаднал случайно в ръката на приора. Имаше причина той да умре свит на кълбо около него.

Имаше ли нещо общо между този лист и гниещите основи на Saint-Gilbert-Entre-les-Loupsl Гамаш нямаше отговор на този въпрос.

— Съвсем се обърках — призна Бовоар.

— И аз. Кое те смущава, mon vieux?

— Абатът, отец Филип. Разговарям с брат Бернар, който изглежда свестен човек, и той счита абата почти за светец. После говоря с брат Реймон, който също изглежда добър човек, и той смята абата за първи братовчед на Сатаната.

Гамаш замълча за момент.

— Ще потърсиш ли пак брат Реймон? Сигурно е в подземието. Там е кабинетът му, предполагам. Направо го попитай дали е казал на приора за основите.

— А ако оръдието на убийството е метална тръба, то убиецът вероятно я е взел от подземието. И може да я е върнал обратно.

Бовоар разбираше, че това изпращаше жилавия и бъбрив брат Реймон доста напред в списъка на заподозрените. Човек на приора, който знаеше за пукнатините, обичаше абатството и вярваше, че абатът се кани да го унищожи. А кой би могъл да знае по-добре от монаха техник къде да намери парче метална тръба?

Обаче… Обаче! Бовоар отново се сблъска с факта, че бе убит погрешният монах. Всичко пасваше идеално. Ако жертвата беше абатът. Но не беше той. Приорът бе мъртвецът.

— Освен това ще питам брат Реймон за тайната стая — каза Бовоар.

— Bon. Вземи чертежите. Чуй какво ще ти каже. И хвърли един поглед на основите. Ако наистина са толкова зле, би трябвало да се види с просто око. Чудя се как досега никой друг не е забелязал.

— Мислите, че е излъгал?

— Чувал съм, че някои хора го правят.

— Против природата ми е да съм циничен, patron, но се старая. А вие какво ще правите?

— Брат Симон трябва да е приключил с преписването на псалма, който открихме у приора. Ще отида да го взема. Освен това съм му приготвил няколко въпросчета. Но първо искам да прочета на спокойствие доклада от аутопсията и резултатите от лабораторията.

В храма отекна остър звук от решителни стъпки. И двамата мъже се обърнаха натам. Нищо общо с тихата походка на монасите.

Комисар Франкьор крачеше към тях, а обувките му потракваха по каменния под.

— Господа — каза Франкьор. — Хареса ли ви обядът? — Той се обърна към Гамаш: — Чух ви да обсъждате домашни птици с онзи монах, нали не греша?

— Кокошки — потвърди Гамаш. — Породата "Шантиклер", ако трябва да съм точен.

Бовоар потисна усмивката си. Франкьор не очакваше такъв ентусиазъм от Гамаш. Ама че задник, помисли си Бовоар. После видя хладните очи на Франкьор, които се взираха в главния инспектор, и усмивката му замръзна.

— Надявам се да сте планирали нещо по-полезно за този следобед — небрежно отбеляза комисарят.

— Планирали сме. Инспектор Бовоар тръгва на обиколка из подземието с брат Реймон и ще се оглежда за тайна стая, ако изобщо има такава. А ако има късмет, ще открие и оръдието на убийството — добави Гамаш. — А аз отивам да продължа разговора си със секретаря на абата. Монахът, с когото говорих по време на обяда.

— Този път за прасета ли? Или може би за кози?

Бовоар застина вторачен в двамата мъже, които се изгледаха кръвнишки в спокойната, хладна църква. За един кратък миг.

После Гамаш се усмихна.

— Ако той пожелае, но основно за онзи псалм, за който ви разказах.

— Който сте открили у брат Матю? — попита Франкьор. — Че защо ще обсъждате това със секретаря на абата?

— Той го преписва на ръка. Просто ще отида да го взема.

Бовоар забеляза, че Гамаш умишлено подценяваше значението на разговора си с брат Симон.

— Дадохте му единственото веществено доказателство, с което разполагаме?

Бовоар виждаше, че удивлението на Франкьор е искрено. Но не проумяваше как началникът устоя на изкушението да го захапе в отговор.

— Нямах друг избор. Нуждаех се от помощта на монаха, за да разбера написаното. И тъй като нямат копирна машина, това ми се стори единственото решение. Ако вие се сещате за друго, ще се радвам да го чуя, сър.

Франкьор вече нямаше сили да се преструва на учтив. Бовоар чуваше тежкото му дишане от няколко стъпки разстояние. Подозираше, че и монасите, които безшумно се плъзгаха покрай стените на църквата, също чуват дълбоките му накъсани вдишвания. Като ковашки мехове, които издухваха гнева от гърдите му.

— Тогава ще ви придружа — каза комисарят. — За да видя това прословуто парче хартия.

— Ще се радвам — отвърна Гамаш и го покани с жест.

— Всъщност… — припряно се намеси Бовоар с усещането, че скача в пропаст, — всъщност се чудя дали господин комисарят не би искал да дойде с мен.

Двамата впериха поглед в Бовоар. И той полетя към бездната.

— Защо? — попитаха двамата в един глас.

— Ами… — Не можеше да разкрие истинската причина. Че е видял убийствения проблясък в очите на Франкьор. И че е видял как началникът пъха дясната си ръка в лявата. На сигурно място. — Ами… — повтори той. — Реших, че комисарят би желал да направи обиколка на абатството и да види места, които малцина са виждали. А аз бих могъл да се възползвам от помощта му.

Бовоар видя как веждите на Гамаш едва забележимо се повдигнаха, после се върнаха по местата си. А Бовоар извърна глава, неспособен да срещне погледа на началника си.

Гамаш бе недоволен от Бовоар. Случваше се понякога, разбира се, в професия като тяхната, където залозите и напрежението бяха високи. Случваха се и стълкновения. Но такова изражение на лицето на Гамаш Бовоар не бе виждал никога досега.

Беше нещо повече от раздразнение. Началникът отлично разбираше какво се опитва да направи Бовоар. И чувствата на Гамаш по този въпрос излизаха отвъд простото неодобрение, отвъд гнева дори. Бовоар го познаваше достатъчно добре, за да забележи.

В изражението на Гамаш имаше и още нещо, проявило се единствено в онзи кратък миг, когато повдигна вежди.

Страх.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ВТОРА

Жан Ги Бовоар взе свитите на руло скици на манастира от бюрото в кабинета на приора и хвърли поглед към Гамаш, който седеше на стол за гости. В скута му лежаха лабораторните резултати и докладът от аутопсията.

Франкьор чакаше Бовоар в Светия храм и младият инспектор бързаше, но въпреки това спря за момент.

Гамаш сложи полукръглите си очила, после вдигна поглед към Бовоар.

— Съжалявам, че превиших правата си, шефе — каза младият инспектор. — Аз просто…

— Да, знам какво "просто". — Гласът на Гамаш звучеше твърдо. И хладно. — Той не е глупак, Жан Ги, знаеш го. Не се дръж с него по този начин. И никога не се дръж по този начин с мен.

— Désolé — каза Бовоар съвсем искрено. Когато предложи да освободи Гамаш от присъствието на комисаря, не очакваше подобна реакция от началника си. Надяваше се, че ще го зарадва.

— Това не е игра — каза Гамаш.

— Знам, patron.

Главен инспектор Гамаш продължи да се взира в Бовоар.

— Не влизай в пререкания с комисар Франкьор. Ако ти се надсмива, не реагирай. Ако те тормози, не му отвръщай със същото. Просто се усмихвай и не изпускай от поглед целта ни. Да разкрием убийството. Това е всичко. Дошъл е тук с нещо наум, и двамата го знаем. Не знаем какво е то, а мен лично не ме интересува. Единственото, което има значение, е да разкрием престъплението и да се приберем у дома. Нали?

— Oui — отвърна Бовоар. — D'accord.

Той кимна на Гамаш и излезе. Ако Франкьор си имаше цел, същото важеше и за Бовоар. И то съвсем простичка. Да държи комисаря далеч от главния инспектор. Каквото и да си бе наумил Франкьор, то най-вероятно засягаше Гамаш. И Бовоар бе твърдо решен да му попречи.

— За бога, внимавай.

Думите на началника следваха Бовоар, докато крачеше по коридора към Светия храм. Както и образът на Гамаш, седнал на стола с папките в скута. И с лист в ръка.

И лекото трептене на хартията от течението. Само дето въздухът в кабинета не помръдваше.

В първия момент Бовоар не видя комисаря, после го откри до стената, загледан в паметната плоча.

— Значи това е тайната врата към Крилото — каза Франкьор, без да поглежда към Бовоар. — Опасявам се, че животът на Гилберт от Семпрингам не е интересен за четене. Мислите ли, че затова са скрили стаичката зад тази плоча? С надеждата, че евентуален нападател би умрял от скука точно на това място.

Едва тогава комисарят се обърна и погледна Бовоар право в очите.

Там Бовоар видя искрица хумор. И увереност.

— Целият съм ваш, инспекторе.

Бовоар се загледа в комисаря и се запита защо този човек се държеше толкова приятелски с него. Франкьор със сигурност знаеше, че Бовоар е верен на Гамаш. Че е човек на главния инспектор. Но ако комисарят непрекъснато дразнеше, предизвикваше и обиждаше Гамаш, то към Бовоар се държеше изключително мило, дори приятелски.

Бовоар стана още по-предпазлив. Челната атака бе едно, но този лигав опит за сприятеляване беше нещо съвсем различно. И все пак, колкото по-дълго успееше да задържи този човек далеч от началника си, толкова по-добре.

— Стълбите са ето тук. — Двамата служители на Sûretè се отправиха към ъгъла на църквата, Бовоар отвори вратата. Зад нея се появиха изтъркани каменни стъпала. Бяха добре осветени и мъжете бързо стигнаха до подземието. Бовоар стъпи не върху пръст, както очакваше, а върху големи шистови плочи.

Таваните бяха високи и сводести.

— Гилбертинците явно нищо не правят през пръсти — рече Франкьор.

Бовоар не отговори, но си мислеше същото. Тук беше по-хладно, но не и студено, и той предположи, че температурата долу остава почти непроменена, независимо от смяната на сезоните.

Огромни свещници от ковано желязо бяха закрепени с болтове в камъка, но светлината идваше от голите крушки по тавана и стените.

— Накъде? — попита Франкьор.

Бовоар погледна в едната посока. После в другата. И той не знаеше. Даде си сметка, че не беше обмислил плана докрай. Незнайно защо бе очаквал, че ще види брат Реймон още щом слезе в мазето.

Почувства се като глупак. Ако беше слязъл тук заедно с главния инспектор, щяха да се пошегуват и да тръгнат заедно да търсят брат Реймон. Но не беше с Гамаш. Беше с главния комисар на Sûretè du Quebec. Който го пронизваше с поглед. Но не ядосано, а тъкмо обратното — излъчваше огромно търпение, сякаш работеше с начинаещ агент, който се справяше според възможностите си.

Бовоар с радост би го зашлевил през лицето, за да изтрие този поглед.

Ала вместо това се усмихна.

Вдишай дълбоко. Издишай дълбоко.

В крайна сметка той самият бе поканил комисаря тук. И най-малкото трябваше да изглежда доволен, че поканата му е била приета. За да замаскира своята неувереност, Бовоар се приближи до една от каменните стени и сложи длан върху нея.

— По време на обяда брат Реймон сподели с мен, че основите се пропукват — каза Бовоар, докато оглеждаше камъка, все едно това бе причината да е тук. И мислено се нахока, че не си уговори предварително среща с монаха.

— Vraiment? — равнодушно попита Франкьор. — Какво означава това?

— Това означава, че "Сен Жилбер" пропада. Означава, че ще се срути напълно в рамките на десет години.

Това успя да привлече вниманието на Франкьор. Комисарят се приближи към отсрещната стена и я огледа.

— На мен ми изглежда наред — каза.

И на Бовоар му изглеждаше наред. Никакви пукнатини, никакви стърчащи от камъка корени. Двамата мъже се огледаха. Пред очите им се простираше нещо забележително. Поредното архитектурно чудо на отец Клеман.

Каменните стени минаваха под целия манастир. Приличаха на монреалското метро, само че без свистенето на подземните влакове. Четири коридора, подобни на пещери, се простираха от основата на стълбите в различни посоки. Всичките добре осветени. Напълно изчистени. Нямаше нищо излишно.

Оръдието на убийството не се виждаше никъде. От стените не стърчеше борова гора.

Но ако трябваше да се вярва на брат Реймон, Saint-Gilbert-Entre-les-Loups се разпадаше. И макар Бовоар да не хранеше особено топли чувства към монаси, свещеници, църкви или абатства, той осъзна, че щеше да му е тъжно, ако този манастир се срути.

И щеше да му е още по-тъжно, ако това се случи, докато те са в подземието.

В далечината отекна звук от затваряне на врата и Франкьор незабавно тръгна в тази посока, без да поглежда дали Бовоар го следва. Сякаш за него нямаше никакво значение дали този незначителен и некомпетентен инспектор е наоколо.

— Идиот — измърмори Бовоар.

— Тук акустиката е отлична — отбеляза Франкьор, без да се обръща.

Въпреки предупреждението на Гамаш и въпреки собствените си заричания, Бовоар вече се бе поддал на провокациите на Франкьор. И бе дал воля на чувствата си.

Но можеше и да е за добро, мислеше си Бовоар, докато бавно следваше Франкьор. Може би Гамаш грешеше, и Франкьор трябваше да разбере, че Бовоар не се страхува от него. Франкьор трябваше да разбере, че си има работа със зрял човек, а не с някакво хлапе от академията, зяпнало от възторг пред званието "комисар". Някакво хлапе, което лесно се поддава на манипулации.

Да, мислеше си Бовоар, докато следваше на няколко крачки препускащия напред Франкьор, това изобщо не беше грешка.

Стигнаха до заключена врата. Бовоар почука. Последва дълга пауза. Франкьор се протегна към дръжката тъкмо когато вратата се отвори. На прага стоеше брат Реймон. Изглеждаше разтревожен, но при вида на полицаите тревогата му прерасна в гняв.

— До смърт ли искате да ме уплашите? Помислих ви за убиеца.

— Убийците нямат навика да чукат — каза Бовоар.

Обърна се и с радост забеляза, че комисарят гледа брат Реймон в пълно недоумение.

Франкьор изглеждаше не просто изненадан, а направо зашеметен от този недодялан подземен монах, който говореше на древен диалект. Все едно вратата се бе отворила и отвътре бе излязъл монах от братството на самия отец Клеман.

— От кой край сте, mon frerel — попита най-сетне Франкьор.

Сега бе ред на Бовоар да се изненада. Също като брат Реймон.

Комисар Франкьор бе задал въпроса си на същия силен акцент. Бовоар погледна към комисаря с очакването, че взема монаха на подбив, но не видя нищо подобно. Тъкмо обратното — лицето му изразяваше възхищение.

— Сен Феликс дьо Бос — каза брат Реймон. — А вие?

— Сен Гедеон дьо Бос — отвърна Франкьор. — На една крачка.

Последва скорострелна размяна на думи, почти неразбираеми за Бовоар. Накрая брат Реймон се обърна към младия инспектор.

— Неговият дядо и моят прачичо са възстановили църквата в Сен Ефрем след пожара.

Брат Реймон ги покани да влязат. В огромно помещение. Беше широко и дълго и сякаш представляваше паралелно продължение на коридора. Монахът ги поведе на обиколка и се впусна в обяснения за геотермалната система, за вентилационната система, системата за гореща вода, пречиствателната система. Септичната система. Всички системи.

Бовоар се опита да не изпуска нишката, в случай че чуе нещо полезно, но в един момент мозъкът му просто изтръпна. В края на обиколката брат Реймон отвори един шкаф и извади оттам бутилка и три чаши.

— Това трябва да се отпразнува — каза. — Рядко се случва да срещна съсед. Мой приятел бенедиктинец ми изпраща това. — Брат Реймон подаде на Бовоар прашна бутилка. — Една глътка?

Бовоар огледа бутилката. Б& Б. Бренди и бенедиктин. За щастие не беше правено от пияни монаси, макар че сигурно имаше много такива. А от самите бенедиктинци, по древна рецепта.

Тримата мъже си придърпаха столове към чертежната маса и седнаха.

Брат Реймон наля.

— Sante[68] — каза и килна чашата с тъмнокехлибарената течност към редките си гости.

— Sante — отвърна Бовоар и поднесе чашата към устните си. Вдъхна мириса, плътен и наситен, сладък, но и с дъх на лекарство. Толкова силен, че опари очите му. Щом преглътна, питието прогори гърлото му, после алкохолът избухна в стомаха му и очите му се насълзиха.

Биваше си го.

— Е, mon frére… — Комисар Франкьор се прокашля и започна отначало. Върна се към предишния си глас без акцент, сякаш питието бе изгорило древния диалект. — Инспектор Бовоар е подготвил за вас няколко въпроса.

Бовоар го стрелна с поглед. Подразни се от поредния опит на комисаря да го настъпи. Сякаш имаше нужда някой да му подготвя почвата. Но просто се усмихна и благодари на комисар Франкьор. После разтвори свитъка и погледна към брат Реймон в очакване на реакция. Но такава не последва. Монахът любезно кимна, изправи се и се наведе над плана на манастира.

— Виждали ли сте плана на манастира? — попита Бовоар.

— Много пъти. — Монахът го погледна в очите. — Чувствам го като стар приятел. — Сухата му ръка застина над пергамента. — Научих го наизуст, докато планирахме прокарването на геотермална система за отопление. — Той отново се наведе над плана и го погледна с нежност. — Прекрасен е.

— Но доколко е точен?

— Е, тази част не е. — Монахът посочи към градините. — Но всичко останало е изумително точно.

Брат Реймон седна отново на стола си и се впусна в обяснения как първите монаси са строили манастира някъде през XVII век. Как правели измервания. Как доставяли камъни. Как копаели.

— Сигурно им е отнело дълги години — каза Реймон с топлота в гласа. — Десетилетия. Само да изкопаят подземието. Можете ли да си го представите?

Бовоар усети прилив на възхищение. Мащабите на този подвиг бяха неописуеми. Тези хора бяха избягали от Инквизицията. А климатът, с който се сблъскали, бил толкова суров, че можел да ги убие за няколко дни. Посрещнали ги мечки, вълци и всякакви други непознати диви зверове. Черните мухи били толкова кръвожадни, че можели да оглозгат до кокал новородено лосче. Еленовите мухи били толкова нахални, че и светец можели да докарат до лудост.

Колко ужасна трябва да е била Инквизицията, за да предпочетат това пред нея!

И вместо да вдигнат някаква проста дървена колиба, те построили това.

Неописуемо.

Кой бе способен на такава дисциплина? На такова търпение? Единствено монасите. Но сигурно имаше и хора, които го носеха в кръвта си като брат Реймон. Като бабата на Бовоар с нейното търпение. Към болести по растенията, суша, градушки и наводнения. Към коравосърдечие. Към градове натрапници и умни нови съседи.

Бовоар погледна към комисар Франкьор, потомък на същите земи като брат Реймон, като дядото и бабата на Бовоар.

Какъв план обмисляше с наследеното си търпение? От години ли го подготвяше? Камък по камък ли го градеше? И коя част от плана на комисаря го бе довела тук?

Бовоар знаеше, че той самият също трябва да прояви търпение, ако иска да открие отговорите, макар търпението да не бе от най-силните му качества.

Брат Реймон дърдореше неуморно.

Не след дълго Бовоар загуби интерес. Брат Реймон притежаваше рядката дарба да превърне и най-вълнуващата история в непоносима досада. Разновидност на алхимията. Трансмутация.

Накрая, когато тишината най-сетне проникна във вцепенения мозък на Бовоар, той излезе от унеса си.

— Тоест — вкопчи се той в последните думи, които откри в главата си — планът е точен, така ли?

— Достатъчно точен, за да не се налага да чертая друг, когато изграждахме новата система. Геотермалната система е…

— Да, знам. Merci.

Проклет да съм, помисли си Бовоар, ако позволя на единия да ме провокира, а на другия да ме отегчи до смърт.

— Бих искал да знам и още нещо: възможно ли е някъде тук, в абатството, да има тайна стая…

Брат Реймон го прекъсна със смях.

— Нали не вярвате в тези бабини деветини?

— Тази не я разказват баби, а монаси. И вие очевидно сте я чували.

— Точно както съм чувал и за Атлантида, и за Дядо Коледа, и за еднорози. Но не очаквам да ги открия в абатството.

— И все пак очаквате да откриете Бог — отбеляза Бовоар.

Брат Реймон не се обиди. Дори напротив — усмихна се.

— Повярвайте ми, инспекторе, дори вие ще откриете Бог тук; по-скоро, отколкото каквато и да било тайна стая. Или пък съкровище. Допускате, че бихме могли да изградим геотермална система, без да се натъкнем на скрита стая? Мислите, че бихме могли да инсталираме слънчеви панели, да прокараме електричество и водопроводна система и да не я открием?

— Не — отвърна Жан Ги. — Едва ли. Мисля, че щяхте да я откриете.

Монахът долови скрития смисъл на думите му, ала вместо да започне да се оправдава, просто се усмихна.

— Чуйте ме, синко — бавно изрече брат Реймон. На Бовоар вече му идваше до гуша да говорят с него като със син. Като с дете. — Това е просто история, която старите монаси си разправят, за да убиват времето в дългите зимни нощи. Просто забавна история. Нищо повече. Няма тайна стая. Няма и съкровище.

Брат Реймон отпусна лакти върху острите си колене, долепи длани и се наведе напред.

— Какво всъщност търсите?

— Човекът, убил приора.

— Е, тук долу няма да го откриете.

В продължение на няколко секунди двамата мъже останаха загледани един в друг и хладният въздух около тях сякаш се наелектризира.

— Надявах се тук долу да открием оръдието на убийството — каза Бовоар.

— Камък?

— Защо смятате, че е камък?

— Защото вие така ни казахте. Всички разбрахме, че смъртта на брат Матю е настъпила след удар с камък в главата.

— Е, докладът от аутопсията твърди, че оръдието на убийството е по-скоро метална тръба или нещо подобно. Тук има ли метални тръби?

Брат Реймон се изправи и го отведе при някаква врата. Включи лампата и двамата се озоваха в стаичка, не по-голяма от монашеска килия. По стените имаше рафтове и всичко беше грижливо подредено. Дъски, пирони, винтове, чукове, стари парчета ковано желязо, обичайните дреболии за всяко домакинство, макар и в доста по-малко количество.

И метални тръби, облегнати до стената в ъгъла. Бовоар пристъпи към тях, но след миг отново се обърна към брат Реймон.

— Това ли е всичко? — попита.

— Това е. Стараем се нищо да не хвърляме, използваме ги многократно.

Полицаят от Sûretè отново се обърна към ъгъла. Да, там имаше метални тръби, но нямаше по-къси от метър и половина, а повечето бяха и значително по-дълги. С такъв прът за висок скок убиецът можеше да прескочи стената, но не и да разбие черепа на приора.

— Къде другаде може да се намери парче тръба? — попита Бовоар, когато излязоха от стаята и затвориха вратата.

— Не знам. При нас тези неща не се търкалят навсякъде.

Бовоар кимна. Така си беше. В подземието цареше безупречен ред. И ако някъде тук имаше парче метална тръба, брат Реймон щеше да знае къде е.

Той бе абатът тук долу. Господарят на подземния свят. И докато горният етаж на абатството изглеждаше изпълнен с мистерии и ухание на тамян, с музика и странни танцуващи светлини, тук долу цареше ред и чистота. И постоянство. На температурата, на светлината — оставаха си непроменени.

Точно по вкуса на Бовоар. Тук, под земята, отсъстваше всякакво творческо начало, нямаше нищо красиво. Но нямаше и хаос.

— Абатът твърди, че е слязъл тук вчера след утринната молитва, но не ви е открил.

— След утренята работя в градината. Абатът знае това. — Гласът на брат Реймон звучеше благо и дружелюбно.

— Коя градина?

— Зеленчуковата. Видях ви там тази сутрин. — Той се обърна към комисар Франкьор. — Видях и вашето пристигане. Много драматично.

— Там ли бяхте? — попита Бовоар. — В градината?

Брат Реймон кимна.

— Очевидно всички монаси си приличат.

— Някой видя ли ви? — попита Бовоар.

— В градината? Е, не съм говорил с никого, но не съм и невидим.

— Значи е възможно и да, не сте били там?

— Не, не е възможно. Възможно е да не съм бил видян, но бях там. Но е напълно възможно абатът да не е идвал тук. Просто тук долу не е имало кой да го види.

— Той твърди, че е дошъл да огледа геотермалната система. Това възможно ли е?

— Не.

— Защо?

— Абатът нищичко не разбира от тези неща. — Брат Реймон махна с ръка към машинариите. — А когато се опитам да му обясня, той губи интерес.

— Значи смятате, че не е слизал тук вчера след утринната молитва?

— Да.

— Къде е бил според вас?

Монахът запази мълчание. Като камъни са, помисли си Бовоар. Големи черни камъни. И естественото им състояние, също като при камъните, е да мълчат. И да не помръдват. Против природата им е да говорят.

Бовоар се сещаше само за един начин да разбие камък.

— Вие смятате, че е бил в градината, нали? — каза Бовоар, вече не толкова дружелюбно.

Монахът продължаваше да мълчи и да се взира пред себе си.

— Не в зеленчуковата градина, разбира се — продължи Бовоар и направи една крачка към брат Реймон, — а в собствената си градина. Личната градина на абата.

Брат Реймон не гъкна. Не помръдна. Не трепна, когато Бовоар пристъпи още по-близо.

— Смятате, че абатът не е бил сам в градината си.

Гласът на Бовоар ставаше все по-силен. Започваше да изпълва празното пространство. Отекваше о стените. С периферното си зрение видя комисаря и му се стори, че чу как се изкашля. Прочисти си гърлото. Вероятно за да обуздае своя нагъл и неадекватен подчинен.

Да го поправи. Да накара Бовоар да отстъпи, да се дръпне, да остави на мира този religieux.

Но Бовоар не смяташе да се предава. Брат Реймон, при цялата му кротост и страст към механиката и при все че звучеше като дядото на Бовоар, определено криеше нещо. В удобно мълчание.

— Вие смятате, че приорът също е бил там.

Думите на Бовоар звучаха остро и твърдо. Сякаш мяташе дребни камъчета по каменния монах. Думите отскачаха от брат Реймон, но му влияеха. Бовоар пристъпи още малко напред. Вече беше достатъчно близо да види тревогата в очите на брат Реймон.

— Вие сам ни доведохте до това заключение — каза Бовоар. — Проявете смелостта да изминете пътя докрай. Да изречете на глас каквото мислите.

Бовоар знаеше, че единственият начин да разбиеш камък, е да удряш по него. Да удряш и да не спираш.

— Или просто разпространявате намеци и клюки? — подсмихна се Бовоар. — И очаквате по-смели мъже от вас да свършат мръсната работа. Искате да хвърлите абата на вълците, но не желаете да ви тежи на съвестта. И затова просто правите предположения. Едва ли не ни намигате. Но не ви стига смелост да се изправите и да кажете какво е истинското ви мнение. Шибан лицемер!

Брат Реймон отстъпи крачка назад. Камъчетата ставаха все по-големи. А Бовоар ги хвърляше право в целта.

— Какво жалко подобие на човек сте вие — продължи Бовоар. — Вижте се само. Молите се, пръскате светена вода, палите тамян и се преструвате, че вярвате в Бог. Но умеете само да се измъквате. Точно както са избягали онези стари монаси. Дошли са в Квебек да се скрият, както вие се криете тук долу. Във вашето подземие. Подреждате, чистите, разтребвате. Обяснявате. Докато горе се върши истинската работа. Мръсната работа да се намери Бог. Мръсната шибана работа да се открие убиец.

Бовоар бе толкова близо до брат Реймон, че усещаше мириса на бренди и бенедиктин в дъха му.

— Мислите, че знаете кой го е направил? Е, кажете ни. Изплюйте камъчето. — Бовоар вече крещеше в лицето на брат Реймон. — Изплюйте камъчето.

Брат Реймон вече изглеждаше уплашен.

— Вие не разбирате — запелтечи той. — Казах твърде много.

— Дори не сте започнали. Кажете ни какво ви е известно.

— От нас се очаква да сме лоялни към нашите абати — каза Реймон и леко отстъпи от Бовоар. Обърна се и погледна умоляващо към Франкьор. — Когато постъпим в манастир, нашата лоялност не е към Рим, нито дори към местния епископ или архиепископ. А към абата. Тя е част от нашия обет, от нашата вяра.

— Мен гледайте — настоя Бовоар. — Не него. Сега аз задавам въпросите.

Брат Реймон вече изглеждаше сериозно уплашен и Бовоар се зачуди дали този монах истински вярваше в Бог. Дали вярваше, че Бог ще го порази с мълния, ако проговори. И се зачуди какъв човек трябва да си, за да си толкова предан на един Бог.

— И през ум не ми е минавало, че нещата могат да стигнат толкова далеч — прошепна брат Реймон. — Откъде можех да знам?

Вече се молеше на Бовоар. Но за какво? За разбиране? За прошка?

От Бовоар обаче нямаше да получи нито едното, нито другото. Инспекторът искаше само едно. Да разкрие убийството и да се прибере у дома, както каза Гамаш. Просто да се разкара оттук. От този манастир и от Франкьор, който седеше с кръстосани крака и изглеждаше отегчен.

— Какво смятахте, че ще се случи? — продължи да го притиска Бовоар.

— Мислех, че приорът ще спечели.

Брат Реймон най-сетне се пропука. И сега думите се изливаха от него.

— Мислех, че след време, щом изслуша всички аргументи, абатът ще се вразуми. Ще проумее, че осъществяването на втори запис е правилното решение. Дори да нямаше проблем с основите. — Брат Реймон се отпусна на стола си като зашеметен. — Вече бяхме направили един запис, нали разбирате. С какво би могъл да ни навреди още един? И щеше да спаси манастира. Щеше да спаси "Сен Жилбер". Как изобщо би могъл да ни навреди?

Той се вгледа настойчиво в Бовоар, сякаш очакваше да открие отговора в очите му.

Но там отговор нямаше.

Всъщност Бовоар неочаквано се оказа пред нова мистерия. Когато брат Реймон се пропука, от него излязоха не само думи. Монахът заговори с напълно нов глас. Лишен от какъвто и да било диалект.

От силния акцент нямаше и следа.

Сега той говореше на изтънчения френски, ползван от учени и дипломати. Lingua franca.[69]

Дали най-сетне казваше истината? — запита се Бовоар. Дали брат Реймон искаше да се увери, след цялата тази вътрешна борба, че не е бил разбран погрешно? Че Бовоар ще проумее всяка една от тези измъчени думи?

Но усилията му предизвикаха тъкмо обратното: вместо да приеме, че брат Реймон е зарязал играта, Бовоар заподозря, че монахът току-що е започнал нова. Баба му използваше този глас, когато говореше с новите съседи. И с нотариуса. И със свещениците.

Това не беше истинският й глас. Истинския си глас тя пазеше за онези, на които имаше доверие.

— Кога решихте да се противопоставите на вашия абат? — попита Бовоар.

Брат Реймон се поколеба.

— Не ви разбирам.

— Отлично ме разбирате. Кога осъзнахте, че той няма да промени решението си и няма да позволи издаването на втори запис?

— Не съм осъзнавал подобно нещо.

— Но се страхувахте, че точно това ще ви съобщи. В Крилото. Че няма да има втори запис. А веднъж щом абатът се произнесе, край на играта.

— Аз не съм негов довереник — каза Реймон. — Не знаех какви са намеренията на абата.

— Но не можехте да рискувате — продължи настоятелно Бовоар. — Обещали сте на абата да не казвате на никого за основите, но сте решили да нарушите обещанието си. И да се противопоставите на абата.

— Не съм.

— Напротив. Мразите абата. Но обичате абатството. Вие го познавате по-добре от всеки друг, нали? Познавате всеки камък, всяка тресчица, всеки сантиметър. И всяка пукнатина.

Спасението на манастира е било във ваши ръце. Но ви е била нужна помощ. Абатът е глупав. Моли се за чудо, което вече се е случило. На вас ви е дадено средството, с което да ремонтирате манастира. Вашите гласове. Записите. Но абатът е отказвал да ви чуе. Затова сте прехвърлили своята преданост към приора. Към единствения човек, който би могъл да спаси "Сен Жилбер".

— Не — възрази брат Реймон.

— Казали сте на приора.

— Не.

— Колко пъти ще го отричате, mon frerel — изръмжа Бовоар.

— Нищо не съм казвал на приора — почти проплака монахът.

Бовоар най-сетне отстъпи назад и погледна към навъсения комисар Франкьор. После отново се обърна към брат Реймон.

— Казали сте на приора с надеждата той да спаси "Сен Жилбер", но вместо това сте го пратили на смърт — спокойно заяви Бовоар. — А сега се криете тук долу и се преструвате, че нищо подобно не се е случило.

Бовоар се обърна и посегна към старите чертежи.

— Кажете ми какво според вас се е случило в онази градина, брат Реймон.

Устните на монаха се движеха, но звук не излизаше.

— Кажете ми.

Той се вторачи в монаха, който вече стоеше със затворени очи.

— Говорете — настоя Бовоар. После чу леко шептене.

— Радвай се, благодатни Марийо…

Брат Реймон се молеше. Но за какво? — запита се Бовоар. Приорът да възкръсне? Пукнатините да се затворят?

Очите на монаха се отвориха и той погледна инспектора с такова смирение, че Бовоар едва не се подпря на стената, за да не залитне. Това бяха очите на баба му. Кротки и благи. И всеопрощаващи.

Тогава Бовоар проумя, че брат Реймон се моли за него.

* * *

Арман Гамаш бавно затвори последната папка. Беше прочел доклада от аутопсията два пъти, като всеки път задържаше вниманието си върху една фраза.

Жертвата, брат Матю, не бе умрял веднага.

Те, разбира се, вече го знаеха. Виждаше се, че се е влачил, за да се отдалечи от мястото на удара, докато накрая вече е нямало накъде. И там умиращият мъж се бе свил на кълбо. В същата поза го бе носила майка му в утробата си. И го бе успокоявала при появата му на този свят, гол и плачещ.

А вчера Матю отново се бе свил в ембрионална поза, за да напусне този свят.

Гамаш и всички останали разследващи, а може би и абатът и монасите, които се бяха молили до тялото, бяха разбрали, че е минало известно време, преди брат Матю да умре.

Но не знаеха колко.

Досега.

Главен инспектор Гамаш се изправи с папката в ръка и излезе от кабинета на приора.

* * *

— Инспектор Бовоар — извика след него комисар Франкьор. — Трябва да говоря с вас.

Бовоар направи още няколко крачки в подземния коридор, после се обърна.

— Какво, по дяволите, очаквахте да направя? — попита той. — да го оставя да лъже? Тук разследваме убийство. И ако не ви харесва мръсотията, която излиза наяве, просто се дръпнете настрана и не пречете.

— О, мръсотията не ме плаши — каза Франкьор с равен, но твърд глас. — Просто не очаквах от вас да се държите точно по този начин.

— Нима? — попита Бовоар с откровено презрение. Вече нямаше нужда да го крие. — И как точно очаквахте да се държа?

— Като мъж без топки.

Бовоар се изненада до такава степен, че не успя да намери отговор. Просто остана на мястото си, вторачен в комисаря, а той го подмина мълчаливо и тръгна нагоре по стълбите.

— И какво трябва да значи това, по дяволите?

Франкьор спря с гръб към Бовоар. После се обърна. И със сериозно изражение огледа мъжа пред себе си.

— Не искате да знаете, повярвайте.

— Кажете ми.

Франкьор се усмихна, поклати глава и продължи нагоре по стълбите. Миг по-късно Бовоар хукна след него, изкачвайки изтърканите каменни стъпала по две наведнъж, за да го настигне.

Франкьор тъкмо отваряше вратата, когато Бовоар се озова до него. До ушите им стигна звук от потракване на твърди подметки по каменния под на Светия храм и видяха как главен инспектор Гамаш решително крачи към коридора, който водеше към кабинета на абата и градината му.

И двамата, като по взаимно съгласие, мълчаливо изчакаха вратата към коридора да се затвори и стъпките да заглъхнат.

— Кажете ми — настоя Бовоар.

— Предполага се, че сте опитен следовател от Sûretè du Quebec. Би трябвало и сам да се досетите.

— Предполага се? — извика Бовоар към отдалечаващия се гръб на комисаря. — Предполага се?

Думите на инспектора обиколиха църквата, усилиха се, отекнаха о стените и се върнаха обратно към него, ала видимо не достигнаха до ушите на Франкьор.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ТРЕТА

— Ето ви и вас, господин главен инспектор.

Брат Симон се надигна иззад бюрото и протегна ръка.

Гамаш я пое и се усмихна. Каква промяна заради една кокошка.

Дуу-да, дуу-да.

Гамаш въздъхна вътрешно. При цялата божествена — буквално — музика наоколо в неговата глава трябваше да се запечата точно "Кемптаунската гонка", изпята от петел.

— Тъкмо се канех да ви потърся — продължи Симон. — За да ви върна листа.

Брат Симон подаде пожълтелия пергамент на главния инспектор и се усмихна. Усмивка върху това лице никога не изглеждаше съвсем уместна. Но сега, за един кратък момент, беше естествена.

И наистина миг по-късно секретарят на абата доби обичайното си сурово изражение.

— Merci — каза Гамаш. — Очевидно сте успели да направите копие. Започнахте ли да транскрибирате невмите в ноти?

— Още не. Планирах да се заема с това днес следобед. Може да помоля някои от другите монаси за помощ, ако не възразявате.

— Absolument — съгласи се Гамаш. — Колкото по-скоро, толкова по-добре.

Брат Симон отново се ухили.

— Мисля, че вашата представа за време е малко по-различна от нашата. Ние тук боравим с хилядолетия, но ще се опитам да не се бавя чак толкова.

— Повярвайте ми, mon frére, за толкова време ще ви дотегнем ужасно. Може ли? — Гамаш кимна към удобния стол наблизо и секретарят на абата кимна.

Двамата мъже се настаниха един срещу друг.

— Докато работихте върху това — Гамаш вдигна леко листа, — преведохте ли нещо от латинския текст?

Брат Симон се почувства неловко.

— Не съм голям специалист по латински, но подозирам същото и за онзи, който го е писал.

— Защо мислите така?

— Защото и малкото, което разбрах, е безумно нелепо.

Той отиде до бюрото и се върна с една тетрадка.

— Тук нахвърлих някои мисли, докато преписвах. Дори да успеем да разгадаем невмите и да ги обърнем в ноти, не смятам, че изобщо ще можем да изпеем думите.

— Значи не е някой известен химн, псалм или дори молитва? — Гамаш хвърли поглед към оригинала.

— Не, освен ако не съществува някой пророк или апостол, който се нуждае от лечение. — Брат Симон погледна записките си. — Ето и първата фраза. — Симон посочи към началото на псалма. — Може и да греша, но аз си го превеждам така: "Нищо не чувам, чорапа си обувам".

Каза го толкова тържествено, че Гамаш неволно избухна в смях. Опита се да го сподави, ала отново се разкиска. Накрая наведе поглед към листа, за да прикрие ухилената си физиономия.

— Какво друго пише? — Гласът му звучеше леко пискливо от усилието да сдържи смеха си.

— Не е смешно, господин главен инспектор.

— Не, разбира се. Светотатство е. — Ала кикотът му го издаде, а когато вдигна поглед към монаха, с удивление забеляза, че и брат Симон леко се подсмихваше.

— Успяхте ли да разберете още нещо? — попита Гамаш след титанично усилие да се овладее.

Брат Симон въздъхна, наведе се напред и посочи един ред малко по-надолу.

— Това сигурно го знаете.

Dies irae.

Гамаш кимна. Вече не го напушваше на смях, нито пък чуваше упоритото дуу-да.

— Да, това го забелязах. Ден на гняв. Това е единствената латинска фраза, която разпознавам. С абата го обсъдихме.

— И какво каза той?

— Той също заключи, че текстът е низ от глупости. Беше не по-малко озадачен от вас.

— Даде ли някакво обяснение?

— Нищо конкретно. Но намира за странно, както и аз, че макар тук да има dies irae, ден на гняв, липсва съпътстващото го dies illa.

— Ден на траур. Да, и мен това ме порази. Даже по-силно от чорапа.

Гамаш отново се усмихна, но съвсем за малко.

— Как мислите, какво значи това?

— Мисля, че който и да го е писал, е искал да се пошегува — каза брат Симон. — Просто е нахвърлял безразборно всякакви латински думи.

— Но защо не е използвал повече фрази или думи от псалмите? Защо "ден на гняв" е единствената фраза от молитва?

Брат Симон сви рамене.

— Ще ми се да знаех. Може да е бил гневен. Може да е точно това. Присмех. Иска да ни покаже гнева си и действително го заявява. Dies irae. А после добавя куп безумни латински фрази и думи, за да изглежда като псалм, като нещо, което бихме изпели на Бог.

— Но всъщност е обида — каза Гамаш и брат Симон кимна.

— Кой тук би могъл да помогне с превода?

Брат Симон се замисли.

— Единственият, за когото се сещам, е брат Люк.

— Портиерът?

— Доскоро е бил в семинарията и би трябвало да помни латинския по-добре от всички ни. И е достатъчно надут, за да го демонстрира с удоволствие.

— Не го ли харесвате?

Въпросът му сякаш изненада брат Симон.

— Да го харесвам ли? Тази мисъл като че ли му хрумваше за пръв път и Гамаш осъзна, с лека изненада, че наистина беше така. — Тук не става въпрос за харесване или нехаресване. А за приемане. В едно затворено общество симпатията лесно може да се превърне в антипатия. Тук се научаваме да не мислим с подобни термини, а да приемаме като Божия воля факта, че един или друг монах е попаднал тук. Щом Бог го приема, приемаме го и ние.

— Но вие току-що го нарекохте надут.

— Така е. А той сигурно ме нарича сърдит, което също е вярно. Всички имаме недостатъци, над които работим. Няма полза да ги отричаме.

Гамаш отново вдигна страницата.

— Възможно ли е брат Люк да е написал това?

— Съмнявам се. Брат Люк не обича да прави грешки или да постъпва нередно. Ако напише химн на латински, той ще е безупречен.

— А и вероятно му липсва чувство за хумор — каза Гамаш.

Брат Симон леко се усмихна.

— За разлика от нас, останалите, които се заливаме от смях непрекъснато.

Гамаш усети сарказма, но си помисли, че Симон греши. Монасите, които вече познаваше, демонстрираха съвсем прилично чувство за хумор и умееха да се надсмиват над себе си и над своя свят. Хуморът им бе обран, деликатен и добре прикрит зад сериозното им изражение, но го имаше.

Гамаш сведе поглед към листа в ръката си. Симон беше прав — брат Люк не би могъл да напише това. Но някой от тях го бе сторил.

Главен инспектор Гамаш бе убеден — сега повече от всякога, — че тънкият пергамент в ръката му е ключът към разкриването на убийството.

И той знаеше, че ще го разкрие, дори да му отнеме хилядолетие.

— Невмите… — започна той, опитвайки се да измъкне от брат Симон каквото му трябваше. — Казвате, че все още не сте започнали да ги транскрибирате в ноти, но разбирате ли ги?

— О, да. Объркани са. — Той посегна към своето копие. — Не, друга е думата. Сложни са. Повечето невми за псалми изглеждат объркващо, но когато си наясно какво изобразяват, се оказват съвсем прости. Това е и смисълът от тях. Прости указания за изпълнителите на псалми.

— Но тези не са прости — каза Гамаш.

— Далеч не.

— Бихте ли ме ориентирали как звучат?

Брат Симон вдигна глава от страницата и го погледна строго, дори сурово. Но Гамаш не отстъпи. Двамата се гледаха втренчено в продължение на няколко секунди, докато накрая Симон най-сетне отклони поглед и отново наведе глава към листа.

След около минута мълчание Гамаш чу звук. Сякаш идваше доста отдалеч и той се зачуди дали не е поредният самолет, звучеше като натрапчиво жужене. После осъзна, че източникът не беше навън, а вътре.

Звукът идваше от брат Симон.

Онова, което започна като бръмчене, като жужене, като увиснала във въздуха нота, се превърна в нещо съвсем различно. Нотата рязко се спусна надолу, заигра се в ниския регистър, сетне отново се вдигна. Но не с рязък скок, а с плавно издигане сякаш проникна в гърдите на Гамаш, обви сърцето му и го понесе със себе си. Все по-високо и по-високо. Но той и за миг не почувства опасност. И за миг не усети, че музиката или сърцето му биха могли да рухнат на земята и да се разбият.

Изпита сигурност, увереност. Игрива радост.

После думите заместиха жуженето и брат Симон започна да пее. Гамаш, естествено, не знаеше латински, но въпреки това усещаше, че го разбира напълно.

Ясният, спокоен и плътен тенор на брат Симон следваше нотите и произнасяше безсмислените думи нежно, като любовник. Както в гласа му, така и в музиката не се усещаше никакво осъждане, само приемане.

Накрая и последната нота се спусна на земята. Леко, спокойно. Меко приземяване.

И гласът замълча. Но музиката остана с Гамаш. По-скоро чувство, отколкото спомен. Искаше отново да изпита това усещане. Тази лекота. Искаше му се да помоли брат Симон да продължи и никога да не спира.

Главен инспектор Гамаш осъзна, че от "Кемптаунската гонка" нямаше и следа. На нейно място се бе настанила тази кратка, но възхитителна музикална експлозия. Дори брат Симон изглеждаше удивен от изпълнението си.

Гамаш знаеше, че още дълго ще да носи в себе си тази красива мелодия. Но вместо "дууда" щеше да тананика "нищо не чувам, чорапа си обувам".

* * *

Бовоар хвърли камък във водата с всички сили, възможно най-далеч от брега.

Нямаше жабки като от плоско камъче. Избра още един тежък камък, вдигна го във въздуха, сетне замахна с ръка назад и го хвърли.

Камъкът полетя в дъга и цопна във водата.

Бовоар стоеше на брега, осеян с обли камъчета и мидени черупки, и се взираше в прозрачното чисто езеро. Вълничките от хвърления камък кротко плискаха върху камъните и оставяха тънки ивици бяла пяна. Като миниатюрен свят, потопен от внезапна приливна вълна. Дело на Бовоар.

След сблъсъка си с Франкьор почувства остра нужда от свеж въздух.

Брат Бернар, отговорник по дивите боровинки, бе споменал за някаква пътека. Бовоар я намери и тръгна по нея, без да обръща особено внимание на околностите. Вместо това отново и отново повтаряше наум думите, разменени с Франкьор.

И онова, което трябваше да каже. Можеше да каже. Интелигентните язвителни коментари, които можеше да направи.

Ала минути по-късно бесният поток на мислите и забързаната му походка се укротиха и той забеляза, че тази пътека върви покрай езерото. Брегът тук бе осеян с обли речни камъни. И боровинкови храсти.

Постепенно премина в нормален ход, сетне в безцелно скитане и накрая спря на малък полуостров, вдаден навътре в усамотеното езеро. Огромни птици се рееха над него, после пикираха рязко надолу, почти без да размахат крилата си.

Бовоар свали обувките и чорапите си, нави крачолите на панталоните си и топна палец в езерото. Веднага отдръпна крака си. Водата бе толкова студена, че сякаш го попари. Опита отново, докато — милиметър по милиметър, и двата му крака се нагазиха в ледената вода. Бяха свикнали. Не спираше да се изумява към какво е способен да привикне човек. Особено ако е претръпнал.

Стоя мълчаливо около минута, докато късаше и ядеше боровинки от близкия храст и се опитваше да не мисли.

А когато започна да мисли, веднага се сети за Ани. Извади мобилния си телефон. Имаше съобщение от нея. Прочете го с усмивка.

Разказваше му как е минал денят й в кантората. Забавна историйка за някакво объркване в интернет. Тривиална случка, но Бовоар четеше всяка дума по два пъти. Представи си недоумението й, изясняването на обстоятелствата, щастливата развръзка. Пишеше му колко много й липсва. И че го обича.

Отговори й. Описа й къде се намира. Каза й, че разследването напредва. Поколеба се, преди да натисне бутона за изпращане, защото знаеше, че макар да не лъжеше, не казваше цялата истина. Не казваше нищо за чувствата си. За объркването си, за гнева си. Гняв, насочен към Франкьор. И същевременно разнопосочен. Изпитваше гняв към брат Реймон, към монасите. Гневеше се, че е в манастира, вместо да е с Ани. Гневеше се на тишината, прекъсвана от безконечни богослужения.

Яд го бе и на себе си, че позволи на Франкьор да му лази по нервите.

Но най-много го беше яд на комисар Франкьор.

Но на Ани не написа нищо подобно. Завърши съобщението с усмихнат емотикон и натисна бутона за изпращане.

Избърса ходилата си в пуловера и отново нахлузи чорапите и обувките си.

Трябваше да се връща. Но вместо това хвърли още един камък в езерото и се загледа в концентричните кръгове, които смущаваха гладката повърхност.

* * *

— Най-странното е — каза брат Симон, щом приключи с пеенето, — че думите всъщност пасват идеално.

— Но нали казахте, че текстът е низ от глупости? Куп безсмислици — каза Гамаш.

— Така си е. Имах предвид, че пасват на ритъма на музиката. Текстът на песента трябва да съответства на ритъма.

— И този съответства, така ли? — Гамаш отново погледна към пожълтялата страница, макар да не знаеше какво точно очаква. Че ще се случи някаква магия и той внезапно ще разбере? Но не разбра нищо. Нито думите, нито невмите.

— Мисля, че който и да е написал това, е разбирал от музика — каза брат Симон. — Но не е имал никаква представа как да напише стихове към музиката.

— Като Лернер и Лоу[70] — каза Гамаш.

— Саймън и Гарфънкъл — поде брат Симон.

— Гилбърт и Съливан[71] — продължи Гамаш с усмивка.

Симон се разсмя.

— Чувал съм, че се ненавиждали. Отказвали да стоят в една и съща стая.

— Значи — каза Гамаш, опитвайки се да подреди мислите си, — и двамата сме съгласни, че музиката е великолепна. Но думите са нелепи. С това също сме съгласни.

Брат Симон кимна.

— Смятате, че е дело на авторски тандем? Не един монах, а двама?

— Единият е написал музиката — каза Симон. — А другият е написал думите.

Двамата наведоха глави към листовете в ръцете си. После отново се спогледаха.

— Но това не обяснява защо думите са толкова глупави — каза брат Симон.

— Освен ако авторът на невмите е бил непосветен в латинския. Може да е приел, че съавторът му е написал стихове, достойни по красота на музиката.

— А когато разбрал какво точно означават думите… — каза брат Симон.

— Oui — каза Гамаш. — Стига се до убийство.

— Хората наистина ли са способни да убият за такова нещо? — попита Симон.

— Църквата е кастрирала мъже, за да запази гласовете им сопрано — припомни Гамаш на монаха. — Опрат ли нещата до божествената музика, емоциите вземат връх. Посегне ли й някой, човек е склонен и на убийство.

Брат Симон издаде напред долната си устна и се замисли. Така изглеждаше много млад. Като момче, което подрежда пъзел.

— Приорът ви — каза Гамаш — кое е по-вероятно да е написал? Думите или музиката?

— Музиката, без съмнение. Той бе световен авторитет в областта на невмите и грегорианските псалми.

— Но дали е бил способен да напише оригинална музика с помощта на невми? — попита детективът.

— Той определено познаваше невмите, така че е възможно, предполагам.

— Нещо сякаш ви смущава — каза Гамаш.

— Просто ми се струва крайно невероятно, това е всичко. Брат Матю обичаше грегорианските псалми. Той не просто ги харесваше, а ги обожаваше. Те бяха неговата голяма религиозна страст.

Гамаш разбираше какво има предвид монахът. Ако брат Матю е обожавал псалмите до такава степен, ако им е посветил живота си, защо би се отметнал така внезапно от тях, създавайки онова, което Гамаш държеше в ръцете си.

— Освен ако… — каза брат Симон.

— Освен ако не го е написал той — каза Гамаш и леко вдигна листа, — а го е открил у някого и е поискал обяснение. На единственото място, където не може да има свидетели.

Което наведе главния инспектор до следващия логичен въпрос.

— Когато открихте приора, той беше ли още жив?

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Вратата към кабинета на приора беше затворена.

При последното си посещение тук Бовоар бе прекъснал нажежен спор между Гамаш и Франкьор.

Той долепи ухо до вратата и се заслуша.

Дървото бе дебело и плътно. Твърдо дърво, което затрудняваше подслушването. Но той все пак успя да чуе глас. Думите бяха приглушени и неразбираеми, но разпозна гласа на Гамаш.

Бовоар се изправи и се зачуди как да постъпи. Не му отне дълго. Ако началникът отново спореше с дебелоглавия Франкьор, Бовоар нямаше да го остави сам в тази битка.

Почука два пъти и отвори вратата.

Звукът, който се носеше отвътре, рязко утихна.

Бовоар се огледа. Гамаш го нямаше.

Комисар Франкьор седеше зад бюрото. Сам.

— Какво има? — попита комисарят.

Това бе един от редките случаи, в които Бовоар виждаше Франкьор толкова раздразнен. После забеляза компютъра. Преди лаптопа бе обърнат на другата страна, към стола за гости. Сега бе обърнат обратно, към Франкьор. Той очевидно го използваше, а Бовоар бе прекъснал заниманието му.

Сваляше ли нещо? Бовоар не виждаше как би могъл. Сателитната връзка не работеше от пристигането им. Освен ако Франкьор не я бе поправил, но Бовоар се съмняваше. Комисарят не беше чак толкова умен.

Франкьор имаше вид на гузен тийнейджър, спипан от майка си.

— Е? — Комисарят го гледаше на кръв.

— Чух гласове — отвърна той и мигом съжали.

Франкьор го погледна пренебрежително, посегна към една папка, отвори я и се зачете. Все едно Бовоар не съществуваше. Все едно в атмосферата бе зейнала въздушна яма. И освен нея нямаше нищо. И никого. От гледна точка на комисаря Бовоар беше въздух.

— Какво имахте предвид тогава? — Бовоар хлопна вратата и Франкьор вдигна поглед.

Жан Ги не смяташе да го пита, беше си обещал да не го прави. И ако Гамаш беше тук, за нищо на света не би го попитал. Но началникът го нямаше, за разлика от Франкьор, и въпросът се стрелна от устата му като мълния от буреносен облак.

Франкьор не му обърна внимание.

— Кажете ми. — Бовоар ритна стола, подпря ръце на облегалката и се наведе към комисаря.

— Или какво? — попита Франкьор.

Забавляваше се, не се страхуваше изобщо, и Бовоар усети как бузите му пламват. Ръцете му стиснаха стола с такава сила, че кокалчетата му побеляха.

— Ще ме набиете ли? — попита комисарят. — Заплашвате ли ме? Това правите, нали? Вярното куче на Гамаш. — Франкьор остави папката на бюрото и на свой ред се наведе към Бовоар. — Искате да знаете какво съм имал предвид, когато казах, че според мен нямате топки. Това исках да кажа. Това казват и всичките ви колеги, Жан Ги. Вярно ли е?

— Що за глупости говорите?

— Че единствената ви функция е да бъдете кученцето на Гамаш. Наричат ви негова кучка, защото, макар да ръмжите, а в редки случаи и да хапете, те не вярват, че имате топки.

Франкьор погледна към Бовоар като към нещо меко и смрадливо, което истинските мъже бършеха от подметките си. Столът изскърца, когато комисарят се облегна удобно назад. Сакото му се разтвори и Бовоар видя пистолета му.

Въпреки яростта, която бушуваше в главата му, Бовоар успя да запази присъствие на духа и да се запита защо главният комисар, в качеството си на чиновник, носеше оръжие.

И защо го бе взел със себе си в абатството.

Дори Гамаш не носеше оръжие. За разлика от Бовоар, който в този момент се зарадва, че е така.

— Ето това имах предвид — каза Франкьор. — Дойдох с вас при онзи монах не защото ме поканихте, а защото бях любопитен. Гризеше ме любопитство да видя как инспекторът, посмешище за цялата квебекска полиция, ще се справи с един разпит. Но вие ме изненадахте. Всъщност останах впечатлен.

А Бовоар изненада себе си. Някаква малка част от него изпита облекчение да чуе това. Но тя бе дълбоко погребана под онази ярост, онзи бяс, онзи почти библейски гняв от обидата.

Той отвори уста, но оттам се чу само пелтечене. Никакви ясни думи. Просто въздух.

— Не ми казвайте, че не знаехте. — Франкьор всъщност изглеждаше изненадан. — Хайде стига, човече, само идиот не би забелязал. Тътрите се из управлението на половин крачка след господаря си, буквално подсмърчате подире му, и си мислите, че останалите агенти и инспектори ви се възхищават? Възхищават се на главния инспектор и малко се страхуват от него. Щом е успял да отреже вашите топки, значи може да го направи и с тях. Вижте какво, никой не ви обвинява. Вие бяхте едно дребно агентче в забутано управление на Sûretè. Не след дълго щяхте да бъдете уволнен, защото никой не искаше да работи с вас, и точно тогава Гамаш ви взе под крилото си. Така ли е?

Бовоар го гледаше в ступор.

— Така е. — Франкьор се наведе напред. — И защо мислите го направи? Защо според вас се заобикаля с агенти, които никой друг не иска? Наскоро повиши Изабел Лакост в инспектор. Като вас. — Франкьор изгледа сурово Бовоар. — На ваше място бих бил нащрек. Нищо добро не ви чака: водите се негов заместник, но тя остава сама в управлението като началник. Та за какво говорех? Oui, как главният инспектор си подбира служителите. Защо не се огледате в отдел "Убийства"? Събрал е цял отбор неудачници. Събрал е утайката. Защо?

Тук гневът на Бовоар най-сетне изригна. Вдигна стола и го стовари обратно с такава сила, че двата задни крака се счупиха. Но той дори не обърна внимание. Имаше очи единствено за човека пред себе си. Пронизваше с поглед комисар Франкьор.

— Неудачници? — просъска Бовоар. — Главният инспектор се заобикаля с агенти, които мислят сами, които могат да действат сами. А вие, останалите лайнари, се боите от нас. Подмятате ни от място на място, понижавате ни, държите се с нас като с боклук, опитвате се да ни прогоните. И защо? — Бовоар буквално плюеше думите през бюрото. — Защото ви е страх от нас. Защото не желаем да участваме в корумпираните ви игрички. Главен инспектор Гамаш събра изхвърления от вас боклук и ни даде още една възможност. Той бе единственият, който повярва в нас. А вие, тъпак малоумен, вие смятате, че ще повярвам на глупостите ви? Нека ми се смеят невестулките ви. Това е най-големият комплимент, за който бих могъл да се сетя. Ние имаме най-добрите резултати при разкриването на престъпления в полицията. Само това има значение. А ако на вас и вашите задници им се струва смешно, смейте се на воля.

— Най-добрите резултати? — Франкьор се изправи. Гласът му звучеше ледено. — Като случая "Брюле"? Началникът ви го арестува. Държавата прахоса цяло състояние, за да бъде изправен пред съда и съден за убийство. Дори обвинение получи, горкичкият, и накрая какво? Оказа се, че убиецът не е той. И какво направи вашият Гамаш? Отиде ли да почисти собствената си каша? Не. Изпрати вас да откриете истинския убиец. И вие го направихте. Точно тогава започнах да мисля, че може и да не сте абсолютен бездарник, за какъвто ви смятах.

Франкьор започна да събира някои от документите, но после застина до бюрото.

— Чудите се защо съм дошъл, нали?

Бовоар мълчеше.

— Чудите се, разбира се. Гамаш също. Той дори ме попита. Не му казах истината, но на вас ще кажа. Исках да ви хвана далеч от управлението. Далеч от мястото, където той има някакво влияние. За да говоря с вас. Не беше нужно да идвам лично, за да ви нося някакви доклади. Аз съм главен комисар, за бога. Всеки агент от отдел "Убийство" можеше да го направи. Но аз видях възможност и я използвах. Дойдох тук, за да ви спася. Вас от него.

— Вие сте луд.

— Помислете над думите ми. Съберете всичко заедно. По-умен сте, отколкото смятате. Мислете. И докато използвате мозъка си, може да се запитате и защо той повиши Изабел Пакост в инспектор.

— Защото е добър следовател. Заслужила си го е.

Франкьор отново го погледна така, сякаш се чудеше как може да е толкова глупав. После тръгна към вратата.

— Какво? — настоя Бовоар. — Какво се опитвате да кажете?

— Вече казах твърде много, инспектор Бовоар. Но казаното — казано. — Той го огледа преценяващо. — Вие всъщност сте много добър следовател. Използвайте тези умения. Имате разрешението ми да предадете на Гамаш всичко, което току-що ви казах. Крайно време е да разбере, че е прозрачен.

Вратата се затвори и Бовоар остана сам с гнева си. И лаптопа.

Брат Симон зяпна от изненада.

— Наистина ли смятате, че приорът е бил още жив, когато го намерих?

— Мисля, че е напълно възможно. Било ви е ясно, че приорът умира, и вместо да хукнете да търсите помощ, а той по всяка вероятност да умре сам, сте останали с него в последните му мигове. За да го утешите. Да му дадете последно причастие. Проявили сте доброта. Състрадание.

— В такъв случай защо да не го споделя? Останалите от паството биха се зарадвали да чуят, че дори в тази ужасна ситуация приорът е получил последно причастие. — Той се вгледа в главния инспектор. — Мислите, че бих запазил това в тайна? Защо?

— Добър въпрос. — Гамаш кръстоса крака и се настани удобно, причинявайки неудобство на брат Симон. Главният инспектор се подготвяше за дълъг престой. — Не съм имал време да се замисля над това — призна той. — Току-що прочетох в доклада от аутопсията мнението на патоанатома, че брат Матю може да е бил жив до половин час след фаталния удар.

— "Може" не означава, че е бил.

— Напълно вярно. Но я си представете, че е бил. Имал е достатъчно сили да допълзи до стената. Може би се е борил със смъртта до последната секунда. Вкопчен в последните си мигове живот. Това звучи ли ви в стила на приора?

— Не мисля, че часът на смъртта ни зависи от нашия избор — каза брат Симон и Гамаш се усмихна. — Ако беше така — продължи монахът, — подозирам, че приорът би избрал да не умира изобщо.

— Аз смятам, че отец Клеман още щеше да броди из тези коридори, ако наистина имахме избор — съгласи се Гамаш. — Не казвам, че силата на волята е способна да отблъсне смъртоносен удар. Но знам от личен опит, че силната воля може да отсрочи смъртта — за секунди, за минути дори. А понякога тези минути, особено в моята работа, са съдбоносни.

— Защо?

— Защото това е златният момент между този свят и онзи, който вярваме, че ни чака. Когато човекът знае, че умира. А ако е убит, какво прави?

Брат Симон не каза нищо.

— Казва ни кой го е убил, ако това е възможно.

Монахът леко присви очи, а бузите му пламнаха.

— Смятате, че брат Матю ми е казал кой го е убил? И аз съм премълчал?

Сега бе ред на Гамаш да запази мълчание. Той внимателно огледа монаха. Пълното кръгло лице. Не дебело, но с бузи като на катерица. Обръснатата глава. Късият месест нос. Вечно навъсеното му изражение. И лешниковите очи, като кора на дърво. Пъстри. Сурови. Неотстъпчиви.

И след всичко това — глас на архангел. Не просто член на небесния хор, а един от Избраните. Любимец на Бог. Надарен повече от всички други.

Без да броим останалите монаси в манастира. Две дузини.

Дали Saint-Gilbert-Entre-les-Loups не беше онзи златен момент? Между два свята. Така изглеждаше. Извън времето и пространството. Неутрална полоса. Насред яркия живот на Квебек. С всичките му бистра, бирарии, фестивали. С трудолюбивите фермери и блестящите учени.

Между света на смъртните и рая. Или ада. И тук, между всичко това, беше златният момент.

Където царстваше тишината. Където властваше покоят. И единствените звуци бяха птичите песни в гората и псалмите.

И където ден по-рано бе убит монах.

Дали приорът, в последния миг от живота си, с долепен о стената гръб, бе нарушил обета за мълчание?

* * *

Жан Ги Бовоар залости вратата на кабинета със счупения стол.

Столът, разбира се, нямаше да спре никого, но щеше да го забави достатъчно. И със сигурност щеше да предупреди Бовоар.

Той заобиколи бюрото и се настани на освободения от Франкьор стол. Беше още топъл от тялото на комисаря и Бовоар се почувства малко неловко, но побърза да загърби тази мисъл и придърпа лаптопа към себе си.

И той беше още топъл. Франкьор обаче бе побързал да го изключи веднага след появата на Бовоар.

След като го включи отново, Бовоар се опита да установи връзка с интернет.

Не се получи. Сателитът все така не работеше.

С какво тогава се занимаваше комисарят? И защо побърза да го изключи?

Жан Ги Бовоар се подготви да открие отговора.

* * *

— Искате ли да ви кажа какво мисля аз? — попита Гамаш.

Изражението на брат Симон крещеше: "Не!". Ала Гамаш, разбира се, спокойно продължи.

— Не е съвсем по правилата — призна инспекторът. — Обикновено говорят тези, които разпитваме, а ние ги слушаме. Но смятам, че в конкретния случай би било разумно да проявя малко гъвкавост.

Той погледна развеселено към монаха, който имаше вид на муле. После доби напълно сериозно изражение.

— Ето какво се е случило според мен. Мисля, че брат Матю е бил все още жив, когато сте отишли в градината. Лежал е свит на топка до стената и на вас вероятно ви е отнело около минута да го забележите.

Докато Гамаш говореше, в пространството помежду им изникна видение, в което брат Симон влиза в градината с инструментите си. След последното му почистване с греблото по тревата са опадали още ярки есенни листа, а някои от цветята се нуждаят от подрязване. Слънцето грее, денят е свеж и хладен, изпълнен с аромата на дивите киселици в гората, чиито плодове се припичат на мекото слънце.

Брат Симон крачи покрай цветните лехи и обмисля кои от тях трябва да бъдат извадени и прибрани на топло за лютата зима, която неумолимо приближава.

После спира. Тревата в дъното на градината е смачкана. Леко отъпкана. Не много. Случаен посетител вероятно не би забелязал. Но секретарят на абата не е случаен посетител. Той познава всяко листо, всеки стрък трева. Грижи се за тази градина като за свое дете.

Нещо не е наред.

Той се озърта. Търси с поглед абата. Ала знае, че абатът е тръгнал към подземието, за да огледа геотермалната система.

Брат Симон стои абсолютно неподвижен под мекото септемврийско слънце, с обострени сетива и зорък поглед.

— Дотук прав ли съм? — попита Гамаш.

Гласът на главния инспектор бе толкова хипнотизиращ, а думите му така описателни, че брат Симон бе забравил къде се намира. Почти усещаше как хладният есенен въздух гали лицето му.

Той погледна към главния инспектор, настанен най-спокойно срещу него, и си помисли — не за първи път, че това е един много опасен мъж.

— Ще приема мълчанието ви за съгласие — каза Гамаш с лека усмивка, — макар да съм наясно, че това често се оказва грешка.

Той продължи да разказва и картината помежду им отново оживя.

— Правите няколко крачки, опитвайки се да разберете каква е онази купчина в дъното на градината. Все още не изпитвате тревога, само любопитство. После забелязвате, че тревата не е просто отъпкана, по нея има и кръв.

Двамата мъже видяха как брат Симон се навежда, оглежда прегънатите стръкчета трева, изцапани тук-там с кръв, като стигмата по опадалите листа.

После спира, вдига глава и проследява дирята с поглед.

В края на пътеката лежи човек. Свит на кълбо, като плътна черна топка. С бял щрих отгоре. Но не изцяло бял. Има и яркочервено.

Брат Симон хвърля градинарските си инструменти и хуква нататък. Втурва се напряко през храстите, за да стигне по-бързо. Стъпква драгоценни многогодишни растения. Прегазва ярките рудбекии[72], изпречили се на пътя му.

Един монах, негов събрат, е ранен. Тежко ранен.

— Помислих… — каза брат Симон, без да гледа Гамаш в очите. Седеше вторачен в броеницата си. Говореше тихо, не по-високо от шепот, и главният инспектор се наведе напред, за да не изпусне и думичка. — Помислих…

Едва тогава брат Симон вдигна поглед. Стигаше му само да си спомни, за да изпита същия страх.

Гамаш не каза нищо. Изражението му си остана неутрално с едва доловим интерес. Но дълбоките му кафяви очи не се откъсваха от монаха и за миг.

— Помислих, че е отец Филип. — Той сведе поглед към простия кръст, който се полюшваше от броеницата му. После брат Симон вдигна ръце, наведе глава и застина в тази поза, а кръстът от броеницата тихо докосна челото му. — О, Господи, помислих, че е умрял. Реших, че му се е случило нещо. — Гласът на брат Симон звучеше приглушено. Но чувствата му бяха кристално ясни.

— Какво направихте? — тихо попита Гамаш.

Все така стиснал глава между дланите си, монахът сякаш говореше на пода.

— Поколебах се. Бог да ми е на помощ, не знаех какво да направя.

Той вдигна глава и погледна към Гамаш. Към своя изповедник. Надяваше се на разбиране, ако не на опрощение.

— Продължавайте — каза Гамаш, без да откъсва поглед от него.

— Не исках да гледам. Страхувах се.

— Разбира се, че сте се страхували. Всеки на ваше място би се страхувал. Но в крайна сметка отидохте до него — каза детективът. — Не избягахте.

— Не.

— Какво се случи?

Брат Симон впи поглед в очите на Гамаш, все едно те бяха въже, а той висеше на него от висока скала.

— Коленичих и лекичко го обърнах. Реших, че може да е паднал от стената или от дървото. Знам, нелепо е, но не виждах как иначе би могло да се случи. А ако си беше счупил врата, не исках да…

— Oui — каза Гамаш. — Продължавайте.

— И тогава видях кой е. — Гласът на монаха се промени. В тона му продължаваше да се усеща предишната тревога и напрегнатост от възстановяването на събитията, но в различна степен. — Не беше абатът. — В гласа му се усети облекчение. — Беше приорът.

И още облекчение. Онова, което бе започнало като кошмарна трагедия, бе завършило едва ли не с щастлив край. Брат Симон не можеше да го скрие. Не се и опитваше.

Но въпреки това не изпускаше погледа на инспектора. Търсеше неодобрение.

Не откри такова. Само приемане, че може би най-сетне чува истината.

— Жив ли беше? — попита Гамаш.

— Oui. Очите му бяха отворени. Взираше се в мен, стисна ръката ми. Прав сте. Той знаеше, че умира. И аз знаех. Не мога да ви кажа как разбрах, но го знаех. И просто не можех да го оставя сам.

— Дълго време ли умираше?

Брат Симон се замисли. Очевидно бе минала цяла вечност. Коленичил в пръстта, стиснал окървавената ръка на умиращ човек. Събрат монах. Човек, когото ненавиждаше.

— Не знам. Може би минута или малко повече. Дадох му последно причастие и това го поуспокои.

— Бихте ли ми казали думите за последно причастие?

— Не сте ли ги чували?

Гамаш ги бе чувал и ги знаеше. И сам бе давал последно причастие, набързо, припряно, докато държеше ръката на всеки от умиращите си агенти. Но сега искаше да ги чуе от брат Симон.

Симон затвори очи. Дясната му ръка се протегна съвсем леко напред, пръстите леко се свиха, за да хванат въображаемата ръка.

— Господи Исусе Христе, най-милостив на земята, молим Те, приеми Своето чадо в ръцете Си, за да преодолее трудния си час, както Ти ни обеща с безкрайно милосърдие.

С все още затворени очи брат Симон вдигна и другата си ръка и начерта кръстния знак. Върху челото на монаха.

"Безкрайно милосърдие", помисли си Гамаш и сведе поглед към младия агент — собственото си привидение в собствените си ръце. В онзи напрегнат момент нямаше време да даде цялото причастие, затова просто се наведе и прошепна: "Приеми Своето чадо".

Ала агентът си беше отишъл. И самият Гамаш също трябваше да тръгва.

— И тогава умиращият — каза Гамаш, — ако има сили, се изповядва.

Брат Симон мълчеше.

— Какво каза той? — попита Гамаш.

— Издаде някакъв звук — отвърна брат Симон като в транс. — Направи опит да се прокашля, а после каза "хомо".

Симон се съсредоточи. Завърна се от далечното си място. Двамата мъже се погледнаха.

— Хомо? — попита детективът.

Брат Симон кимна.

— Сега разбирате защо мълчах. Последната му дума няма нищо общо със смъртта му.

Но може би, помисли си Гамаш, има много общо с живота му. Главният инспектор се замисли.

— Какво според вас е имал предвид? — попита накрая.

— Мисля, че и двамата знаем какво е имал предвид.

— Бил е гей? Хомосексуален?

За момент брат Симон се опита да пробва обичайното си неодобрително изражение, ала се отказа. Отдавна бяха преминали отвъд тази граница.

— Трудно е да се обясни — каза брат Симон. — Тук сме две дузини мъже, сами. Нашата цел, нашата молитва е да открием Божествената любов. Състрадание. Да се разтворим в любовта на Бог.

— Това е идеалният случай — съгласи се Гамаш. — Но същевременно сте и обикновени хора.

Той знаеше, че нуждата от физическо удоволствие бе мощна и първична и не изчезваше непременно с обета за целомъдрие.

— Но на нас не ни е нужна плътска любов — каза брат Симон, който сякаш четеше мислите на Гамаш и бързаше да го поправи. В тона му не се долавяше отбранителност. Той просто се мъчеше да открие подходящите думи. — Мисля, че повечето от нас, ако не и всички, са оставили това в миналото. Нямаме силно изразени сексуални инстинкти.

— От какво се нуждаете тогава?

— Доброта. Интимност. Не сексуална. А приятелска. Бог трябва да замени човека в проявите ни на обич, но реалността е такава, че всички имаме нужда от приятел.

— Това ли изпитвате към абата? — Гамаш зададе въпроса направо, но с мек глас, деликатно. — Видях изражението ви, когато разказахте как сте помислили, че той е раненият и умиращ монах.

— Обичам го, вярно е. Но не изпитвам никакво желание за физическа близост. Трудно е да се обясни любов, която е толкова високо над всичко плътско.

— А приорът? Той обичаше ли някого?

Брат Симон замълча. Но не с магарешко упорство, а замислено.

След около минута отново заговори.

— Питал съм се дали той и абатът… — Не успя да довърши тази мисъл. Последва ново мълчание. — Години наред бяха неразделни. Ако не броим мен, абатът допускаше в градината си единствено него.

Гамаш за пръв път се запита дали градината не съществуваше и в друго измерение. Тя бе не само пръст с трева и цветя, но и алегория. За онова най-интимно място у всеки от тях. За едни то бе тъмна, заключена стая. За други — градина.

Достъп до него имаше секретарят. И приорът.

Там приорът бе намерил смъртта си.

— Какво според вас е имал предвид приорът? — попита Гамаш.

— Мисля, че има само едно възможно тълкуване. Знаел е, че умира, и е поискал опрощение.

— За това, че е бил хомосексуален? Но вие току-що казахте, че по всяка вероятност не е бил такъв.

— Вече не знам какво да мисля. Взаимоотношенията му може да са били платонични, но тайно да е искал нещо повече. Той го е знаел. И Бог го е знаел.

— Бог би ли го порицал за нещо такова? — попита Гамаш.

— Че е гей? Може би не. Че е нарушил обета за целомъдрие — вероятно да. Тези неща се нуждаят от изповядване.

— И е достатъчно да се каже "хомо"? — Гамаш далеч не бе убеден в това, макар да знаеше, че когато човек умира, разумът не играе голяма роля. Ако изобщо играе. Когато настъпи краят и има време само за една дума, коя би била тя?

Главният инспектор не се съмняваше коя ще бъде неговата последна дума. И коя вече беше. Когато си мислеше, че умира, той бе повтарял две думи, преди накрая да изгуби съзнание.

Рен-Мари.

И през ум не би му минало да каже "хетеро". Но от друга страна, не изпитваше вина за връзките си. За разлика от приора вероятно.

— Имате ли негово лично досие, което бих могъл да видя? — попита Гамаш.

— Не.

— "Не", не искате да ми го покажете, или "не", просто нямате лични досиета?

— Просто нямаме лични досиета.

Щом забеляза учудването на главния инспектор, брат Симон побърза да обясни:

— В началото на монашеския си живот сме подложени на строги проверки и изпитания. И в първия ни манастир би трябвало да се пази лично досие. Но не и при отец Филип, не и тук в "Сен Жилбер".

— Ако измине целия път дотук, значи е трябвало да ни намери отново, предполагам — каза брат Симон.

По тази логика, помисли си Гамаш, смъртта на приора също е била Божия воля. Така е трябвало да се случи. Бог очевидно! Не скучаеше покрай гилбертинците. Френският чуждестранен легион сред религиозните ордени.

Логично, помисли си Гамаш. Нямаше място за отстъпление. Нямаше минало, към което да се върнат. Отвъд стените нямаше нищо друго, освен дива пустош.

— Впрочем, като се заговорихме за пукнатини, знаете ли за основите? — попита Гамаш.

— Основите на кое?

— На абатството.

Брат Симон изглеждаше объркан.

— Трябва да говорите с брат Реймон за това. Но си отделете половин ден и се подгответе да обогатите познанията си за нашата канализационна система, и то повече, отколкото е здравословно.

— Значи абатът не ви е казал нищо за основите на абатството? Нито пък приорът? На брат Симон най-сетне му просветна.

— Има ли някакъв проблем с тях?

— Просто попитах дали сте чули за някакъв проблем с основите.

— Не, не съм чул. Трябваше ли?

Значи абатът, точно както Гамаш подозираше, бе запазил тази информация за себе си. Само абатът и брат Реймон знаеха, че "Сен Жилбер" се разпада. И в най-добрия случай му оставаха десетина години живот.

А може би в отчаянието си брат Реймон бе казал и на приора. И в такъв случай брат Матю бе умрял, преди да каже на когото и да било другиго. Това ли беше мотивът? Да му запушат устата?

Никой ли няма да ме отърве от този размирен свещеник?

— Разбрахте, че приорът е бил убит, нали?

Брат Симон кимна.

— Кога си дадохте сметка за това?

— Когато видях главата му. И…

Гласът на монаха заглъхна. Гамаш не обели и дума. Мълчеше и чакаше.

— … и тогава видях нещо в цветната леха. Нещо, което нямаше място там.

Гамаш затаи дъх. Двамата мъже застинаха във времето като tableau vivant[73]. Гамаш чакаше. И чакаше. Дишаше плитко, едва чуто, сякаш се боеше да не размести въздуха край себе си.

— Не беше камък, нали знаете.

— Знам — каза Гамаш. — Какво направихте с него?

Той едва не затвори очи, за да се помоли с надеждата този монах да не е взел предмета от лехата и да го е хвърлил зад стената. За да потъне във външния свят.

Брат Симон се изправи, отвори вратата към кабинета на абата и стъпи в коридора. Гамаш го последва, като предположи, че монахът ще го отведе в някакво скривалище.

Ала брат Симон спря на прага, взе оръдието на убийството и го подаде на Гамаш. Това бе старият чугунен прът, с който монасите от векове хлопаха на вратата към личните покои на абата.

И с който вчера бе разбит черепът на приора на Saint— Gilbert-Entre-les-Loups.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЕТА

Жан Ги Бовоар крачеше из коридорите на Saint-Gilbert-Entre-les-Loups. Търсеше някого.

Монасите, които го срещаха, по навик спираха да го поздравят с обичайния си поклон. Но щом приближеше, отстъпваха настрана. Махаха се от пътя му.

И изпитваха облекчение, когато ги подминеше.

Жан Ги Бовоар бродеше из коридорите на манастира. Надникна в зеленчуковата градина. Погледна в animalerie, при козичките и при кокошките "Шантиклер".

Слезе в подземието. Брат Реймон не се виждаше, но гласът му ехтеше из дългите хладни коридори. Пееше псалм. Думите звучаха замазано, а от гласа му, макар и все тъй великолепен, лъхаше по-малко на Божествено и повече на бренди и на бенедиктин.

Бовоар хукна обратно нагоре по каменните стъпала и спря задъхан в Светия храм. Огледа се.

Монасите, облечени в черните си роби, стояха встрани от танцуващите светлини и го наблюдаваха. Но той не им обърна внимание. Не тях търсеше. Издирваше другиго.

Обърна се, втурна се през вратата и излезе. Коридорът бе пуст, а вратата в дъното — затворена. И заключена.

— Отворете — извика той.

Брат Люк веднага дотърча. Масивният ключ изтрака в ключалката, завъртя се, резето се вдигна и миг по-късно вратата се отвори. Бовоар, облечен в черно като монасите, излезе от манастира.

Люк бързо затвори. Изкушаваше се да отвори прозорчето и да погледне навън. Да види какво ще се случи. Но не го направи. Брат Люк не искаше нито да вижда, нито да чува, нито да знае. Върна се в малката си стаичка, сложи на коленете си голямата книга и потъна в псалмите.

Бовоар веднага откри каквото търсеше. На брега на езерото.

Без да мисли, без да разсъждава за последствията — отдавна бе прекрачил тази граница, — Бовоар хукна колкото му държаха краката.

Тичаше така, сякаш животът му зависеше от това.

Тичаше така, сякаш и чужд живот зависеше от това.

Право към човека в мъглата.

Докато тичаше, нададе звук, изтръгнат от дълбините на вътрешностите му. Звук, който потискаше месеци наред. Звук, който бе преглъщал, крил и заключил дълбоко в себе си. Но сега бе изригнал навън. И го тласкаше напред.

Комисар Франкьор се обърна секунди преди Бовоар да му се нахвърли. Отстъпи половин крачка встрани, за да избегне челния сблъсък. Двамата паднаха върху камъните, но Франкьор успя да омекоти удараq за разлика от Бовоар.

Измъкна се изпод инспектора и посегна към оръжието си точно когато Бовоар се претърколи, скочи на крака и също посегна към оръжието си.

Ала беше твърде късно. Франкьор го изпревари и насочи пистолета си към гърдите му.

— Гадина — изкрещя Бовоар, сякаш не забелязваше оръжието. — Гад. Ще те убия.

— Ти току-що нападна старши по чин — отвърна потресен Франкьор.

— Нападнах един мерзавец и ще го направя пак. — Бовоар крещеше колкото му глас държи в лицето на комисаря.

— Защо е всичко това, по дяволите — кресна в отговор Франкьор.

— Прекрасно знаете защо. Видях лаптопа след вас. Видях какво сте гледали, преди да вляза.

— Мамка му — изпъшка Франкьор и погледна смутено към Бовоар. — Гамаш видя ли?

— Какво значение има, по дяволите? — изкрещя Бовоар, после се наведе и подпря ръце на коленете си, за да си поеме въздух. После вдигна поглед. — Аз го видях.

Вдишай дълбоко, помоли се той на тялото си. Издишай дълбоко.

Господи, само не припадай.

Вдишай дълбоко, издишай дълбоко.

Главата му се замая.

Мили боже, нека не припадам точно сега.

Бовоар пусна коленете си и бавно се изправи. Отстъпваше по ръст на човека срещу себе си. Човекът, насочил пистолет към гърдите му. Но Бовоар стоеше максимално изправен. И се взираше в тази твар.

— Вие сте пуснали видеото в интернет.

Гласът му се бе променил. Звучеше дрезгаво. Накъсано. Всяка дума беше издишана от дълбините на тялото му.

Вратата към тайната му стая бе взривена, а с нея навън излетяха и думите.

И намерението.

Той щеше да убие Франкьор. Точно сега.

Бовоар не изпускаше от поглед комисаря. Със замъгленото си периферно зрение виждаше пистолета. И знаеше, че ако скочи напред, Франкьор ще натисне спусъка поне два пъти. Преди Бовоар да успее да стигне до него.

И започна да пресмята, че стига да не го улучи в главата или сърцето, щеше да успее да го докопа. И щяха да му стигнат силите и волята да събори този човек на земята. Да хване един: камък. И да му строши черепа.

В един кратък безумен миг се сети за приказката, която баща му непрекъснато му четеше. За влакчето[74].

Мисля, че мога. Мисля, че мога.

Мисля, че мога да убия Франкьор, преди да ме убие той.

Макар че и той самият щеше да умре. Но не и преди Франкьор. Мили боже, не и преди него.

Напрегна се и се наведе напред, съвсем леко, но Франкьор седеше нащрек и вдигна пистолета, съвсем леко. Бовоар застина.

Щеше да чака. Търпеливо щеше да чака онази частица от секундата, в която Франкьор ще се разсее.

Това е всичко, което искам.

Мисля, че мога. Мисля, че мога.

— Какво? Мислите, че аз съм пуснал видеото? — попита комисарят.

— Спрете с шибаните си игрички. Предадохте приятелите ми. Собствените си подчинени. Те загинаха. — Бовоар усети как изпада в истерия, едва не се разхлипа и положи усилие да се стегне. — Те загинаха, а вие пуснахте в интернет шибаното видео със смъртта им.

Гърлото му се сви, гласът му звучеше като писък. Едва си поемаше въздух.

— Превърнахте случилото се в цирк, вие… вие…

Не успя да каже нищо повече. Изпълниха го видения от полицейската акция във фабриката. Как Гамаш води екипа им. Как полицаите от Sûretè нахлуват вътре след своя началник. За да спасят отвлечен полицай. Да спрат стрелеца.

Жан Ги Бовоар стоеше на тихия бряг, а чуваше пукота от изстрелите. Чуваше как куршумите улучват бетона, пода, стените. Приятелите му. Усещаше парливия мирис на пушек, примесен с циментов прах. Усещаше как сърцето му блъска в гърдите от прилива на адреналин. И от страх.

Но въпреки всичко последва Гамаш. Все по-навътре и по-навътре във фабриката. Всички го бяха последвали.

Атаката бе заснета от камерите, закрепени на шлемовете на всички агенти. А после, месеци по-късно, записите бяха откраднати, редактирани и пуснати в интернет.

Бовоар се бе пристрастил и към видеото, и към болкоуспокояващите. Болкоубийци — двете половини на едно цяло. Първо болката, после убийците. Отново и отново. Докато видеото не се превърна в живота му. Да гледа как приятелите му умират. Отново и отново. И отново.

Ала въпросът оставаше. Кой бе пуснал видеото в интернет? Бовоар знаеше, че е дело на вътрешен човек. Сега вече знаеше кой е.

Сега всичко, което искаше, бе да остане в съзнание достатъчно дълго, за да убие човека пред себе си.

Задето предаде собствените си подчинени. Агентите на Гамаш. Приятелите на Бовоар. Смъртта им бе достатъчно мъчителна сама по себе си, но да го види на запис в интернет… За да го гледат милиони хора по цял свят. И цял Квебек.

И хората гледаха.

Лапаха пуканки и гледаха, отново и отново, как разстрелват полицаите в изоставената фабрика. Гледаха смъртта им като на кино, за забавление.

Гледаха го и семействата на загиналите. Видеото се превърна в интернет сензация и измести от челните места котенцата в кашони.

Бовоар се взираше в очите на Франкьор. Нямаше нужда да гледа оръжието. Знаеше, че е там. Очакваше изстрела всеки момент и знаеше какво ще е усещането при срещата на куршума с плътта му.

Познаваше това усещане. Помнеше удара, шока, пронизващата болка.

Беше гледал толкова много военни филми, толкова много уестърни. Бе видял толкова много трупове. Истински. Застреляни. И някак се бе заблудил, че знае какво е усещането.

Грешеше.

Беше по-силно от болката. Ужасът, кръвта. Безумното желание да се докопа до нетърпимото парене, но болката бе твърде силна и не позволяваше.

Беше се случило преди по-малко от година. Трябваше му много време, за да се възстанови. Повече, отколкото на началника. Гамаш се посвети изцяло на лечението си. Физиотерапия. Тежести, ходене, упражнения. Психологически консултации.

Бовоар знаеше, че сега Гамаш възприема по-интензивно всяка гледка, всеки мирис, всеки звук. Все едно живееше за петима. За себе си и за още четирима агенти.

Сякаш в него се бе вселила нова енергия.

Ала на Бовоар атаката и загубата на човешки живот му оказаха противоположно въздействие.

Опита се. Положи огромни усилия. Ала болката бе твърде дълбока. Агонията — твърде мъчителна. А болкоуспокояващите — твърде ефикасни.

После видеото отново се появи и болката се завърна с пълна сила. Изгаряща и дори по-дълбока. Нужна бе още по-голяма доза болкоуспокояващи. И още. И още. За да притъпи болката. И спомените.

И тук се намеси началникът. Гамаш го бе спасил в онзи трагичен ден във фабриката. И няколко месеца по-късно го спаси отново, когато го накара да потърси помощ. Помощ за хапчетата и образите, които се рояха в главата му. Накара го да се подложи на интензивна терапия. Рехабилитация. Накара го да спре да бяга и да се обърне. Да се изправи лице в лице със случилото се.

Гамаш го накара да обещае и че никога повече няма да гледа това видео.

И Бовоар спази обещанието си.

— Биха дали всичко, за да са тук сега — каза Гамаш в един пролетен ден, докато двамата с Бовоар се разхождаха в парка срещу апартамента на Гамаш в квартал "Отремон". Бовоар веднага разбра кого имаше предвид. Виждаше как Гамаш поглъща с поглед всичко около себе си, сякаш за да го сподели с мъртвите си агенти. После началникът спря, за да се наслади на огромния, стар люляков храст в пълен разцвет. Сетне се обърна към Бовоар и каза: — Нали знаеш, че е противозаконно да късаш люляк в парка?

— Само ако те хванат.

Бовоар се премести от другата страна на храста и видя как клоните му се клатят, все едно се заливаше от смях, докато Гамаш късаше ароматните цветове.

— Интересен поглед към правосъдието — извика главният инспектор. — Грешиш, но само ако те хванат.

— Може би предпочитате да ви арестувам? — Бовоар откъсна още няколко клонки. И чу как началникът му се засмя.

Бовоар знаеше какво бреме лежи сега върху плещите на началника. Да живее за още няколко души. В началото му идваше тежко и се олюляваше, но с времето заякна.

А с всеки изминал ден след спирането на лекарствата Бовоар се чувстваше все по-добре. Далеч от таблетките и от образите, които бе надянал отгоре си като власеница.

След разходката им началникът връчи крадения букет люляк на мадам Гамаш и тя го сложи в бяла кана на масата. После сложи във вода и малкото букетче на Бовоар, за да го отнесе свежо у дома след вечеря. Но то, разбира се, не стигна до неговия малък апартамент.

Подари букета на Ани.

Тъкмо бяха започнали да се срещат и той за пръв път й подаряваше цветя.

— Крадени са — призна, когато тя отвори вратата и той й поднесе букета. — Под влиянието на баща ти, опасявам се.

— Това не е единственото нещо, което откраднахте, мосю — засмя се тя, отстъпи встрани и го покани в дома си.

Отне му известно време да разбере какво имаше предвид Ани. Мълчаливо наблюдаваше как слага цветята във ваза на кухненската маса и се опитва да аранжира букета в по-пухкав вид. Онази нощ остана при нея. За пръв път. А сутринта се събуди от аромата на люляк и осъзна, че сърцето на Ани е в гърдите му. А неговото — в нейните. И там щеше да е в пълна безопасност.

Бовоар бе спазил обещанието към началника си — бащата, на Ани. Че никога повече няма да гледа онова видео. До този момент. Докато не откри какво правеше комисар Франкьор в кабинета на приора. На компютъра.

Франкьор бе донесъл видеото със себе си. И го гледаше.

Ето как Бовоар бе чул и гласа на началника. Докато раздаваше заповеди. Командваше. Водеше своите агенти все по-навътре и по-навътре в онази проклета фабрика. В преследване на стрелеца.

Бовоар бе открил файла с видеото в лаптопа.

Когато го отвори, знаеше какво ще види. И, да му прости Господ, пожела да го види отново. Беше се затъжил за предишното си страдание.

Бовоар не изпускаше от поглед Франкьор, който стоеше срещу него на мъгливия бряг. Бе внесъл тази чудовищна гадост в манастира. За да омърси последното място в Квебек, последното място на земята, където все още никой не бе виждал тези кадри.

И в този момент Бовоар разбра защо тук — въпреки необичайната обстановка, странните монаси и влудяващото еднообразие на безконечните псалми — усещаше такова неописуемо спокойствие.

Защото тези мъже, единствени в Квебек, не знаеха. Не бяха виждали видеото. Не гледаха на него и на Гамаш като на ранени и непоправимо травмирани хора. Приемаха ги като напълно нормални мъже, които по нищо не се различават от тях самите. Нормални мъже, които просто си вършат работата.

Но изведнъж от небето бе паднал Франкьор с тази проказа.

Бовоар обаче щеше да сложи край на заразата още тук. И сега. Този човек бе навредил достатъчно. На Гамаш, на Бовоар, на паметта на загиналите и на техните семейства.

— Аз съм разпространил видеото, така ли? — повтори Франкьор.

— Сигурен съм — изпъшка Бовоар. — Кой друг е имал достъп до необработения запис? Кой друг би могъл да влияе върху вътрешното разследване? Цял отдел в Sûretè, занимаващ се с киберпрестъпления, се опитва да разгадае кой е пуснал видеото, и накрая всички единодушно решават, че някакъв незнаен хакер е извадил луд късмет?

— Вие не вярвате ли? — попита Франкьор.

— Разбира се, че не вярвам.

Бовоар пристъпи напред, ала спря, когато Франкьор се прицели по-добре.

Щеше да има и по-подходящ момент, каза си Бовоар. След малко. Когато Франкьор се разсее. Едно мигване, толкова му трябваше.

— Гамаш вярва ли?

— В теорията за хакера? — Бовоар за пръв път се почувства объркан. — Не знам.

— Разбира се, че знаеш, боклук такъв. Кажи ми. Гамаш вярва ли?

Бовоар не каза нищо, просто стоеше и го гледаше право в очите. Един-единствен въпрос занимаваше цялото му съзнание. Сега ли е моментът?

— Гамаш разследва ли изтичането на записа? — изкрещя Франкьор. — Или е приел официалния доклад? Трябва да знам.

— Защо? За да убиете и него?

— Да го убия? — попита Франкьор. — Кой според теб е пуснал това видео?

— Вие.

— Божичко, ти наистина си тъп. Защо според теб съм го взел със, себе си? За да се наслаждавам на майсторската си работа? Това нещо е отвратително. Повдига ми се само като се сетя за него. А да го гледам е… — Франкьор вече трепереше, клокочеше от гняв. — Естествено, че не вярвам на доклада от шибаното разследване. Абсурдно е. Очевидно е димна завеса. Някой вътрешен човек е пуснал видеото, а не митичен хакер. Някой от нас. Взех със себе си шибания запис, защото го гледам при всяка удобна възможност. За да не забравям. За да помня защо продължавам да търся.

Гласът му звучеше различно. Акцентът бе станал по-силен, бронята на изискаността се разпадаше на парчета и Бовоар видя под нея човека, израснал недалеч от собствените му баба и дядо.

Франкьор бе свалил дулото на пистолета. Съвсем леко.

Бовоар забеляза. Франкьор се бе разсеял. Моментът беше настъпил.

Но той се поколеба.

— Какво търсите? — попита Бовоар.

— Улики.

— Не ми пробутвайте тези глупости — каза Бовоар. — Пуснали сте видеото, а сега, след като ви хванах, дрънкате глупости.

— Защо да го пускам?

— Защото…

— Защо? — изрева Франкьор, почервенял от гняв.

— Защото…

Но Бовоар не знаеше защо. Защо главният комисар на Sûretè би пуснал в интернет видеозапис от акция, в която убиват собствените му агенти? Нямаше логика.

Но Бовоар знаеше, че причина имаше. Някъде.

— Не знам — призна той. — И не е нужно да знам защо. Просто знам, че сте вие.

— Велик детектив, няма що. Не ти ли трябват улики? Не ти ли е нужен мотив? Просто обвиняваш и заклеймяваш? На това ли ви учи Гамаш? Изобщо не съм изненадан. — Франкьор гледаше Бовоар така, сякаш инспекторът бе казал някаква изключителна, грандиозна глупост. — Но си прав за едно, проклет глупако. Някой от нас тримата е пуснал в интернет онзи запис.

Бовоар се ококори и едва не зяпна от изненада.

— Сигурно се шегувате. — Той отпусна ръце и намерението да атакува изчезна след думите на Франкьор. — Нима твърдите, че главен инспектор Гамаш е пуснал записа?

— А кой друг би имал полза?

— Полза? — прошепна втрещен Бовоар. — Та той едва не умря тогава. Той ги нае на работа, той ги обучи. Той би умрял за…

— Но не умря, нали? Гледал съм записа. Познавам всеки кадър. Видях и суровия материал. Още по-показателен.

— Какво се опитвате да кажете?

— Гамаш разследва ли изтичането на записа в интернет? Попита отново Франкьор.

Бовоар мълчеше.

— Разследва ли го? — Франкьор не просто викаше, а крещеше с пълно гърло към Бовоар. — Така си и мислех — тихо каза накрая. — Защо му е? Той знае чие дело е. Иска всички въпроси да заглъхнат.

— Грешите. — Бовоар беше гневен и объркан. Този човек го обърна наопаки, с краката нагоре, с главата надолу, и вече нищо не разбираше. Франкьор звучеше като дядо му, но изричаше ужасни неща.

Комисарят свали оръжието и го погледна така, сякаш се чудеше как изобщо се е озовало в ръката му. После го прибра в кожения кобур, закопчан на колана му.

— Знам, че му се възхищавате — тихо каза той. — Но Арман Гамаш не е човекът, за когото го мислите. Той превърна тази спасителна операция в кървава баня. Четирима агенти от Sûretè бяха убити. Самият вие едва не загинахте. Зарязаха ви ранен на пода, където щяхте да кървите до смърт. Човекът, когото толкова уважавате, на когото толкова се възхищавате, ви заведе там, а после ви остави да умрете. Виждам го всеки път, когато гледам записа. Той дори ви целуна за сбогом. Като Юда.

Гласът на Франкьор звучеше спокойно и убедително. Звучеше познато, успокояващо.

— Нямаше друг избор — дрезгаво отвърна Бовоар. Беше останал без сили.

Вече не изпитваше желание да нападне Франкьор и да му разбие главата с камък. Нямаше капчица енергия. Искаше само да се свлече на земята. Да седне на каменистия бряг и да остане там, докато мъглата не го погълне.

— Всички имаме избор — каза Франкьор. — Защо е пуснал видеото? И двамата знаем какъв провал бе тази полицейска атака. Четирима млади агенти загинаха. Това по никакви стандарти не може да се нарече успех…

— Беше спасен живот — каза Бовоар със сетни сили. — Животът на стотици хиляди хора. Благодарение на главния инспектор. Смъртта на тези агенти не беше по негова вина. Той получи погрешна информация…

— Той ръководеше атаката. Той носеше отговорност. И след позор като този кой се оказва герой? Благодарение точно на това видео. Можеше да бъде монтирано и така, и иначе. Можеше да покаже всичко. Да покаже истината. Защо тогава бе монтирано така, че Гамаш да изглежда като герой?

— Това не е негово дело.

— Е, със сигурност не е и мое. Аз знам какво се случи всъщност. Вие също. — Франкьор впери поглед в Бовоар. — Бог да ми е на помощ, но аз бях принуден да му дам и медал за храброст заради силния обществен натиск. Направо ми се гади, като си помисля.

— Той не го е искал — каза Бовоар. — Ненавиждаше цялата церемония по награждаването.

— Тогава защо го прие? Винаги имаме избор, Жан Ги. Наистина.

— Той си заслужи медала — каза Бовоар. — Спаси живота на повече хора, отколкото…

— Отколкото отне? Да. Може би. Но не спаси теб. Можеше да те спаси, но избяга. Ти го знаеш. Аз го знам. Той го знае.

— Не можеше да постъпи иначе.

— Да, да, знам. Нямал е друг избор.

Франкьор погледна внимателно Бовоар, сякаш се опитваше да вземе някакво решение.

— Възможно е да ви харесва. Както харесва колата си или удобен костюм. Вие сте му удобен. Има полза от вас. — Франкьор замълча. — Но това е всичко. — Говореше тихо, убедително. — Никога няма да бъдете негов приятел. Никога няма да бъдете нещо по-различно от удобен подчинен. Кани ви в дома си, държи се с вас като с роден син. А после ви оставя да умрете. Не се заблуждавайте, инспекторе. Никога няма да станете член от семейството му. Той е от "Отремон". А вие? От Източен Монреал, нали? Балконвил? Той е учил в Кембридж и университета "Давал". Вие сте завършили някакво скапано държавно училище и сте играли хокей на улицата. Той цитира поезия, а вие не я разбирате, нали?

В тона му имаше топлота.

Бовоар кимна неохотно.

— Нито пък аз — каза Франкьор с лека усмивка. — Знам, че след онази злополучна атака сте се разделили с жена си. Съжалявам, че навлизам в толкова лична тема, но се чудех… — Гласът му заглъхна и лицето му доби почти засрамено изражение. После улови погледа на Бовоар и го задържа за момент. — Реших, че вече имате нова връзка. — Щом видя реакцията на Бовоар, Франкьор веднага вдигна ръка. — Знам, не ми влиза в работата. — Но продължи да го гледа в очите и заговори още по-тихо: — Внимавайте. Вие сте добър полицай. Смятам, че можете да направите успешна кариера, ако ви бъде дадена възможност. Ако се откъснете от опеката му. Виждал съм ви как пишете съобщения и се стараете той да не ви види.

Последва дълго мълчание.

— На Ани Гамаш ли пишете?

Възцари се пълна тишина. Птиците млъкнаха, листата застинаха, вълните в езерото замряха. Светът изчезна, останаха само двама мъже и един въпрос помежду им.

Накрая Франкьор въздъхна.

— Надявам се да не съм прав.

Той тръгна обратно към манастира, взе железния прът и похлопа.

Вратата се отвори.

Но Бовоар не виждаше нищо. Стоеше с гръб към Saint-Gilbert-Entre-les-Loups и се взираше напред, където можеше да се намира притихналото езеро, ако не беше изчезнало в мъглата.

Светът на Жан Ги Бовоар се бе обърнал с главата надолу. Надвиснаха облаци, небето посивя. И единственото познато нещо бе болката, стаена в недостъпните дълбини на цялото му същество.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ШЕСТА

— Защо скрихте оръдието на убийството? — попита Гамаш. — И защо не ни казахте за последните думи на приора?

Брат Симон сведе поглед към каменния под в кабинета на абата, после отново изправи глава.

— Мисля, че можете да се досетите.

— Аз винаги мога да се досетя, mon frére — отвърна детективът. — Само че искам да чуя истината от вас.

Гамаш се огледа. Бяха се върнали в уединения кабинет на абата. Плахото слънце вече не осветяваше стаята, а секретарят бе твърде вглъбен, за да включи лампите, дори не забелязваше, че е нужно.

— Може ли да говорим в градината? — попита Гамаш и брат Симон кимна.

Монахът отново мълчеше. Сякаш му бе отпуснат ограничен запас от думи за цял живот и той вече ги бе изговорил всичките.

Сега значение имаха действията му.

Двамата мъже минаха през отворената врата библиотека, пълна с томове на християнски мистици от Средновековието, като Юлиана от Норич и Хилдегард фон Бинген[75], и творби на други велики християнски умове, от Еразъм до К. С. Луис. Пълна с молитвеници и книги с благочестиви размишления. Книги за духовния живот. За живота на католика.

Преминаха покрай тази преграда от думи и излязоха на въздух.

Планинските върхове зад стената се губеха под надвисналите облаци. Мъглата се стелеше върху дърветата и помежду им и потапяше в сиви краски света, който сутринта блестеше в ярки есенни цветове.

Но красотата на света не намаляваше — тъкмо обратното, тя сякаш добиваше още нюанси на мекота, деликатност, уют и задушевност.

Детективът държеше увит в хавлиена кърпа железен прът, който като вълшебна пръчица бе превърнал живия приор в мъртво тяло.

Брат Симон тръгна към центъра на градината и спря под огромното, почти напълно оголено кленово дърво.

— Защо не ни казахте за предсмъртните думи на приора? — попита Гамаш.

— Защото думите бяха изречени под формата на изповед. А изповедта е предназначена за мен, не за вас. Това бе мое морално задължение.

— Удобен морал имате, mon frére. Явно в него лъжите са позволени.

След тези думи брат Симон застина и отново потъна в мълчание.

"Освен това — помисли си Гамаш, — си има и удобен обет за мълчание."

— Защо не ни казахте, че приорът е произнесъл "хомо" точно преди да умре?

— Защото знаех, че ще бъде погрешно разбрано.

— Защото сме глупави ли имате предвид? И нямаме око за нюансите, така очевидни за вас, посветените на религията? Защо скрихте оръдието на убийството?

— Не съм го крил. Оставих го на видно място.

— Достатъчно — отсече Гамаш. — Знам, че сте уплашен. Знам, че сте притиснат в ъгъла. Престанете с тези игрички. Кажете ми истината и да приключваме с това. Бъдете така добър и проявете малко смелост. И ни се доверете. Не сме такива глупаци, за каквито ни мислите.

— Désolé — въздъхна монахът. — Положих толкова усилия да убедя себе си, че стореното от мен не е грешка. И накрая забравих, че е. Съжалявам. Трябваше да ви кажа. И Бог ми е свидетел, съжалявам дълбоко, че прибрах железния прът.

— Защо го направихте?

Брат Симон се взираше в очите на Гамаш.

— Подозирате някого, нали? — каза Гамаш, без да откъсва поглед от него.

В очите на монаха се четеше молба. Отчаяна молба да прекрати разпита. Да престане да го измъчва с въпроси.

Но и двамата знаеха, че е невъзможно. Този разговор бе неизбежен още от момента, в който ударът е бил нанесен, а брат Симон бе чул последните думи на умиращия и бе отнесъл оръдието на убийството. Той знаеше, че така или иначе трябва да поеме отговорност за делата си.

— Кой според вас е убиецът? — попита Гамаш.

— Не мога да ви кажа. Не мога да го изрека на глас.

И наистина изглеждаше така, сякаш не можеше, чисто физически.

— Ще стоим тук цяла вечност тогава, mon frére — каза Гамаш. — Докато не го изречете. После и двамата сме свободни.

— Но не и…

— Но не и човекът, когото подозирате? — Гласът и очите на Гамаш омекнаха. — Мислите, че не знам?

— Тогава защо ме принуждавате да го кажа? — Монахът едва не се разплака.

— Защото трябва да го направите. Това е ваше бреме, не мое. — Той погледна брат Симон със симпатия, като брат. — Повярвайте ми и аз си имам своето.

Симон замълча и се вгледа в Гамаш.

— Oui. C'est la verite.[76] — Той си пое въздух. — Премълчах, че приорът каза "хомо" точно преди да умре, а после скрих оръдието на убийството, защото се страхувах, че абатът го е извършил. Реших, че отец Филип е убил брат Матю.

— Merci — каза Гамаш. — А мислите ли го все още?

— Вече не знам какво да мисля. Не знам какво друго да мисля.

Детективът кимна. Не беше сигурен дали брат Симон казва истината, но знаеше, че му бе коствало много. Симон на практика бе хвърлил абата в ръцете на Инквизицията.

А сега Гамаш си задаваше въпроса, който Инквизицията не задаваше — вярно ли бе това, което казваше монахът? Или този млад мъж се страхуваше толкова много, че би казал всичко? Дали брат Симон бе назовал абата, за да спаси себе си?

Гамаш не знаеше отговора. Знаеше обаче, че брат Симон, мълчаливецът, бе обичал абата. И още го обичаше.

Никой ли няма да ме отърве от този размирен свещеник?

Дали брат Симон не бе отървал абата от размирния свещеник? Беше ли възприел някой едва доловим поглед, вдигната вежда, трепване на ръката, като молба от страна на абата? Беше ли предприел съответните действия? И дали сега, погълнат от чувство за вина, и измъчван от съвестта си, не се опитваше да обвини самия абат?

Приорът може и да е бил размирен свещеник, но това бе нищо в сравнение с мъченията на гузната съвест. Или с безпокойството на вратата ти да почука началникът на отдел "Убийства".

Външно животът на монасите в Saint-Gilbert-Entre-les-Loups може и да изглеждаше прост, управляван от звъна на камбаната, псалмите и смяната на сезоните. Но вътрешният им живот бе тресавище от емоции.

А именно емоциите, както Гамаш бе научил след години коленичене до трупове, водеха до появата на тези трупове. Не; беше пистолет, нито нож. Не беше и парче старо желязо.

Някаква емоция се бе отприщила и бе убила брат Матю. А за да открие убиеца му, Арман Гамаш трябваше да използва не само логиката, но и собствените си чувства.

Абатът бе казал: "Защо не успях да го предвидя?".

Въпросът звучеше искрено. Чувството за вина — още повече. Абатът не бе успял да предвиди, че някой от неговата общност, от стадото му, не е овца. А вълк.

А ако въпросът, изпълнен с изумление и шок, не бе насочен към никого от братята? Може би абатът питаше за себе си? "Защо не успях да го предвидя?" Не бе предвидил, че той самият е способен на убийство.

Главният инспектор отстъпи крачка назад. Физически не беше много, но така даваше знак на монаха, че му предоставя малко пространство. И време. Да дойде на себе си. Да събере силите си, да събере мислите си. Гамаш знаеше, че това можеше да е грешка. Колегите му, в това число Жан Ги, със сигурност биха продължили натиска. Като знаят, че човекът е на колене, щяха да го повалят на земята.

Но Гамаш знаеше, че макар този метод да работеше в краткосрочен план, унизеният човек, насилен емоционално, завинаги щеше да се затвори в себе си.

Освен това колкото и да му се искаше да разкрие престъплението, не можеше да си позволи да изгуби собствената си душа. Подозираше, че изгубени души има предостатъчно.

— Защо му е на отец Филип да убива приора? — попита накрая Гамаш.

В градината цареше тишина, мъглата заглушаваше всички звуци. Не че имаше много звуци. От време на време се обаждаше птица. Катерици и бурундуци се разправяха помежду си. Чупеха се клончета и вейки, когато някое по-голямо животно се движеше през гъстата канадска гора.

Но сега не се чуваше нищо.

— Прав бяхте за разкола — каза брат Симон. — Веднага щом първият запис отбеляза успех, всичко се разклати. Въпрос на его, предполагам. И власт. Внезапно се появява нещо, за което си струва да влезеш в конфликт. Дотогава всички бяхме равни, просто бродехме ден след ден из грохналия манастир. Бяхме много щастливи и доволни. Но записът така бързо привлече толкова внимание и толкова пари. — Монахът вдигна длани към сивите небеса и леко сви рамене. — Абатът искаше да приемаме всичко спокойно. Да не се хвърляме с главата напред и да не забравяме обетите си. Но приорът и някои други приеха успеха като Божи знак, че трябва по-често да излизаме по широкия свят. И да споделяме дарбата си.

— И всеки твърди, че знае коя е Божията воля — каза детективът.

— Появиха се разногласия в тълкуването й — призна брат Симон и леко се усмихна.

— Може би не сте първите religieux с подобен проблем.

— Мислите ли?

Само абатът не бе казал на Гамаш онова, за което говореха всички останали монаси. Преди записа манастирът се разпадал, но паството било непоклатимо. След записа започнали да ремонтират манастира, но паството взело да се разпада.

Мор някакъв ни стига.

Абатът безуспешно се мъчеше да проумее каква точно е волята на един Бог, който също изглеждаше раздиран от противоречия.

— Абатът и приорът са били добри приятели преди записа, дори много близки.

Монахът кимна.

Гамаш си помисли, че гилбертинците можеха да започнат нов календар — пр. З., преди записа. И с. З.

Мор някакъв ни стига. Мор, маскиран като чудо.

Бяха минали около две години от новата ера — с. З. Напълно достатъчно едно близко приятелство да прерасне в ненавист. Както можеше да се случи само с близко приятелство. Пътят към сърцето бе вече отъпкан.

— А пергаментът — попита Гамаш и кимна към пожълтелия псалм, който все още държеше. — Каква роля би могъл да играе в това?

Брат Симон се замисли. Гамаш също.

Двамата стояха в градината, а мъглата нахлуваше през ръба на стената.

— Абатът обожава псалмите — каза брат Симон. Говореше бавно, сякаш старателно си проправяше път през думите. — И има прекрасен глас. Много чист, много верен.

— Но?

— Но не е най-талантливият музикант в "Сен Жилбер". И не знае добре латински. Като всички нас и той знае Светото писание и Латинската меса. Но не е учил латински. Може би сте забелязали, че всичките му книги са на френски, не на латински.

Гамаш бе забелязал.

— Съмнявам се да е знаел латинската дума за "чорап" например. — Симон посочи към нелепата фраза.

— Но вие я знаете — каза Гамаш.

— Потърсих я в речника.

— Както би могъл да стори и абатът.

— Но защо му е да търси и използва низ от нелепи думи на латински? — попита брат Симон. — Ако ще пише латински думи на хартия, вероятно би използвал пасажи от молитви или псалми. Съмнявам се да е бил Гилберт, а приорът — неговият Съливан. Или обратното.

Гамаш кимна. И той разсъждаваше по същия начин. Можеше да си представи как абатът строшава главата на приора в пристъп на страст. Не сексуална, а много по-опасна. Религиозно настървение. Заради убеждението, че брат Матю убива манастира, убива ордена. А отец Филип трябва да го спре по Божия заръка.

Отец Филип бе длъжен да ги закриля като баща. А това означаваше да защитава и дома им. Да го брани с всички сили. Гамаш твърде често срещаше насълзените погледи на скърбящи бащи и познаваше силата на тази любов.

Изпитваше я лично към сина и дъщеря си. Изпитваше я и към агентите си. Той сам ги избираше, наемаше, обучаваше.

Те бяха негови синове и дъщери, а той всеки ден ги изпращаше да преследват убийци.

И бе пълзял до всеки един от смъртно ранените, за да ги прегърне и да прошепне бърза молитва.

Приеми Своето чадо.

Докато куршумите свистяха по стените и пода, той бе държал в ръцете си Жан Ги, за да го предпази със собственото си тяло. Целуна го по челото и прошепна същите тези думи. Вярваше, че обичното му момче умира. И виждаше в очите на Жан Ги, че и той го вярва.

А после го остави. За да помогне на другите. В онзи ден Гамаш бе убивал. Прицелваше се хладнокръвно и виждаше как хора изгубват живота си. Бе убивал умишлено и би го направил отново. За да спаси агентите си.

Арман Гамаш познаваше силата на бащината любов. Независимо дали си биологичен баща, или баща по избор. И съдба.

Ако той бе способен да убие, защо абатът да не можеше?

Но колкото и да се мъчеше, Гамаш не успяваше да проумее каква роля играеха тук невмите. Всичко се подчиняваше на логиката. С изключение на пергамента, който държеше в ръката си.

Приорът бе умрял като баща, опитващ се да защити най-скъпото си.

* * *

Главният инспектор остави брат Симон и тръгна да търси Бовоар, за да го запознае с развитието и да му даде на съхранение оръдието на убийството.

Гамаш се съмняваше, че металният прът може да им разкрие нещо съществено. Брат Симон бе признал, че го е изплакнал и изстъргал, преди да го окачи обратно до вратата. И всеки, пожелал достъп вчера сутринта до заключените покои на абата, бе оставил по него своята ДНК и пръстовите си отпечатъци. А те бяха мнозина. В това число и Гамаш.

В кабинета на приора не откри никого. Неколцина монаси работеха в animalerie, почистваха и хранеха козите и кокошките. Докато крачеше по другия коридор, Гамаш надникна в трапезарията, после отвори вратата към chocolaterie.

— Търсите ли някого? — попита брат Шарл.

— Инспектор Бовоар.

— Няма го тук, за жалост. — Монахът лекар бръкна с черпак в казана и извади порция боровинки, от които капеше разтопен шоколад. — Последната партида за деня. Набрани от брат Бернар тази сутрин. Наложило му се да излезе два пъти, горкичкият. Първата кошница изял сам. — Брат Шарл се засмя. — Рисковете на професията. Искате ли?

Той кимна към дългите редици миниатюрни, тъмнокафяви сферички, вече охладени и готови да бъдат опаковани и изпратени на юг.

С вид на провинен ученик Гамаш влезе в работилницата и затвори вратата след себе си.

— Заповядайте. — Брат Шарл посочи към твърда табуретка с високи крака, после придърпа една и за себе си. — Тук работим на смени. Когато в самото начало монасите започнали да произвеждат шоколадовите боровинки, те назначили един човек да върши работата, обаче забелязали, че монахът се разширявал, а продукцията се свивала.

Гамаш се усмихна и прие почерпката.

— Merci.

Сочната дива боровинка, потопена в уханен шоколад, му се стори, ако това изобщо бе възможно, още по-вкусна от предишния път. И ако убиеха някой монах заради тези бонбони, Гамаш би разбрал. "Но пък от друга страна — помисли си той, — всеки сам си избира наркотика. За някои е шоколад, за други — грегориански псалми."

— Казали сте на инспектор Бовоар, че сте неутрален в конфликта, mon frére. Нещо като Червения кръст. Обгрижвате ранените в битката за контрол над "Сен Жилбер". Кои според вас бяха най-тежко ранените? В битката, но и от смъртта на приора.

— Бих казал, че в битката не остана нито един незасегнат. Всички се чувствахме ужасно от онова, което се случваше, но никой не знаеше как точно да го прекрати. Залогът бе твърде голям, а средно положение нямаше. Не можеше да се направи половин запис или обетът за мълчание да се вдигне наполовина. Вариантът за компромис изглеждаше невъзможен.

— Казвате, че залогът е твърде голям. Знаете ли за основите?

— Кои основи? На абатството?

Гамаш кимна и внимателно се вгледа в жизнерадостния лекар.

— Какво за тях?

— Знаете ли дали са стабилни? — попита Гамаш.

— В буквален или символичен смисъл? Буквално, нищо не може да събори тези стени. Първите монаси са си разбирали от работата. Но символично? Опасявам се, че "Сен Жилбер" здравата се клати.

— Merci — каза Гамаш на поредния монах, който за пръв път чуваше за проблем с основите. Възможно ли беше брат Реймон да греши? Или да лъже? Да е измислил всичко това като допълнителен натиск върху абата във връзка с втория запис?

— А след смъртта на приора, mon frére? Кой от монасите бе най-разстроен?

— Ами… всички бяхме съкрушени. Дори и онези от братята, които остро му се противопоставяха, бяха шокирани.

— Bien sur — каза детективът и поклати глава, за да откаже предложените му боровинки. Ако не спреше сега, щеше да ги излапа всичките. — Но можете ли да назовете имена? Това братство не е аморфна маса. Може да пеете като един глас, но не реагирате с една и съща емоция.

— Така е. — Лекарят се облегна назад и се замисли за момент. — Бих казал, че двама души бяха най-разстроени. Брат Люк. Той е най-младият от нас, най-чувствителният. И най-малко свързан с братството. Хорът е единствената му свързваща нишка. А брат Матю, естествено, бе капелмайсторът. Брат Люк обожаваше брат Матю. Точно заради него се бе решил да дойде при дребните старчета гилбертинци. За да се учи под ръководството на приора и да пее грегориански псалми.

— Толкова ли са различни вашите псалми? Отец Филип твърди, че всички манастири ползват един и същи сборник.

— Така е. Но колкото и да е странно, тук те звучат различно. Не знам защо. Може би заслугата е на приора. Или на акустиката. Или на специфичната комбинация от гласове.

— Разбрах, че брат Люк има много красив глас.

— Така е. Чисто технически той е най-добрият от всички ни. До този момент.

— Но?

— О, ще се очупи. Трябва само да се научи да направлява емоциите си от главата към сърцето. Един ден той ще заеме: мястото на капелмайстора. И ще се справи великолепно. Притежава цялата страст, която е необходима. Остава само да я насочи правилно.

— Но ще остане ли?

Монахът лекар разсеяно изяде още няколко боровинки.

— Сега, когато брат Матю е мъртъв? Не знам. Може би не. Смъртта му бе голяма загуба за цялата общност, но сякаш най-вече за брат Люк. Според мен той го боготвореше като светило. Не е необичайно между наставник и ученик.

— Приорът наставник ли беше на брат Люк?

— Той наставляваше всички ни, но Люк бе най-новият и се нуждаеше от най-много напътствия.

— Възможно ли е брат Люк да е разбрал погрешно естеството на взаимоотношенията им? Да е решил, че връзката им е по-специална? Дори изключителна?

— В какъв смисъл? — макар и все още любезен брат Шарл застана нащрек. Всички заемаха отбранителна позиция и при най-лекия намек за "по-специално" приятелство.

— Възможно ли е да си е помислил, че капелмайсторът го подготвя за нещо? Че не просто го обучава по правилата, приети в този конкретен хор?

— Възможно е — призна брат Шарл. — Но приорът би усетил това и би прекратил подобни мисли. Брат Люк нямаше да е първият монах, поддал се на обаянието на приора.

— И брат Антоан ли? Солистът? — попита Гамаш. — Сигурно са били близки.

— Нали не намеквате, че брат Антоан е убил приора в пристъп на ревност, защото е насочил вниманието си към Люк? — Докторът едва не се изсмя на глас.

Но Гамаш знаеше, че смехът често прикрива неудобната истина.

— Толкова ли е абсурдно? — попита детективът.

Усмивката изчезна от лицето на монаха.

— Бъркате ни с участници в някоя сапунена опера. Брат Антоан и брат Матю бяха колеги. Двамата обичаха грегорианските псалми. И това е единствената любов, която споделяха.

— Но много силна любов, не мислите ли? — попита Гамаш. — Дори всепоглъщаща.

Лекарят замълча. Просто мълчеше и гледаше детектива. Не изразяваше съгласие. Нито несъгласие.

— Казахте, че двама души са били най-засегнати от смъртта на приора. Единият е Люк. Кой е другият?

— Абатът. Опитва се да се държи, но виждам какво усилие му коства, съдейки по дребните знаци. Лесно се разсейва. Забравя неща. Няма апетит. Предписах му да се храни повече. Винаги ни издават дребните неща, нали?

Брат Шарл сведе поглед към ръцете на Гамаш, едната длан леко обвила другата.

— Добре ли сте?

— Аз? — изненада се Гамаш.

Лекарят вдигна ръка и прокара пръст по лявото си слепоочие.

— А, това ли — каза детективът. — Значи забелязахте.

— Аз съм медицинско лице — каза брат Шарл с усмивка. — Рядко се случва да пропусна дълбок белег на слепоочие. — После доби сериозно изражение. — Или трепереща ръка.

— Стара история — каза Гамаш. — Минала работа.

— Нож? — упорстваше докторът.

— Куршум — отвърна детективът.

— Ясно, хематом. Други последствия? Треморът в дясната ръка?

Гамаш не знаеше какво да отговори. Затова замълча. После се усмихна и кимна.

— Забелязва се по-лесно, когато съм уморен или под напрежение.

— Да, инспектор Бовоар ми каза.

— Така ли? — изненада се Гамаш. Не особено приятно.

— Аз попитах. — Лекарят се вгледа внимателно в Гамаш. Видя пред себе си дружелюбно лице. С бръчици около ъгълчетата на очите и около устата. Бръчици от усмивки. Този човек знаеше как да се усмихва. Но имаше и други бръчки. По челото и между веждите. Бръчки, които се дължаха на тревога.

Но брат Шарл бе поразен не от физическите особености на този мъж, а от спокойствието му. Брат Шарл знаеше, че човек добива такова спокойствие единствено след вътрешна борба.

— Ако това е единственият ви симптом, вие сте човек с късмет — заключи накрая монахът лекар.

— Да.

Приеми Своето чадо.

— Макар да ми се струва, че пристигането на началника ви не подобри положението.

Гамаш не каза нищо. Не за пръв път си даваше сметка, че тези монаси забелязваха всичко. Всеки дъх, всеки поглед, всяко движение, всяко трепване означаваше нещо за тях. И особено за монаха лекар.

— Не го очаквахме — призна Гамаш. — Кой според вас е убил приора?

— Рязка смяна на темата? — Лекарят се усмихна, но се замисли, преди да отговори. — Честно казано, не знам. Почти за нищо друго не съм мислил след смъртта му. Не мога да повярвам, че някой от нас го е направил. Но, разбира се, няма как да е иначе. — Той отново замълча и погледна Гамаш право в очите. — Едно обаче знам със сигурност.

— Какво е то?

— Болшинството от хората не умират веднага.

Гамаш не очакваше да чуе това и се запита дали брат Шарл усещаше, че приорът е бил жив, когато брат Симон го е открил.

— Умират по мъничко — каза докторът.

— Excuzes-moi?

— Това не го преподават в медицинското училище, но съм го виждал в реалния живот. Хората умират на части. На серии от petites morts. Миниатюрни смърти. Изгубват зрението, слуха, независимостта си. Това са частици физическа смърт. Но има и други. Губят дух. Губят надежда. Губят вяра. Губят интерес. И накрая изгубват себе си.

— Какво се опитвате да ми кажете, брат Шарл?

— Че е напълно възможно и приорът, и убиецът му да са вървели по един и същи път. Може и двамата да са преживели множество petites morts преди финалния удар.

— Преди финалната grande mort[77] — каза Гамаш. — И кой тук пасва на това описание?

Лекарят се наведе напред, над поляната с шоколадови боровинки.

— Как според вас попадаме тук, господин главен инспектор? В "Сен Жилбер"? Не по жълтия паваж към щастието. Насам са ни подтиквали собствените ни petites morts. В манастира няма нито един човек, който да е влязъл през тази врата без травми. Да не е бил повреден. Да не е бил почти мъртъв отвътре.

— И какво намерихте тук?

— Изцеление. Раните ни зараснаха. Вътрешната ни празнота се изпълни с вяра. Присъствието на Бог пропъди самотата ни. Укрепнахме благодарение на простата физическа работа и здравословната храна, на рутината и сигурността. Вече не бяхме сами. Но най-важното, което открихме тук, е радостта да пеем за Бог. Псалмите ни спасиха, господин главен инспектор. Грегорианските псалми. Те възкресиха всички ни.

— Е, може би не всички.

Двамата замълчаха с ясното съзнание, че чудото на спасението не беше пълно. Един човек бе пропуснат.

— Но в крайна сметка псалмите разрушиха вашето братство.

— Разбирам защо ви изглежда така, но проблемът не е в псалмите. А в собственото ни его. Борба за власт. Беше ужасно.

— Мор някакъв ни стига — каза Гамаш.

Лекарят го погледна объркано, после разпозна цитата и кимна.

— Т. С. Елиът. "Убийство в катедралата". Oui. Точно това е. Мор — каза монахът лекар.

На излизане от работилницата Гамаш се запита доколко неутрален бе всъщност този Червен кръст. Дали добрият лекар не бе изцерил този мор — с удар по главата?

* * *

Жан Ги Бовоар се върна в манастира и тръгна да търси уединено местенце. Където и да е, стига да може да остане сам. Накрая го откри. Пътечката, която опасваше Светия храм от външната страна нагоре към купола. Бовоар се качи по витите стълби и седна на тясната каменна пейка, изсечена в стената. Там можеше да остане незабелязан.

Щом се настани обаче, усети, че може и да не стане. Щяха да го открият застинал след десетилетия. Превърнат в камък. В гаргойл[78]. Кацнал горе, вечно загледан в кланящите се и коленичещи мъже в черно и бяло.

В този момент Бовоар закопня да нахлузи расо. Да си обръсне главата. Да завърже връв около кръста си. И да види света в черно и бяло.

Гамаш бе от добрите. Франкьор бе от лошите.

Ани го обичаше. Той обичаше Ани.

Семейство Гамаш щяха да го приемат като син. Като зет.

Щяха да бъдат щастливи. Двамата с Ани щяха да бъдат щастливи.

Просто. Ясно.

Бовоар затвори очи и вдиша дълбоко аромата на тамян, просмукан в тези камъни. От дълги години. Но вместо да събуди у него лоши спомени за прахосани часове по твърди църковни пейки, мирисът му се стори приятен. Успокояващ. Отпускащ.

Вдишай дълбоко. Издишай дълбоко.

В ръката си стискаше шишенцето с таблетки, което откри на масичката в килията си, придружено с бележка.

"Да се приема при необходимост." Подписът не се четеше, но вероятно беше на брат Шарл. Той все пак е лекар, помисли си Бовоар. Няма да навреди.

Стоеше в килията си и неуверено гледаше познатото шишенце в ръката си. Сякаш малката кухина в центъра на юмрука му бе излята точно по негов калъп. Знаеше какво има вътре дори без да чете съдържанието, но въпреки това го прочете и изпита едновременно тревога и облекчение.

Оксиконтин.

Бовоар се изкуши да метне в устата си едно хапче още там, в килията. После да легне на тесния нар. И да усети как топлината се разлива по тялото му, а болката се отдръпва.

Но се страхуваше, че Гамаш може да го изненада. Затова щеше да намери местенце, където началникът, който се страхуваше от високо, нямаше да се качи за нищо на света, дори да знаеше, че Бовоар е там.

Тясната пътека към купола на Светия храм.

Бовоар погледна към шишенцето, което стискаше толкова силно, че капачката бе оставила лилаво кръгче върху дланта му. В крайна сметка му ги даде лекар. А него го мъчеше болка.

— О, Господи — прошепна той и отвори шишенцето. Минути по-късно, в Светия храм, Жан Ги Бовоар откри светото блаженство.

* * *

Разнесе се звън на камбани. Не пискливият призив за молитва от преди обед, а всички камбани — в сърдечна, звънлива, пълнозвучна покана.

Главен инспектор Гамаш по навик погледна часовника си. Макар да знаеше защо бият камбаните. Сигнал за богослужението в пет.

Вечерня.

Светият храм бе празен, когато детективът зае мястото си на пейката. Сложи оръдието на убийството до себе си и затвори очи. Но не задълго. Някой седна на пейката до него.

— Salut, mon vieux — каза Гамаш. — Къде беше? Търсих те.

Знаеше, че е Жан Ги, дори без да поглежда към него.

— Напред-назад — отвърна Бовоар. — Разследвам убийство, нали знаете.

— Добре ли си? — попита Гамаш. Бовоар изглеждаше леко замаян, с раздърпани дрехи.

— Добре съм. Излязох да се поразходя и се подхлъзнах навън по пътеката. От време на време изпитвам желание да изляза.

— Разбирам те. Някакъв напредък с брат Реймон в подземието?

В продължение на няколко секунди Бовоар изглеждаше като изгубен. Брат Реймон? После си спомни. Сякаш се бе случило преди цяла вечност.

— Основите ми изглеждат наред. Нямаше и следа от метална тръба.

— Е, няма нужда да търсим повече. Открих оръдието на убийството.

Гамаш подаде хавлиената кърпа на своя заместник. Камбаните над главите им замлъкнаха.

Бовоар внимателно разгъна кърпата. Отдолу се показа металното чукало. Погледна го, без да го докосва, после се обърна към Гамаш.

— Откъде знаете, че е убит с това?

Главният инспектор му разказа за срещата си с брат Симон. В Светия храм цареше тишина и Гамаш старателно шепнеше. Щом вдигна поглед обаче, видя комисаря, който бе пристигнал незабелязано и се бе настанил на пейка срещу тях, един ред по-надолу.

Разстоянието помежду им видимо се увеличаваше. И Гамаш нямаше нищо против.

Бовоар отново опакова железния прът.

— Ще го прибера в торба за улики. Не храня големи надежди за лабораторните резултати обаче.

— Съгласен съм — прошепна началникът му.

От страничното крило се разнесе познат звук. Самотен глас. Брат Антоан — Гамаш го разпозна — влезе пръв, сам. Новият капелмайстор.

После към плътния му тенор се присъединиха още гласове. Брат Бернар, който събираше яйца и диви боровинки. Гласът му бе по-висок, не толкова плътен, но по-прецизен.

После влезе брат Шарл, манастирският medecin, чийто тенор запълваше празнотите между първите двама монаси.

Братята монаси се точеха един след друг, гласовете им се смесваха, сливаха се, допълваха се. Придаваха на псалмите дълбочина и живот. Музиката от компактдиска звучеше красиво. Вчера, на живо, бе прекрасна. Но сега беше просто величествена.

Гамаш се чувстваше едновременно въодушевен и спокоен. Отпуснат и разведрен. И се питаше дали това се дължи на факта, че вече познаваше монасите, или на нещо не толкова осезаемо. На някакво раздвижване сред монасите, което се случваше след смъртта на стария им капелмайстор и встъпването в длъжност на новия.

Пеещите монаси влизаха в храма един след друг. Брат Симон. Брат Реймон. И накрая брат Люк.

И тогава всичко се промени. Гласът му — нито тенор, нито баритон, но същевременно и двете — се присъедини към останалите. И внезапно отделните гласове, отделните ноти, се свързаха. Сляха се. В прегръдка, сякаш невмите се бяха удължили и превърнали в ръце и свързваха всеки монах и всеки слушател.

Всичко стана едно цяло. Раните зараснаха. Празнотите се запълниха. Щетите се поправиха.

Брат Люк изпя простия псалм просто. Без преструвки. Без истерия. Но със страст и отдаденост, каквито Гамаш не бе забелязал досега. Сякаш младият монах се бе почувствал свободен. И чрез свободата си бе вдъхнал нов живот на устремените към небето невми.

Гамаш слушаше, поразен от тази красота. От начина, по който гласовете завладяваха не само главата, но и сърцето му. Ръцете, краката, дланите. Белегът на главата, гърдите и тремора в ръката.

Музиката го владееше. Даваше му усещането, че е на сигурно място. Невредим.

И всичко това — благодарение на гласа на брат Люк. Другите, сами по себе си, бяха великолепни. Но брат Люк ги издигаше до Божественото. Какво бе казал на Гамаш? "Аз съм хармонията." Чистата истина.

На пейката до Гамаш Жан Ги Бовоар затвори очи и усети как потъва в този познат свят, където нищо нямаше значение. Където нямаше болка, нямаше страдание. Нямаше несигурност.

Всичко щеше да е наред.

Тогава музиката спря. Отекна последната нота. И настъпи тишина.

Абатът пристъпи напред, направи кръстния знак, отвори уста.

И застина.

Поразен от друг звук. Звук, нечуван никога досега по време на вечернята. Нито по време на което и да било друго богослужение в Saint-Gilbert-Entre-les-Loups.

Звук на метал върху дърво.

Хлопане.

Някой стоеше пред вратата. И искаше да влезе.

Или да излезе.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И СЕДМА

Отец Филип се постара да не обръща внимание на досадния звук.

Изпя благословия. Изслуша отговора. Подаде следващата фраза.

Установи, че става все по-добър в изкуството да не обръща внимание. Да игнорира неприятното.

Обетът му за мълчание вече включваше и обет за глухота. Още малко и щеше да стане съвсем безчувствен.

Застана напълно неподвижен и се отдаде на Бог.

Тогава отец Филип изпя — с вече не толкова млад и енергичен, но все тъй възторжен глас — следващия ред от молитвата. И сякаш в отговор чу хлопането по вратата.

— Господи, помилуй — изпя.

Хлопане.

— Исусе Христе, помилуй.

Хлопане.

— Пресвета Троице, помилуй го.

Мозъкът на абата изключи. За първи път от десетилетия, след стотици, след хиляди богослужения мозъкът му изключи. Христовата благодат и Божията милост бяха заместени.

От хлопане.

Хлопане.

Като гигантски метроном.

Хлопане по портата.

Монасите, наредени от двете му страни, вдигнаха поглед. Към него.

За напътствие.

"Упъти ме, Господи — помоли се той. — Какво да сторя?"

Хлопането нямаше да спре, осъзна той. Вече имаше ритъм. Упорити, нестихващи удари. Като от машина.

Дум. Дум. Дум.

Щеше да продължи цяла вечност. Докато…

Докато не отвореха.

Абатът направи нещо, което никога, абсолютно никога досега не беше правил. Нито като послушник, нито през всичките си години като монах, нито сега, като абат. Никога не беше напускал богослужение.

Но сега го направи. Поклони се на кръста, после обърна гръб на паството си и слезе от олтара.

Сърцето му също хлопаше, но много по-бързо от блъскането по портата. Усети как се поти под робата. Дългата черна дреха сякаш натежа, докато крачеше по дългата пътека.

Покрай главния комисар на Sûretè с неговите умни очи и умно лице.

Покрай младия инспектор, който сякаш душа даваше да е някъде другаде, само не и тук.

Покрай главния инспектор, който слушаше толкова внимателно, като че ли се мъчеше да намери отговори не само за престъплението, но и за себе си.

Отец Филип мина покрай всички тях. Стараеше се да не бърза. Напомняше си да върви с премерени крачки. Целеустремено, но сдържано.

Хлопането продължаваше. Нито по-тихо, нито по-силно. Нито по-бързо, нито по-бавно. Поддържаше почти нечовешко постоянство.

Абатът неволно ускори ход. Бързаше да стигне до вратата, за да прекрати този звук колкото се може по-скоро. Звукът, който съсипа вечернята. И успя да пробие желязното му спокойствие. След отец Филип се точеха монасите — в дълга и тънка колона по един. С наведени глави и скрити под робите ръце. Крачеха бързо. Стараеха се да не изостават от абата и в същото време да изглеждат спокойни.

Когато и последният монах напусна олтара, полицаите се присъединиха към тях — Гамаш и Бовоар на крачка разстояние след Франкьор.

Отец Филип излезе от Светия храм и тръгна по безкрайно дългия коридор. С вратата в дъното. Струваше му се, че дървената порта се отдалечава с всеки удар, макар да знаеше, че е трик на въображението му.

"Господи, помилуй", молеше се той, докато се приближаваше към вратата. Това бе последната молитва, изречена от него на олтара, и единствената, която остана в главата му, щом останалите се изпариха. "Господи, помилуй. О, Господи, помилуй."

Абатът спря до вратата. Дали да погледне през прозорчето, за да види кой е отвън? Но какво значение имаше? Хлопането нямаше да престане, докато вратата не се отвореше.

Абатът осъзна, че няма ключ. Къде беше младият portier? Нима трябваше да измине целия път обратно до Светия храм, за да вземе ключа?

Абатът се обърна и с изненада видя останалите монаси, наредени в полукръг зад него. Като хор, готов да изпълни коледна песен. Всички вярващи бяха дошли, макар да не изглеждаха особено радостни и щастливи[79]. По-скоро мрачни и измъчени.

Но бяха там. Абатът не беше сам. Господ бе чул молитвата му и наистина се бе смилил.

Брат Люк се появи до него, ключът леко трепереше между тънките му пръсти.

— Дай ключа на мен, синко — каза абатът.

— Но това е моя работа, mon рérе.

Дум.

Дум.

Дум по вратата.

Отец Филип продължаваше да стои с протегната към монаха ръка.

— Възлагам тази работа на себе си — рече той и се усмихна на разтревожения младеж. С треперещи ръце брат Люк откопча тежкия метален ключ от колана си и го подаде на абата. Сетне отстъпи назад.

Отец Филип, чиято ръка също потреперваше, дръпна резето встрани. После се опита да пъхне ключа в ключалката.

Дум.

Дум.

Вдигна и другата си ръка, за да насочи по-лесно ключа.

Дум.

Ключът се плъзна в ключалката и се завъртя.

Хлопането спря. Онзи, който хлопаше, бе чул през грохота тихото металическо потракване.

Портата се отвори.

Беше привечер, слънцето тъкмо залязваше. Мъглата се сгъстяваше. През открехнатата врата навън се процеждаше светлина, но вътре не влизаше никаква.

— Oui? — каза абатът. Щеше му се тонът му да е по-твърд, по-властен.

— Отец Филип?

Любезен глас, почтителен. Безплътен.

— Oui — отвърна абатът с все така чужд тон.

— Може ли да вляза? Идвам отдалеч.

— Кой сте вие? — попита абатът. Разумен въпрос.

— Има ли значение? Нима ще отпратите човек в нощ като тази?

Разумен отговор.

Но разумът не беше от силните страни на гилбертинците. Страст, усърдие, преданост. Музика. Но точно разум — едва ли.

И все пак отец Филип си даде сметка, че гласът беше прав. Вече не можеше да хлопне вратата. Беше твърде късно за това. Веднъж отворена, тя нямаше как да не пропусне онова, което стоеше отвън.

Той отстъпи назад. Зад себе си чу как цялото братство, като по команда, също отстъпи. Но с периферното си зрение забеляза, че двама души не помръднаха.

Главен инспектор Гамаш и неговият заместник Бовоар.

През прага прекрачи крак. В хубава обувка от черна кожа, оцапана с кал, и с късче ярко есенно листо, полепнало за нея.

След него влезе човекът.

Слаб, среден на ръст, малко по-нисък от абата. Светлокафяви очи, кестенява коса, бледа кожа, леко зачервена от студа.

— Merci, mon рérе. — Мъжът придърпа през прага огромната си чанта и се обърна към домакините си. Едва тогава широко и искрено се усмихна. Не от радост, а от изумление.

— Най-сетне — каза. — Открих ви.

Не беше красив, нито грозен. Не се открояваше с нищо особено, с изключение на едно: дрехата си.

Монашеско расо. Но докато гилбертинците носеха бял стихар[80] върху черно расо, при него цветовете бяха черно върху бяло.

— Пес Господен[81] — прошепна един от монасите.

Когато Гамаш се обърна да види кой го е казал, забеляза, че устите на всички монаси са леко отворени.

— Вече не използваме този термин — каза новодошлият и огледа домакините си с широка усмивка. — да не плашим хората. — Гласът му звучеше приятно.

Монасите също го гледаха втренчено, но без да се усмихват.

Накрая непознатият се обърна към отец Филип и протегна ръка. Двамата безмълвно се здрависаха. Младият мъж се поклони, после се изправи.

— Казвам се брат Себастиен. Идвам от Рим.

— Сега? — ахна абатът и мигновено съжали за глупавия въпрос. Но не беше чул нито самолет, нито моторна лодка.

— Дойдох с полет от Рим тази сутрин и тръгнах насам.

— Но как? — попита абатът.

— С гребане.

Сега и отец Филип се вторачи в него, зяпнал от изумление.

Брат Себастиен се засмя. Смехът му, като всичко останало у него, беше приятен.

— Знам, знам. Не е от най-блестящите ми идеи. Пристигнах с малък самолет до местното летище, но мъглата се сгъсти твърде много и никой не искаше да измине останалата част от пътя с мен. Просто нямах друг избор. — Той погледна към Гамаш и смутено замълча, после отново се обърна към абата: — Оказахте се доста по-далеч, отколкото очаквах.

— И гребахте сам чак дотук? От селото?

— Да.

— Но това са километри разстояние. Как изобщо се ориентирахте за посоката?

Абатът знаеше, че трябва да замълчи, но просто не можеше да прекрати въпросите си.

— Лодкарят ме упъти. Каза да се движа направо, докато не подмина три пристана, а след четвъртия да завия надясно. — Изглеждаше възхитен от инструкциите. — Но мъглата много се сгъсти и започнах да се тревожа, че съм объркал посоката. Точно тогава обаче чух камбаните и последвах звука. А щом стигнах до пристана, видях светлините на манастира ви. Нямате представа колко се радвам, че ви открих.

И наистина изглежда радостен, помисли си Гамаш. Изглеждаше направо в екстаз. Непрекъснато се взираше в монасите, все едно не беше като тях. Сякаш никога досега не беше виждал religieux.

— Заради приора ли дойдохте? — попита отец Филип.

Гамаш внезапно получи прозрение и пристъпи напред, ала твърде късно.

— Заради убийството му? — уточни абатът.

Човекът, който тъгуваше за великото мълчание, плямпаше твърде много.

Гамаш пое дълбоко въздух и брат Себастиен обърна глава към него, после отмести поглед към Бовоар и накрая се спря на комисар Франкьор.

Усмивката изчезна от лицето на младия монах, а на нейно място се появи изражение на дълбоко състрадание. Той се прекръсти, целуна палеца си, после сложи дългите си ръце върху гърдите и леко се поклони с печален поглед.

— Ето защо бързах толкова. Тръгнах веднага щом чух. Господи, упокой душата му.

Всички монаси се прекръстиха. А главен инспектор Гамаш се зае да изучава новодошлия. Човекът, който бе тръгнал да гребе сам, докато мракът и мъглата се сгъстяваха все повече. През непознато езеро. И най-накрая бе открил абатството, следвайки звука. И светлината.

Идваше чак от Рим.

И отчаяно бързаше да открие Saint-Gilbert-Entre-les-Loups. Толкова отчаяно, че рискуваше собствения си живот. Този млад мъж, макар да се шегуваше, че е постъпил глупаво, изглеждаше изключително разумен. Защо тогава рискуваше? Кое му пречеше да изчака до сутринта?

Гамаш знаеше със сигурност, че човекът не идва заради убийството. Разбра го още в мига, когато отец Филип го попита. Непознатият не знаеше нищо за смъртта на приора. Брат Себастиен научи тази новина от абата.

Ако наистина бе изминал целия път от Рим заради убийството, щеше да се появи с печално изражение. Щеше веднага да поднесе съболезнованията си.

Вместо това се заливаше от смях на собственото си безразсъдство, разказваше за пътуването си, споделяше, че се радва да ги види. Разглеждаше монасите с огромно любопитство. Но нито веднъж не спомена брат Матю.

Не, брат Себастиен идваше тук по някаква причина. При това важна. Но тя нямаше нищо общо със смъртта на брат Матю.

— Камбаните за вечернята ли чух? — попита брат Себастиен. — Така съжалявам, че ви прекъснах, mon рérе. Моля ви, продължете.

Абатът се поколеба, после се обърна и тръгна обратно по дългия коридор. Непознатият го следваше и се озърташе във всички посоки.

Гамаш го наблюдаваше внимателно. Този човек сякаш за пръв път влизаше в манастир.

Детективът даде знак на брат Шарл да изостане и да се присъедини към него в края на процесията. Изчака другите да се отдалечат достатъчно, после се обърна към лекаря.

— Вие ли нарекохте брат Себастиен "Пес Господен"?

— Нямах предвид лично него.

Лекарят изглеждаше пребледнял и видимо тревожен. От обичайното му добро настроение нямаше и следа. Всъщност изглеждаше много по-разстроен от живия странник, отколкото от мъртвия приор.

— А какво имахте предвид? — настоя Гамаш.

Приближаваха Светия храм и му се искаше да приключат този разговор, преди да влязат в църквата. Но не от някакво религиозно благоприличие, а заради изумителната акустика.

Трябваше да приключат този разговор на четири очи.

— Той е доминиканец — тихо отвърна брат Шарл, без да откъсва поглед от началото на процесията. От брат Себастиен и абата.

— Как разбрахте?

— По расото и колана му. Доминиканец.

— И как това го прави пес Господен?

Главата на процесията, като главата на змия, бе влязла в Светия храм, а останалите ги следваха.

— Доминиканец — повтори брат Шарл. — Domini canis. Божие куче.

Тогава и те влязоха в Светия храм и разговорът приключи. Брат Шарл кимна съвсем леко на Гамаш и последва събратята си монаси обратно до олтара, където заеха местата си.

Брат Себастиен коленичи, прекръсти се, после седна на една от църковните пейки и взе да се озърта.

Бовоар се върна на мястото си, а Гамаш се намръщи, когато комисар Франкьор седна до Жан Ги. Гамаш заобиколи и се настани от другата страна на Бовоар, а младият инспектор се оказа заклещен между началниците си.

Но Бовоар сякаш не забеляза. Щом вечернята започна отново, той затвори очи и мислено се пренесе в апартамента на Ани. Представи си как лежат заедно на дивана пред камината.

Тя се е отпуснала върху извивката на ръката му. Той е неин закрилник и нежно я прегръща.

Всички жени, с които бе излизал, в това число и Инид, бившата му съпруга, бяха миниатюрни. Слабички, дребни на ръст.

За разлика от Ани Гамаш. Тя имаше сочно атлетично тяло. Силно. И когато лежеше до него, независимо дали гола, или облечена, двамата си пасваха идеално.

— Искам това никога да не свършва — шепнеше Ани.

— Няма да свърши — уверяваше я той. — Никога.

— Но ще се промени, когато хората разберат.

— Ще стане още по-хубаво.

— Oui — съгласяваше се Ани. — Но на мен ми харесва така. Само двамата.

И на него му харесваше така.

Сега, в Светия храм, сред аромата на тамян и свещи, Бовоар си представи, че чува пукането на огъня в камината. Долови сладкия мирис на кленовите цепеници. Вкуси червеното вино. И усети Ани върху гърдите си.

* * *

Музиката започна. Изведнъж, като след някакъв невидим за Гамаш сигнал, монасите излязоха от неподвижното си състояние и запяха с пълен глас.

Гласовете им изпълниха храма като въздух в бели дробове. Звукът сякаш извираше от каменните стени. Грегорианските псалми бяха част от абатството точно толкова, колкото и камъните, плочниците и дървените греди.

На пейката пред Гамаш седеше брат Себастиен с широко отворени очи. Взираше се като хипнотизиран. Без да помръдне.

Устата му беше леко отворена, а върху бледата му буза блестеше сълза.

Брат Себастиен слушаше как гилбертинците пеят своите псалми и плачеше, сякаш никога досега не бе чувал Божия глас.

* * *

Вечерята премина в почти пълно мълчание.

Тъй като службата приключи по-късно от обичайното, братята и техните гости отидоха направо в столовата. На масите бяха сервирани супници с превъзходна супа от грах и мента и панери с прясно изпечени, още топли франзели.

Един от братята изпя благодарствена молитва за храната, монасите се прекръстиха и после остана да звучи само разливането на супата и потракването на лъжиците в глинените паници.

Неочаквано се разнесе тихо жужене. Във всяка друга обстановка този звук би останал незабелязан, но тук, в тишината, звучеше мощно като двигател на моторна лодка.

И постепенно се усилваше. Все повече и повече.

Един по един монасите спряха да се хранят и съвсем скоро единственият звук в дългата трапезария бе жуженето. Всички глави се обърнаха към източника.

Главен инспектор Гамаш.

Човекът сърбаше супа и си тананикаше. Гледаше в чинията си и се наслаждаваше на вкусната храна. После, вероятно усетил вперените в себе си погледи, вдигна глава.

Но жуженето не престана.

Гамаш се усмихна леко, докато тананикаше, и огледа лицата на монасите.

Някои изглеждаха възмутени. Други — тревожни, все едно детективът си беше изгубил ума. Трети изглеждаха разгневени, че е смутил спокойствието им.

Бовоар седеше с празен поглед, с недокоснатата супа пред себе си, напълно изгубил апетит, Франкьор леко клатеше глава, сякаш се срамуваше.

Един монах изглеждаше уплашен. Брат Симон.

— Какво си тананикате?

Въпросът дойде от челното място на масата. Но не от отец Филип. А от доминиканеца. Младежкото му лице изразяваше любопитство, добродушие. Нямаше и следа от гняв, обида или възмущение.

Всъщност брат Себастиен изглеждаше искрено заинтригуван.

— Съжалявам — отвърна Гамаш. — Не си давах сметка, че го правя на глас. Désolé.

Но главният инспектор изобщо не изглеждаше разкаян.

— Мисля, че е канадска народна песен — обади се брат Симон малко по-високо от обикновено.

— Така ли? Много симпатична мелодия.

— Всъщност, mon frére — каза Гамаш, без да обръща внимание на седналия до него брат Симон, който се разшава неспокойно и го сбута с коляно под масата, — това е песнопение. Заседнало ми е в главата. И не мога да го разкарам оттам.

— Никакво песнопение не е — побърза да се намеси брат Симон. — Той си мисли, че е такова, но аз се опитах да му обясня, че църковните песнопения са много по-прости.

— Каквото и да е, прекрасно е — каза брат Себастиен.

— Много по-добро от песента, която измести от главата ми. "Кемптаунската гонка".

— Кемптаунската гонка, пет мили дълга. Дуу-да, дуу-да — запя брат Себастиен. — Тази ли?

Всички погледи се преместиха от главния инспектор към новодошлия. За момент дори Гамаш остана безмълвен.

От устата на брат Себастиен глупавата стара песничка прозвуча като гениално творение. Написано от Моцарт, Хендел или Бетовен. Ако творбите на да Винчи можеха да се превърнат в музика, те биха звучали така.

— От зори до мрак, дуу-да — завърши брат Себастиен с усмивка.

Тези монаси, които пееха прекрасно в прослава на Бога, гледаха доминиканеца като същество от друг вид.

— Кой сте вие?

Въпроса зададе брат Антоан. Новият капелмайстор. Не прозвуча настоятелно, нито обвинително. Лицето и гласът му излъчваха нотка на удивление, която Гамаш за пръв път забелязваше.

Детективът огледа другите монаси.

Смущението беше изчезнало. Както и безпокойството. Брат Симон бе забравил да се цупи, а брат Шарл вече не се боеше.

Лицата на всички излъчваха единствено дълбоко удивление.

— Аз съм брат Себастиен. Обикновен доминикански монах.

— Но какъв сте? — продължи да настоява брат Антоан.

Брат Себастиен внимателно сгъна салфетката си и я остави пред себе си. После плъзна поглед по дългата дървена маса, износена и издраскана от гилбертинците, седели на нея в продължение на стотици години.

— Казах, че идвам от Рим — започна той, — но не бях съвсем точен. Идвам от двореца на Светия престол във Ватикана. Работя в КДВ.

Възцари се гробна тишина.

— КДВ? — попита Гамаш.

— Конгрегация за доктрината на вярата — поясни брат Себастиен, обръщайки се към Гамаш. Върху неразгадаемото му лице се появи извинително изражение.

Страхът отново се бе промъкнал в помещението. И докато преди изглеждаше смътен, безформен, сега имаше и форма, и фокус. Приятният млад монах, седнал начело на масата, до абата. Песът Господен.

Докато наблюдаваше брат Себастиен и отец Филип, седнали един до друг, главният инспектор се сети за необичайната емблема на Saint-Gilbert-Entre-les-Loups. Два преплетени вълка. Единият носеше черно върху бяло, другият, абатът — бяло върху черно. Пълни противоположности. Себастиен, млад и жизнен. Отец Филип, вече възрастен и остаряващ с всеки изминал миг.

Entre les loups. Сред вълците.

— Конгрегация за доктрината на вярата? — попита Гамаш.

— Инквизицията — каза брат Симон съвсем тихо.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ОСМА

Гамаш и Бовоар не си размениха и дума, докато не се върнаха в кабинета на приора. Комисар Франкьор обсеби новодошлия веднага след вечерята и остана насаме с него в трапезарията.

Всички останали напуснаха при първа възможност.

— Божичко — каза Бовоар. — Инквизицията. Това не го очаквах.

— Никой не го очакваше — каза Гамаш. — Инквизицията не съществува от стотици години. Чудя се защо е дошъл.

Бовоар скръсти ръце и се облегна на вратата, а Гамаш се настани на бюрото. И чак тогава забеляза, че другият стол е счупен и подпрян на два крака в ъгъла.

Не каза нищо, но погледна към Бовоар и вдигна вежди.

— Лека препирня — вдигна рамене младият инспектор.

— Със стола?

— С комисаря. Няма ранени — побърза да добави, щом видя физиономията на началника. Ала полза нямаше. Гамаш изглеждаше все така навъсен.

— Какво стана?

— Нищо. Той наговори някакви глупости, а аз не бях съгласен.

— Казах ти да не му се връзваш и да не спориш с него. Той знае как да ти влезе под кожата…

— И какво трябваше да направя? Просто да кимам, да му се кланям и да му търпя глупостите? Вие го правете, ако искате, аз не мога.

В продължение на няколко секунди двамата се гледаха мълчаливо.

— Простете — каза Бовоар и изпъна гръб. Разтри умореното си лице, после отново погледна към Гамаш.

Главният инспектор вече не се сърдеше, но продължаваше да изглежда загрижен.

— Случи ли се нещо? Какво каза комисарят?

— О, обичайните глупости. Че вие не знаете какво вършите, а аз съм същият като вас.

— И това те ядоса?

— Да ме сравняват с вас? Че кой не би се ядосал? — Бовоар се засмя, ала ясно виждаше, че на началника не му е забавно. Продължаваше да го изучава внимателно.

— Добре ли си?

— Божичко, само да се ядосам или разстроя и веднага това питате. За толкова крехък ли ме мислите?

— Добре ли си? — повтори Гамаш. И зачака.

— О, дявол да го вземе — отвърна Бовоар и тежко се облегна на стената. — Просто съм уморен, а това място започва да ме изнервя. Само монах доминиканец липсваше. Имам чувството, че съм кацнал на друга планета. Говорят същия език като мен, но непрекъснато си мисля, че казват повече, отколкото аз проумявам, разбирате ли?

— Напълно. — Гамаш продължи да се взира в Бовоар, после отмести поглед. Реши да не дълбае повече засега. Но ясно виждаше, че нещо измъчва заместника му. И Гамаш се досещаше какво. Или кой.

Гамаш знаеше, че на комисар Франкьор не му липсват умения. И да го подцени човек бе ужасна грешка. След всичките им години съвместна работа Гамаш бе научил, че най-големият талант на Франкьор е способността му да' накара хората да извадят на показ най-лошите си страни.

Колкото и добре да криеш своя демон, Франкьор ще го намери. И ще го пусне на свобода. И ще го храни. Накрая демонът ще изяде гостоприемника си и ще заеме мястото му.

Гамаш бе виждал как достойни млади служители на Sûretè се превръщат в цинични, злобни и надути главорези. Млади мъже и жени с малко съвест и много оръжие. И началник, който моделираше поведението им и го възнаграждаваше.

Гамаш отново погледна към изтощения Бовоар, облегнат на стената. Франкьор бе намерил начин да проникне в Жан Ги. Бе намерил входа, после раната му и сега я чоплеше отвътре. С очакването да нанесе още по-големи щети.

А Гамаш го бе допуснал.

И сега се тресеше от гняв. За част от секундата гневът възпламени вътрешностите му и стигна до върховете на пръстите, които той стисна в юмруци с такава сила, че кокалчетата му побеляха.

Гневът преобразяваше цялата му същност и Гамаш положи усилие да се овладее. Да се вкопчи в остатъците от своята човечност и да се издърпа обратно.

Франкьор нямаше да докопа този млад човек, зарече се Гамаш. Това щеше да приключи сега.

Той стана, извини се и излезе от стаята.

* * *

Бовоар постоя няколко минути, като си мислеше, че началникът е отишъл до тоалетната. Но той не се върна и младият инспектор излезе навън.

Огледа се. На оскъдната светлина коридорът тънеше в полумрак. Надникна в тоалетните. От Гамаш нямаше и следа. Почука на вратата на килията му и без да дочака отговор, надникна вътре. И там го нямаше.

Бовоар изпадна в недоумение. Сега какво?

Можеше да изпрати съобщение на Ани.

Извади телефона си и погледна екрана. Имаше съобщение от нея. Вечеряла с приятели и щяла да му пише, като се прибере.

Кратко и жизнерадостно.

Твърде кратко, помисли си Бовоар. Твърде жизнерадостно? Дали не звучеше малко рязко? И леко пренебрежително? Без да я е грижа, че вече е тъмно, а той все още работи? Че не може просто да зареже всичко и да отиде и той да хапне и пийне с приятели.

Стоеше в мрачния коридор и си представяше Ани на онази terrasse в търговския център "Лорие", която толкова харесваше. Млади професионалисти, които пият крафт бира. Ани се смее. Забавлява се. Без него.

* * *

— Искате ли да разберете какво има отзад?

Франкьор подскочи от изненада, не толкова от въпроса, колкото от гласа. Комисарят разглеждаше паметната плоча на свети Гилберт в Светия храм, когато Гамаш безшумно се приближи зад гърба му.

Без да чака отговор, Гамаш се протегна и натисна двата вълка. Вратата се отвори и пред тях се разкри Крилото — тайната стая на монасите.

— Смятам, че трябва да влезем, не мислите ли? — Гамаш сложи голямата си твърда длан върху рамото на Франкьор и го насочи навътре. Не беше бутане. Нито един свидетел не би могъл да заяви, че е било извършено насилие. Но и двамата мъже знаеха, че Франкьор не бе имал нито намерение, нито желание да влиза вътре.

Гамаш затвори вратата и се обърна към своя началник.

— Какво казахте на инспектор Бовоар?

— Пуснете ме да изляза, Арман.

Гамаш го премери с поглед.

— Страхувате ли се от мен?

— Не, разбира се — отвърна Франкьор, макар че изглеждаше леко уплашен.

— Искате ли да излезете? — Гласът на Гамаш звучеше дружелюбно, но от очите му лъхаше хлад. А съдейки по позата му пред вратата, отговорът нямаше значение.

Франкьор замълча за момент, за да обмисли ситуацията.

— Защо не попитате вашия инспектор какво се случи?

— Престанете с тези училищни игрички, Силвен. Дойдохте, тук с някаква цел. Мислех, че целта ви е да тровите мен, но не е така, нали? Знаехте, че с мен ще ударите на камък. Затова се заловихте с инспектор Бовоар. Той все още се възстановява от раните си…

Франкьор изсумтя презрително.

— Не вярвате ли? — попита Гамаш.

— Всички останали се възстановиха. Вие се възстановихте, за бога. Държите се с него като с бебе.

— Няма да коментирам здравословното състояние на инспектора с вас. Той все още се възстановява, но не е толкова уязвим, колкото си мислите. Вие винаги подценявате хората, Силвен. Това е най-голямата ви слабост. Смятате другите за по-слаби, отколкото са. А себе си за по-силен, отколкото всъщност сте.

— И къде е истината, Арман? Бовоар все още лекува раните си? Или е по-силен, отколкото си мисля? Хората си може да заблуждавате и да ги омагьосвате с глупостите си, но не и мен.

— Не — каза Гамаш. — Твърде добре се познаваме.

Франкьор бе започнал да крачи неспокойно из стаята. Но Гамаш не помръдваше от вратата и не изпускаше комисаря от поглед.

— Какво казахте на инспектор Бовоар? — повтори Гамаш.

— Каквото казах и на вас. Че сте некадърен и че той заслужава повече.

Гамаш внимателно се вгледа в мъжа, който неспокойно кръстосваше стаята. После поклати глава.

— Не е само това. Има още. Кажете ми.

Франкьор спря и се обърна с лице към Гамаш.

— Божичко, Бовоар ви е наговорил нещо, нали? — Франкьор се приближи на сантиметри от Гамаш и се вгледа от упор в очите му. Известно време двамата се взираха един в друг, без да мигнат. — Ако не се е възстановил от раните си, тези рани са му нанесени от вас. Ако е слаб, тази слабост е причинена от вас. Ако е неуверен, то е защото знае, че с вас не е в безопасност. А вие хвърляте вината върху мен.

Франкьор се засмя. Гамаш усети върху лицето си топлия му и влажен дъх с мирис на ментов бонбон.

И отново усети как гневът, така добре овладян, го обзема с пълна сила. Положи огромно усилие да го озапти, отлично разбираше, че врагът му не е този хитър, лицемерен, злобен човек. Негов враг бе той самият. И гневът, който заплашваше да го погълне.

— Няма да позволя да провалите живота на Жан Ги Бовоар. Всяка дума бе произнесена бавно. Ясно. Отчетливо. С глас, който малцина бяха чували от устата на главния инспектор. Глас, който накара началника му да отстъпи назад и заличи усмивката от красивото му лице.

— Вече е твърде късно, Арман — каза Франкьор. — Животът му вече е провален. И вината за това е ваша. Не моя.

* * *

— Инспекторе?

Брат Антоан четеше в килията си, когато чу стъпки пред вратата. Надникна в коридора и видя полицая от квебекската полиция, който стоеше отвън със смутено изражение.

— Изглеждате отчаян. Добре ли сте?

— Добре съм — отвърна Бовоар. Дотегнало му беше да го питат едно и също.

Двамата мъже отново се загледаха един в друг. Бяха почти еднакви. Еднакви на възраст, на ръст. С еднакво телосложение. Отрасли в един и същ район.

Но единият бе влязъл в Църквата, за да не я напусне никога. А другият бе напуснал Църквата, за да не се върне никога. И сега се гледаха мълчаливо в мрачния коридор на Saint-Gilbert-Entre-les-Loups.

Бовоар се приближи към монаха.

— Този човек… доминиканецът… Какво знаете за него?

Брат Антоан огледа коридора и пристъпи обратно в килията си. Бовоар го последва.

Съвсем същата килия като тази, в която бе настанен Бовоар, с незначителни лични допълнения. Суитшърт и спортно долнище, захвърлени в ъгъла. Купчина книги до леглото. Биография на Морис Ришар[82]. Сборник с игрови схеми, написан от бивш хокеен треньор на "Монреал Канейдиънс". Бовоар имаше същите книги. Болшинството квебекчани бяха заменили религията с хокея.

Но тук религията и хокеят очевидно съществуваха заедно. Най-отгоре на купчината лежеше книга за историята на манастир в някакво място, наречено Солем. И Библия.

— Брат Себастиен — каза брат Антоан толкова тихо, че Бовоар трябваше да напряга слуха си, за да го чува — е от канцелария във Ватикана, известна в миналото като Инквизицията.

— Това го разбрах. Но какво прави тук?

— Каза, че е дошъл заради убийството на приора — печално отвърна брат Антоан.

— Но вие не му повярвахте, нали?

Брат Антоан се усмихна съвсем леко.

— Толкова ли е очевидно?

— Не. Просто аз съм толкова наблюдателен.

Антоан се изкиска, после отново стана сериозен.

— Ватиканът може да изпрати свой свещеник в манастир за разследване на обстоятелствата, довели до убийство. Не да открие убиеца, а да изясни защо климатът в едно абатство се е влошил дотолкова, че да се стигне до убийство.

— Но ние знаем коя е причината — каза Бовоар. — Вие сте били в конфликт заради псалмите и записа.

— Но защо допуснахме този конфликт? — попита брат Антоан. — Молил съм се за това в продължение на седмици, месеци. Трябваше да намерим начин да се справим. Какво се обърка? И защо не усетихме, че един от нас е не просто способен на убийство, а реално обмисля да го извърши?

Щом видя смущението и болката в очите на монаха, Бовоар изпита желание да му каже. Да отговори на въпроса му. Ала нямаше никаква представа какъв е отговорът. Не знаеше защо монасите се бяха обърнали един срещу друг. Нямаше представа как изобщо се бяха озовали тук. Защо изобщо бяха станали монаси.

— Казахте, че Ватиканът може да изпрати свещеник, но не изглеждате убеден в думите си. Смятате ли, че той може да не е този, за когото се представя?

— Не, аз вярвам, че той наистина е брат Себастиен и че работи в Конгрегацията за доктрината на вярата. Просто не смятам, че е тук заради убийството на брат Матю.

— Защо? — Бовоар седна на дървения стол, а монахът — на ръба на леглото си.

— Защото е монах, а не свещеник. Мисля, че биха пратили някой по-високопоставен църковен служител за нещо толкова сериозно. А и изобщо… — Брат Антоан се опитваше да открие подходящите думи, за да изрази някакво усещане. Интуиция. — Ватиканът не действа толкова бързо. Нищо в Църквата не се случва бързо. Всичко е затлачено в традиции. За всяко нещо има отделна процедура.

— Дори за убийство?

Антоан отново се усмихна.

— Ако сте чели за династията на Борджиите, значи ви е известно, че Ватиканът има и такава традиция. Така че, да, дори за убийство. КДВ може да изпрати някого да ни разследва, но не толкова бързо. Ще им отнеме месеци да предприемат някакви действия, а може би дори и години. Брат Матю ще се е превърнал в пепел. Немислимо е Ватиканът да изпрати човек тук още преди погребението на приора.

— В такъв случай каква е вашата теория?

Монахът се замисли, после поклати глава.

— Цяла вечер се опитвам да го проумея.

— Ние също — призна Бовоар, после съжали, че го е казал. Колкото по-малко знаеше заподозреният за разследването, толкова по-добре. Понякога нарочно подхвърляха информация, за да извадят заподозрените от релси. Но това винаги се правеше преднамерено. А сега той го направи съвсем неволно.

— И аз имам тези книги — каза той с надеждата да замаже грешката си.

— Играете хокей?

— Централен нападател. А вие?

— Аз също, но трябва да призная, че за този пост нямаше особена конкуренция, след като брат Юсташ го напусна поради смърт от старост.

Бовоар се засмя, после въздъхна.

— Искате ли да поговорим за това? — попита брат Антоан.

— За кое?

— За това, което ви гложди.

— Гложди ме само желанието да открия убиеца и да се махна оттук.

— Не харесвате ли манастира?

— Не, разбира се. Вие да не би да го харесвате?

— Ако не го харесвах, нямаше да съм тук — отвърна брат Антоан. — Обичам "Сен Жилбер".

Това простичко признание смая Бовоар. Брат Антоан го каза точно така, както Бовоар би го казал за Ани. Без смущение, без двусмисленост. Просто факт. Като съществуването на небето и камъните. Естествено и окончателно.

— Защо? — Бовоар се наведе напред. Това бе един от въпросите, които умираше да зададе на монаха с прекрасен глас. И с телосложение като неговото.

— Защо ми харесва тук? Че кое да не ми харесва? — Брат Антоан огледа килията си, все едно бе апартамент в монреалския "Риц". — Зиме играем хокей, лятно време ловим риба, плуваме в езерото и берем боровинки. Знам какво ще ми донесе всеки ден и въпреки това всеки ден за мен е приключение. Имам щастието да живея сред хора, с които имаме обща вяра, но въпреки това са достатъчно различни, за да ми бъдат безкрайно интересни. Обитавам дома на моя Отец и се уча от своите братя. И пея словата Господни с гласа на Бог.

Монахът се наведе напред и подпря силните си ръце върху коленете.

— Знаете ли какво открих тук?

Бовоар поклати глава.

— Открих покой.

Бовоар усети парене в очите си и се облегна назад, дълбоко засрамен от себе си.

— Защо разследвате убийства? — попита брат Антоан.

— Защото съм добър в това.

— А кое ви прави добър?

— Не знам.

— Напротив, знаете. Спокойно можете да ми кажете.

— Не знам — отсече Бовоар. — Но по-добре това, отколкото да седя на задника или на коленете си и да се моля на някакъв облак в небето. Аз поне върша нещо полезно.

— Случвало ли ви се е да убиете някого? — тихо попита монахът.

Поразен от въпроса, Бовоар кимна.

— А на мен не ми се е случвало — каза брат Антоан.

— Случвало ли ви се е да спасите някого? — попита Бовоар.

Брат Антоан се изненада на свой ред. След кратко мълчание, поклати глава.

— А на мен ми се е случвало — каза Бовоар и се изправи. — Просто продължавайте да пеете, mon frére. Продължавайте да се молите. Продължавайте да коленичите. А изправянето и спасяването оставете на другите.

Бовоар излезе от килията и когато вече бе преполовил пътя до кабинета на приора, чу гласа на брат Антоан.

— Всъщност спасих един човек.

Бовоар спря и се обърна. Монахът стоеше в мрачния коридор пред килията си.

— Себе си.

Жан Ги изсумтя, поклати глава и отново обърна гръб на монаха.

Не повярва на нито една негова дума. Със сигурност не му повярва и когато говореше за любовта си към манастира. Невъзможно беше човек да обича купчината камъни и старите кости, които потракваха вътре. И да се крие от света. Да се крие от здравия разум.

Невъзможно бе да обичаш да пееш скучната до смърт музика или пък Бога, който изискваше това от тях. И изобщо не беше сигурен, че повярва на брат Антоан, когато монахът каза, че никога не е убивал.

Щом влезе в кабинета на приора, Жан Ги Бовоар се облегна на стената, преви се одве и отпусна ръце върху коленете си. После вдиша дълбоко. И дълбоко издиша.

Главен инспектор Гамаш се върна в кабинета на приора с нов стол.

— Salut — каза той на Бовоар и изнесе счупения стол в коридора с надеждата, че монахът дърводелец ще го открие и ще го поправи. Гамаш си имаше свои неща за поправяне.

Кимна към стола и Бовоар седна.

— Какво ти каза комисар Франкьор?

Бовоар го погледна смаян.

— Казах ви. Наговори ми какви ли не глупости за вашата некадърност. Сякаш аз вече не знам.

Ала опитът му да се пошегува увисна нелепо помежду им. На Гамаш не му беше до смях. Не откъсваше очи от заместника си.

— Но това не е всичко — каза началникът след известно мълчание. — Франкьор е казал още нещо. Или е намекнал. Трябва да ми се довериш, Жан Ги.

— Нищо друго не е казвал.

Бовоар изглеждаше изтощен, изпит от умора и Гамаш осъзна, че трябва да го изпрати обратно в Монреал. Щеше да измисли някаква причина. Жан Ги можеше да отнесе в управлението оръдието на убийството и пергамента, който бяха открили върху трупа. Сега, когато копията бяха направени, оригиналът можеше да отиде в лабораторията.

Да, имаше куп основателни причини да изпрати Жан Ги обратно в Монреал. В това число и истинската.

— Мисля, че когато хората не са безразлични към близките си, искат да ги защитят — каза Гамаш, като внимателно подбираше думите си. — Но понякога, когато например застанеш пред вратаря по време на хокейна или футболна среща, вместо да го предпазваш, ти просто му пречиш да види задаващата се опасност. Нанасяш вреда. Неволно.

Гамаш се наведе още милиметър напред, а Бовоар отстъпи милиметър назад.

— Знам, че се опитваш да ме предпазиш, Жан Ги. И съм ти благодарен за това. Но трябва да ми кажеш истината.

— А вие, сър? Вие казвате ли ми истината?

— За кое?

— За изтеклото в интернет видео от полицейската атака. За това как се е озовало в мрежата. Официалният доклад беше димна завеса. Това видео е пуснато от вътрешен човек. Но вие, изглежда, вярвате в официалния доклад. Хакер, друг път.

— Това ли е всичко? Комисар Франкьор каза ли ти нещо за видеото?

— Не, въпросът си е мой.

— А аз вече съм ти отговарял. — Той внимателно се вгледа в Бовоар. — Откъде изникна това точно сега? Какво искаш да кажа?

— Че не вярвате на официалния доклад. Че водите тайно разследване. Че ще откриете кой го е извършил. Убитите бяха наши хора. Ваши хора. Не можете просто да зарежете всичко така.

А той вече не можеше да контролира гласа си.

Бовоар беше прав, разбира се. Видеото бе пуснато в интернет от вътрешен човек. Гамаш го знаеше от момента, в който се случи. Но предпочете — поне официално — да приеме резултата от вътрешното разследване. Че някакво хлапе, някакво хакерче, просто извадило късмет и открило видеото от атаката, в архива на Sûretè.

Докладът звучеше нелепо. Но Гамаш посъветва подчинените си, в това число и Бовоар, да го приемат, да го забравят, да продължат напред.

И доколкото му бе известно, всички го бяха послушали. С изключение на Бовоар.

А сега Гамаш се чудеше дали трябва да му каже, че през последните осем месеца заедно с още няколко служители от командния състав и с помощта на външни хора водеха тайно внимателно и дискретно разследване.

Мор някакъв ни стига.

Но в този случай морът вече бе стигнал Sûretè du Quebec и от години разяждаше структурата й отвътре. От главата надолу.

Силвен Франкьор бе изпратен в манастира да събере информация. Не за убийството на приора. Той бе тук, за да разбере какво знае Гамаш. Или какво подозира.

И Франкьор се опитваше да получи тази информация чрез Бовоар. Провокираше го, притискаше го, опитваше се да го извади от кожата му, да го накара да прекрачи границата.

Гамаш отново усети познатия прилив на гняв.

Искаше му се да разкаже всичко на Бовоар, но се радваше, че не го е направил досега. Така Франкьор щеше да остави Жан Ги на мира. Спокоен, че каквото и да върши Гамаш, то е без участието на Бовоар. Франкьор щеше да е доволен, че е успял да измъкне всичко възможно от Бовоар.

Да, Франкьор бе изпратен тук с цел и Гамаш най-сетне разбра каква е тя. Сега обаче го чоплеше друг въпрос: кой бе изпратил комисаря?

Кой бе началник на главния началник?

— Е? — настоя Бовоар.

— Говорили сме за това много пъти, Жан Ги — каза Гамаш. — Но ако смяташ, че ще помогне, готов съм да поговорим отново. — Той погледна Бовоар право в очите над полукръглите си очила за четене.

Жан Ги бе виждал този поглед много пъти. В траперски хижи. В мръсни мотелски стаички. В ресторанти и бистра. На маса, над чинии с бургери poutine[83]. И над разтворени бележници.

Това правеха — обсъждаха текущото разследване. Анализираха заподозрените, уликите. Обменяха мисли, идеи, догадки.

Повече от десет години Бовоар се бе взирал в същите тези очи над същите тези очила. И макар че невинаги се съгласяваше с началника, неизменно го уважаваше. Дори го обичаше. Така, както могат да се обичат помежду си само братя по оръжие.

Арман Гамаш бе негов началник. Негов шеф. Негов водач. Негов наставник. И много повече.

Един ден, по Божията воля, Гамаш щеше да гледа така своите внуци. Децата на Жан Ги. Децата на Ани.

Бовоар ясно виждаше болката в тези познати очи. И не можеше да повярва, че самият той я е причинил.

— Забравете какво ви наговорих — каза Бовоар. — Глупав въпрос. Няма значение кой е пуснал видеото. Нали?

Колкото и да не му се искаше, последните му думи прозвучаха умолително.

Гамаш се облегна тежко назад и се вгледа в Бовоар за момент.

— Ако имаш нужда да говорим, ще говорим, искам да го знаеш.

Но Бовоар забеляза усилието на Гамаш да го каже. Бовоар знаеше, че той не е единственият пострадал в онзи ден, запечатан във видеото. Не е единственият, който все още носи бремето на преживяното.

— Щетите са нанесени, patron. Прав сте. Трябва да го оставим зад гърба си.

Гамаш свали очилата си и погледна Бовоар право в очите.

— Искам да бъдеш сигурен в едно, Жан Ги. Който и да е разпространил това видео в интернет, един ден ще отговаря за постъпката си.

— Но не пред нас?

— Тук имаме достатъчно работа, която — нека бъдем откровени — изобщо не е лека.

Началникът се усмихна, но това не прикри бдителността в кафявите му очи. Колкото по-скоро успееше да изпрати Бовоар обратно в Монреал, толкова по-добре. Вече беше тъмно, но щеше да разговаря с абата и да изпрати Бовоар още сутринта.

Гамаш придърпа лаптопа към себе си.

— Ще ми се тази пущина да работеше.

— Не — рязко се намеси Бовоар. Пресегна се през бюрото и закри екрана с длан.

Началникът го погледна изненадано.

Бовоар се усмихна.

— Извинете, но днес следобед работих по този въпрос и ми се струва, че открих проблема.

— И сега не искаш аз да прецакам всичко, така ли?

— Точно така.

Бовоар се надяваше, че гласът му звучи небрежно. Надяваше се, че обяснението звучи правдоподобно. Но най-много от всичко се надяваше, че Гамаш ще остави компютъра на мира.

И той го направи. А Бовоар го обърна с екрана към себе си.

Кризата бе овладяна. Той отново се отпусна на стола си. Хроничната болка премина в остри спазми, които се разпростряха по костите и пронизаха костния му мозък. Като коридори, които разнасяха болката до всяка част от тялото му.

Бовоар започна да се чуди кога най-рано ще може да остане сам в кабинета. С лаптопа. Със записа върху диска, донесен от комисаря. И с хапчетата, оставени от лекаря. Вече с нетърпение чакаше следващото богослужение. Когато всички щяха да са в Светия храм, а той — тук, в кабинета.

През следващите двайсетина минути обсъждаха случая, подхвърляха теории, отхвърляха теории, докато накрая Гамаш не се изправи на крака.

— Трябва да се поразтъпча. Ще ми правиш ли компания?

Бовоар кимна със свито сърце и последва Гамаш в коридора.

Поеха към Светия храм, но Гамаш внезапно спря и се вторачи в електрическата крушка на стената.

— Знаеш ли, Жан Ги, когато пристигнахме, се изненадах, че тук имат електричество.

— Имат слънчеви батерии, както и хидрогенератори, които са свързали с близката река. Брат Реймон ми каза. Искате ли да знаете как работят? И това ми каза.

— Може би за рождения ми ден, ще ми разкриеш тази тайна като специален подарък — каза началникът. — Но точно в момента се чудя как тази светлина е стигнала дотук.

Той посочи към стенния аплик.

— Не ви разбирам, patron. Как стига което и да било осветително тяло до която и да било стена? Монтирано е там.

— Точно така. Но къде са жиците? И къде са каналите за новата отоплителна система? Къде са водопроводните тръби?

— Където са във всяка една сграда — отвърна Бовоар и се зачуди дали началникът не си е изгубил ума. — Зад стената.

— Но в плана е показана само една стена. Гилбертинците са строили манастира — основите, стените — години наред, десетилетия. Сградата е инженерно чудо. Но не можеш да ме убедиш, че са предвидили възможност за геотермална система, водопровод и това.

Той отново посочи към лампата.

— Тук вече съм безпомощен — призна Бовоар.

Гамаш се обърна към него.

— В твоя дом, в моя също, има две стени. Външната облицовка и вътрешният зид. Между тях двете е изолацията и окабеляването. Водопроводната система. Отдушниците.

И тогава Бовоар проумя.

— Не може да са прокарали кабелите и тръбите през каменните стени. Значи това не е външната стена. — Той посочи към плочите. — Зад нея трябва да има друга.

— Така смятам и аз. Стената, която си огледал, може да не е тази, която се руши. Водата и корените дълбаят външната стена. Отвътре това все още не се вижда.

Две кожи, мислеше си Бовоар, докато крачеха към Светия храм. Публичното лице, а зад него другото, което гниеше и се рушеше.

Беше направил грешка. Не се бе постарал достатъчно. И Гамаш го знаеше.

— Excusez-moi — пропя нечий глас. Двамата полицаи забавиха крачка насред пътеката в Светия храм и се обърнаха. — Насам.

Гамаш и Бовоар погледнаха вдясно и там, в сенките, стоеше доминиканецът. До паметната плоча на Гилберт от Семпрингам.

Двамата полицаи се приближиха до него.

— Явно бързахте за някъде — каза брат Себастиен. — Ако сега не е удобно, можем да поговорим и по-късно.

— Ние винаги бързаме нанякъде, mon frére — каза Гамаш. — Но дори да не бързаме, се стараем да изглеждаме заети.

Доминиканецът се засмя.

— Същото е и с монасите. Ако отидете във Ватикана, ще видите, че винаги бързаме по коридорите и си придаваме важност. В повечето случаи се опитваме да открием тоалетна. Печалната комбинация от великолепното италианско кафе и огромните разстояния между тоалетните във Ватикана. Базиликата "Свети Петър" е била строена от блестящи архитекти, но тоалетните не са били сред приоритетите им. Комисар Франкьор ми каза нещо за смъртта на приора. Чудя се дали не бихме могли да поговорим още малко по този въпрос? Имам усещането, че макар и мосю Франкьор да е старши по чин, същинската част от разследването е във ваши ръце.

— На прав път сте — съгласи се Гамаш. — Какви въпроси имате?

Но вместо да отговори, монахът се обърна към плочата.

— Дълъг живот е имал Гилберт. И интересно описание. — Той посочи към текста. — Струва ми се странно, че самите гилбертинци, които вероятно са направили тази плоча, са го представили като крайно скучен човек. Но най-отдолу, като допълнение, хрумнало им в последния момент, са написали, че е защитил своя архиепископ. — Брат Себастиен се обърна към Гамаш: — Знаете ли кой е той?

— Архиепископът? Томас á Бекет.

Брат Себастиен кимна. На слабата светлина от електрическите крушки, висящи високо между гредите на тавана, сенките долу се разкривяваха. Очите изглеждаха като кухи дупки, носовете се удължаваха и губеха формата си.

Доминиканецът се усмихна уродливо.

— Забележителен акт от страна на Гилберт. Бих искал да знам защо го е направил.

— А аз, топ frére — каза Гамаш, без да се усмихва, — бих искал да знам коя е истинската причина да сте тук.

Въпросът изненада монаха и той се вторачи в Гамаш за момент, после се засмя.

— Мисля, че има за какво да поговорим, мосю. Да влезем в Крилото. Там никой няма да ни безпокои.

Входът към стаята бе зад плочата. Гамаш го знаеше. Бовоар го знаеше. Очевидно го знаеше и монахът. Но вместо да открие тайното резе и да го натисне, брат Себастиен стоеше и чакаше. Чакаше да го стори някой от тях двамата.

Главен инспектор Гамаш измери монаха с поглед. Изглеждаше приятен. Отново тази дума. Безобиден. Доволен от работата си, доволен от живота си. Доволен, несъмнено, че е последвал камбанния звън за "Ангел Господен" и е открил този уединен манастир.

Построен преди почти четири века от отец Клеман, за да избягат от Инквизицията. Бяха потънали в канадската пустош, за да заблудят света, че последните причастия за гилбертинците са казани още преди столетия.

Дори Църквата бе повярвала, че са изчезнали.

Но те не бяха. Векове наред монасите обитаваха брега на това кристалночисто планинско езеро и се кланяха на Бог. Молеха му се. Пееха Му. И водеха спокоен и съзерцателен живот.

Но никога не забравяха кое ги е накарало да се заселят тук.

Страхът. Безпокойството.

И сякаш стените не бяха достатъчно високи и достатъчно дебели, отец Клеман бе взел още една мярка за сигурност. Бе построил стая, в която да се скрият. Крилото. За всеки случай.

И тази вечер този случай най-сетне се беше случил. Инквизицията, в лицето на този приятен монах, бе открила гилбертинците.

"Най-сетне — бе казал брат Себастиен, когато прекрачи прага на манастира. — Открих ви."

"Най-сетне", помисли си Гамаш.

А сега доминиканецът от Конгрегацията за доктрината на вярата молеше полицейски служител да му покаже тайната врата. Да я отвори. Да отнеме от гилбертинците и последното им тайно убежище.

Гамаш знаеше, че вече няма значение. Тайната бе разкрита. Вече никой не се криеше. Вече нямаше нужда. Инквизицията не съществуваше. Но все пак главен инспектор Гамаш не желаеше да е човекът, отворил тази врата за Песа Господен след четири столетия.

Всичко това проблесна в съзнанието на Гамаш за част от секундата, но преди да успее да каже каквото и да било, Бовоар пристъпи напред и натисна изображението с преплетените вълци. И паметната плоча се отвори.

— Merci — каза доминиканецът. — Чудех се дали знаете как се отваря.

Бовоар го погледна пренебрежително. Поредният младок, който го подценяваше, но това щеше да му е за урок.

Гамаш отстъпи настрана и даде път на монаха. Тримата се настаниха на каменната пейка, която опасваше стените. Гамаш чакаше. Нямаше намерение да поставя начало на разговора. Тримата седяха и мълчаха. След около минута Бовоар започна леко да нервничи.

Ала началникът му не трепваше. Седеше абсолютно неподвижен. Невъзмутим.

Тогава от монаха се разнесе тих звук. На Гамаш му отне секунда да го разпознае. Тананикаше си мелодията, която самият Гамаш си бе тананикал на вечеря. Но звучеше различно. Може би заради акустиката в стаята, помисли си Гамаш. Но дълбоко в себе си знаеше, че причината е друга.

Обърна се към мъжа до себе си. Брат Себастиен седеше със затворени очи, дългите му светли мигли лежаха отпуснати върху бледите му бузи. И се усмихваше.

Сякаш самите камъни пееха. Сякаш монахът извличаше песента от въздуха, от стените, от тъканта на робата си. Гамаш имаше странното усещане, че песента извира от него самия. Сякаш песента беше част от него, а той — част от нея.

Сякаш всичко се бе раздробило и се бе вдигнало във въздуха като вихър, а от него се бе родил този звук.

Усещането бе толкова лично, толкова всепроникващо, че бе почти плашещо. И сигурно щеше да е точно такова, ако самата музика не беше така прекрасна. И успокояваща.

Тогава доминиканецът спря да тананика, отвори очи и се обърна към Гамаш.

— Бих искал да знам, господин главен инспектор, къде чухте тази мелодия.

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА

— Трябва да поговоря с вас, Père Abbè — каза брат Антоан. Отец Филип седеше в кабинета си и чу през вратата молбата на монаха. Или изискването му. Обикновено до него достигаше почукването на стария железен прът по дървото, но тук вече нищо не беше същото. Железният прът бе обявен за оръдието, убило брат Матю, и бе отнет.

Носеше се и слух, че приорът бил жив, когато Симон го открил. Получил последно причастие, докато още бил жив. Тази вест носеше на отец Филип огромна утеха. Макар че се чудеше защо Симон не го бе споменал досега.

После разбра.

Матю бил не просто жив, а проговорил. Казал една дума. На Симон.

Хомо.

Отец Филип бе смаян като всички останали. Ако на брат Матю му е била дадена една-единствена последна дума на този свят, защо бе избрал точно "хомо"?

Знаеше какво подозират монасите. Че Матю е имал предвид своята сексуална ориентация. Че е молил за прошка. За някакво спешно миропомазване. Но абатът не вярваше в това. Както не вярваше, че Матю е бил хомосексуален. Не че беше невъзможно. Но отец Филип бе негов изповедник от много години и Матю никога не го бе споменавал. Можеше, разбира се, тази негова ориентация да е имала латентна форма. Да е била погребана дълбоко и да е изригнала на повърхността след удара по главата.

Хомо.

Според Симон Матю се прокашлял, опитал се да каже нещо и накрая дрезгаво прошепнал "хомо".

Абатът пробва. Прокашля се. Произнесе думата.

Повтори я. Отново и отново.

Докато не реши, че е разбрал. Какво е направил Матю. Какво е казал Матю. Какво е имал предвид.

Но точно тогава влезе брат Антоан и леко се поклони на абата.

— Да, синко, какво има? — Отец Филип се изправи на крака.

— Става дума за брат Себастиен, нашия гост. Казва, че бил изпратен от Рим веднага щом чули за убийството на приора.

— Да? — Абатът кимна към близкия стол и брат Антоан седна.

Капелмайсторът изглеждаше разтревожен и говореше съвсем тихо.

— Не разбирам как е възможно това.

— Какво искаш да кажеш? — попита абатът, макар че се сещаше.

— Вие кога съобщихте на Ватикана?

— Не съм съобщавал на Ватикана. Позвъних на монсеньор Дюсет в Монреалската архиепархия. Той е уведомил квебекския архиепископ, който от своя страна, предполагам, е известил Рим.

— Но кога точно позвънихте?

— Веднага след като се обадихме в полицията.

Брат Антоан се замисли за момент.

— Това ще рече около девет и половина вчера сутринта.

А това, помисли си абатът, бе първият му нормален разговор с брат Антоан от месеци. И осъзна колко много му бе липсвал този монах. Творческата мисъл, страстта, разговорите им за литература, за Библията. За хокея да не говорим.

Но сега всичко това изглеждаше поправено. Двамата отново намираха общ език покрай смъртта на Матю. И появата на доминиканеца.

— И аз си го помислих — призна отец Филип и се загледа в огъня, запален в малката камина в скромните си покои. Новата геотермална система им осигуряваше централно парно отопление, но абатът бе човек на традициите и предпочиташе отворения прозорец и топлината на камината. — Местното време в Рим е с шест часа напред — каза абатът. — Дори да са реагирали мигновено, струва ми се невъзможно брат Себастиен да успее да дойде толкова бързо.

— Именно, mon рérе — каза Антоан. Отдавна не бе наричал отец Филип така. През последните няколко месеца използваше по-надутото, по-официално и по-хладно Père Abbè. — И двамата знаем, че архиепархията се движи с темпото на материците, а Рим — с бързината на еволюцията.

Абатът се усмихна, после отново доби сериозно изражение.

— Е, защо е дошъл тогава? — попита брат Антоан.

— Ако не е заради смъртта на брат Матю ли? — Отец Филип задържа тревожния поглед на Антоан. — Не знам.

Но за пръв път от много време насам абатът усети покой в сърцето си. Усети как пукнатината, която му бе причинила толкова много болка, започва да се затваря.

— Бих искал да чуя мнението ти за нещо, Антоан.

— Разбира се.

— Брат Симон твърди, че Матю е казал една дума, преди да издъхне. Сигурен съм, че вече си я чул и ти.

— Чух я.

— Казал е "хомо". — Абатът изчака да види реакцията на капелмайстора, но такава не последва. Монасите се учеха и с течение на времето свикваха да крият мислите и чувствата си. — Знаете ли какво може да е имал предвид?

Брат Антоан замълча и отмести поглед встрани. Там, където хората бяха привикнали на мълчание, очите говореха много. Отместването на погледа беше много красноречиво. Ала очите му успяха да намерят обратния път към абата.

— Братята се чудят дали не е имал предвид собствената си сексуална ориентация…

Брат Антоан очевидно искаше да каже още нещо, така че абатът сложи ръце в скута си и зачака.

— И се питат дали това не е намек за конкретни отношения с вас.

Очите на абата леко се разшириха от прямотата на думите му. Но миг по-късно той кимна.

— Разбирам посоката на мислите им. С Матю бяхме много близки години наред. Обичах го силно. И винаги ще е така. А ти, Антоан? Ти какво мислиш?

— И аз го обичах. Като брат. Лично аз никога не съм имал основание да вярвам, че е изпитвал нещо по-различно — било към вас или към когото и да било другиго.

— Струва ми се, че знам какво може да е казал Матю. Симон спомена, че се прокашлял, преди да заговори, после казал "хомо". И аз пробвах няколко пъти…

Брат Антоан изглеждаше едновременно изненадан и впечатлен.

— … и ето до какъв извод стигнах в крайна сметка. Какво може би се е опитал да каже Матю.

Абатът се прокашля, или поне се престори, че го прави, после каза "хомо".

Антоан го погледна изумен.

— Bon Dieu[84], мисля, че сте прав.

Той самият също пробва, прокашля се, после каза "хомо".

— Но какво е имал предвид брат Матю с това? — попита брат Антоан.

— Не знам — отвърна абатът.

Отец Филип протегна дясната си ръка с дланта нагоре. А брат Антоан, след кратко колебание, я пое. Абатът положи лявата си ръка върху нея и задържа младата длан на монаха, сякаш бе птичка.

— Ала знам, че всичко ще бъде наред, Антоан. И всичко ще бъде както трябва.

— Oui, mon père.

****

Гамаш втренчи поглед в очите на доминиканеца.

Там се четеше любопитство. Огромно любопитство. Но нямаше и следа от тревога, помисли си Гамаш. Изглеждаше като човек, който знае, че отговорът ще дойде, ако просто потърпи.

Гамаш харесваше този монах. Всъщност харесваше повечето от тях. Или поне не го изпълваха с неприязън. Но този млад доминиканец притежаваше някакво обезоръжаващо качество. Гамаш знаеше, че е мощно и опасно и би било изключително глупаво от негова страна да му се поддаде.

Доминиканецът излъчваше спокойствие и привличаше доверие.

Тогава главният инспектор проумя защо новодошлият едновременно го привлича и го кара да стои нащрек. Същите методи използваше и той при разследването на престъпления. Ако главният инспектор разследваше поведението на монасите, монахът доминиканец разследваше поведението на Гамаш. И Гамаш знаеше, че единствената действаща защита в подобни ситуации бе, колкото и странно да звучеше, пълната откровеност.

— Ето откъде е мелодията, която си тананиках по време на вечерята.

Гамаш разгърна томчето с молитви, което след убийството винаги носеше със себе си, и подаде пожълтелия пергамент на брат Себастиен.

Монахът го взе. Младите му очи нямаха нужда от помощ, за да прочетат написаното, дори на слабата светлина. Гамаш за миг откъсна поглед от монаха и се обърна към Бовоар.

Жан Ги също наблюдаваше доминиканеца, но очите му изглеждаха почти стъклени. Може би заради светлината. Очите на всички изглеждаха странно в това тясно скривалище. Главният инспектор отново се обърна към брат Себастиен. Устните на доминиканеца се движеха без звук.

— Къде го намерихте? — попита накрая монахът и за миг отклони поглед от пергамента.

— Върху тялото на брат Матю. Открихме го свит на кълбо около това.

Монахът се прекръсти. Направи го автоматично, но успя да насити този жест със смисъл. После брат Себастиен пое дълбоко глътка въздух. И кимна.

— Знаете ли какво е това, господин главен инспектор?

— Знам, че са невми. — Детективът плъзна показалец по древните музикални ноти. — А думите са на латински, макар че нямат особен смисъл, доколкото ми е известно.

— Нямат, така е.

— Някои от гилбертинците смятат, че думите са преднамерено обидни — каза Гамаш. — А невмите като мелодия са пародия на песнопение. Сякаш някой е взел формата на грегориански псалм и умишлено го е превърнал в карикатура.

— Думите са глупави, но не са обидни. Ако този текст по някакъв начин омаловажаваше вярата, бих се съгласил, че е оскърбителен, но в случая не е така. Дори забелязвам, че в тези слова нито веднъж не се споменава Бог, Църквата или религията. Сякаш авторът, който и да е той, се е старал да страни от тях.

— Защо?

— Не знам. Но със сигурност знам, че това не е ерес. Ако вашата специалност е разкриването на убийства, господин главен инспектор, моята е да разпознавам ерес. Това е едно от нещата, с които се занимава Конгрегацията за доктрината на вярата. Преследваме ереста и еретиците.

— И преследването ви доведе тук?

Доминиканецът се замисли над въпроса или по-скоро над отговора си.

— Пътят е дълъг десетки хиляди километри и е отнел стотици години. Отец Клеман правилно е решил да замине. В архивите на Инквизицията има заповед, подписана лично от самия Велик инквизитор, за разследване на гилбертинците.

— Но защо? — попита Бовоар и се постара да се съсредоточи. Струваше му се същото като да разследваш зайчета или котенца.

— Защото основателят им е Гилберт от Семпрингам.

— Искали са да ги разследват заради крайна безличност? — попита Бовоар.

Брат Себастиен се засмя, но веднага се овладя.

— Не, заради крайна преданост. Това е един от парадоксите на Инквизицията. Крайната вяра и преданост ставали подозрителни.

— Защо? — попита Бовоар.

— Защото не могат да бъдат контролирани. Хората, които силно вярвали в Бог и били предани на своите ордени и абати, отказвали да се огънат пред волята на Инквизицията или инквизиторите. Били твърде силни.

— Значи Гилберт е станал подозрителен, защото е защитил своя архиепископ? — попита Гамаш, опитвайки се да следва лабиринта на църковната логика. — Но това се е случило шест века преди Инквизицията. А Гилберт е защитавал Църквата от мирската власт. Редно е Църквата да го обяви за герой, а не за заподозрян. Макар и векове по-късно.

— Шестстотин години са нищо за организация, изградена върху хилядолетни събития — каза Себастиен. — А всеки, който се изправя в нечия защита, става мишена. Вие би трябвало да го знаете, господин главен инспектор.

Гамаш го погледна внимателно, но лицето на монаха си остана безизразно. В думите му нямаше скрит смисъл. Или предупреждение.

— Ако гилбертинците не бяха изчезнали, вероятно щяха да хванат пътя на катарите[85].

— И кой е той? — попита Бовоар. Но още щом видя изражението на началника, разбра, че едва ли ставаше въпрос за ваканция в "Клуб Мед"[86].

— Били са изгорени живи — отвърна брат Себастиен.

— Всичките? — попита Бовоар. Лицето му сивееше на бледата светлина.

Монахът кимна.

— Всички. До последния мъж, жена, дете.

— Защо?

— Църквата ги смятала за свободомислещи, за твърде независими. Започнали да стават все по-влиятелни. Катарите били известни като "добрите хора". А добрите хора са голяма заплаха за недотам добрите.

— И затова Църквата ги е убила?

— Но преди това се опитала да ги върне обратно в кошарата — каза брат Себастиен.

— Вашият основател свети Доминик не твърдеше ли, че катарите не са истински католици? — попита Гамаш.

— Но заповедта за унищожаването им е издадена едва няколко века по-късно. — Монахът се поколеба и когато отново заговори, гласът му звучеше тихо, но ясно и отчетливо. — Мнозина от тях били осакатени и върнати обратно, за да плашат останалите, но това само укрепило решителността на катарите. Водачите им се предали, за да умилостивят Църквата, но не се получило. Всички били убити, дори онези, които случайно се намирали в този район. Невинни хора. Когато един от войниците попитал как да ги различи от катарите, му отговорили да убива всички подред, а после Господ ще се погрижи.

Брат Себастиен изглеждаше така, сякаш го виждаше. Сякаш бе присъствал. А Гамаш се запита от коя страна на манастирските стени би се намирал този монах от Конгрегацията за доктрината на вярата.

— Значи Инквизицията би постъпила по същия начин и с гилбертинците? — попита Бовоар. Вече не изглеждаше замаян. Този монах бе успял да го изтръгне от унеса му.

— Не може да се каже със сигурност — каза Себастиен, макар че думите му звучаха по-скоро като самозалъгване, отколкото като реалност. — Но отец Клеман постъпил мъдро и заминал. Постъпил мъдро и потънал в неизвестност.

Брат Себастиен отново пое дълбоко глътка въздух.

— Това не е ерес. — Той погледна към листа в ръцете си. — Говори се за чорапи, а припевът е Non sum pisces.

Гамаш и Бовоар го погледнаха с недоумение.

— Аз не съм риба — преведе доминиканецът от латински.

Гамаш се усмихна, а Бовоар изглеждаше все така объркан.

— Ако не е ерес, какво е тогава? — попита началникът.

— Една удивително красива мелодия. Песнопение, макар и не грегориански хорал. Използвани са всички правила, но са леко изменени, сякаш това — той посочи с пръст към пергамента — е напълно нова структура, изградена върху старата основа.

Той вдигна поглед, първо към Бовоар, после към Гамаш. Очите му светеха от вълнение. На лицето му отново грейна усмивка.

— Мисля, че това далеч не е карикатура на грегориански псалм, а точно обратното — уважение, отдаване на почит. Възхвала дори. Композиторът е използвал невмите, но по начин, какъвто не съм виждал никога досега. Тук те са толкова много.

— Брат Симон направи копия, за да може заедно с останалите монаси да транскрибира невмите в ноти — обясни Гамаш. — Той предполага, че тези невми са предназначени за повече гласове. За напластяване на гласове. За хармонизиране.

— Хмм… — каза брат Себастиен и отново потъна в музиката. Пръстът му полегна някак нелепо върху конкретно място на страницата. Когато монахът най-сетне го отмести, Гамаш забеляза, че пръстът бе покрил малка точица в самото начало. Преди първата невма.

— Старо ли е? — попита Гамаш.

— О, не. В никакъв случай. Авторът се е постарал да го състари, но едва ли е писано преди повече от няколко месеца.

— От кого?

— Ето това вече не съм в състояние да кажа. Но е логично да е човек, който знае много за грегорианските псалми. За тяхната структура. И за невмите, разбира се. Но латинският му куца. — Той погледна към Гамаш с неприкрито удивление. — Вие може би сте първият човек на земята, чул съвсем нова музикална форма, господин главен инспектор — каза брат Себастиен. — Сигурно е било вълнуващо.

— Честно казано, да — призна Гамаш. — Макар че нямах никаква представа какво точно чувам. Но след като го изпя, брат Симон спомена нещо във връзка с латинския. Каза, че макар да е просто низ от нелепи фрази, текстът всъщност е смислен в музикално отношение.

— Прав е — кимна монахът в съгласие.

— Какво имате предвид? — попита Бовоар.

— Думите и сричките съответстват на нотите. Като в поезията. Ритъмът трябва да е спазен. Тези думи пасват на музиката, но иначе, като текст, нямат никакъв смисъл.

— Защо тогава са там? — попита Бовоар. — Трябва да значат нещо.

Тримата се вторачиха в листа с музиката. Ала отговор не откриха.

— Сега е ваш ред, mon frére — каза Гамаш. — Ние ви казахме за музиката. Ваш ред е да ни кажете истината.

— Да ви кажа защо съм дошъл?

— Точно така.

— Смятате, че не е заради смъртта на приора, така ли? — попита доминиканецът.

— Сигурен съм. Времево е невъзможно. Няма как да дойдете толкова бързо от Ватикана — каза Гамаш. — А дори и да можехте, реакцията ви при пристигането не беше скръб, споделена със събратя монаси. А радост. Поздравихте тези монаси така, сякаш отдавна ги търсите.

— Отдавна ги търся, така е. Църквата ги издирва. Споменах за архивите на Инквизицията, където открих заповедта за разследване на гилбертинците.

— Oui — каза Гамаш и застана нащрек.

— Вижте, това разследване никога не е приключвало. Десетки мои предшественици в Конгрегацията са прекарали целия си живот в търсене на гилбертинците. Когато единият умирал, друг поемал щафетата след него. От момента на изчезването им не е минала нито година, нито ден, нито час, в който да не сме ги търсили.

— Божиите хрътки — каза Гамаш.

— C'est çа. Ловджийски хрътки. Никога не се отказваме.

— Но оттогава са минали векове — каза Бовоар. — Защо продължавате да търсите? Какво значение има?

— Защото Църквата не обича мистерии освен онези, които са нейни творения.

— Или Божии творения? — попита Гамаш.

— Към тях Църквата се отнася снизходително — призна монахът с познатата обезоръжаваща усмивка.

— А как успяхте да ги откриете точно сега? — попита Бовоар.

— Можете ли да предположите?

— Ако исках да предположа, щях да го направя — тросна се Бовоар. Тясното пространство започваше да му лази по нервите. Имаше чувството, че стените се събират около него. Чувстваше се притиснат — от манастира, от монаха, от Църквата. Искаше само едно — да излезе навън. Да подиша свеж въздух. Имаше чувството, че се задушава.

— Записът — каза Гамаш след кратко мълчание.

Брат Себастиен кимна.

— Точно така. Изображението върху обложката на диска. Стилизиран монах в профил. Почти като анимация.

— Робите — каза Гамаш.

— Oui. Черни роби с малко бяло за качулката и нагръдника и наметка върху раменете. Никой друг орден не носи такива.

— Мор някакъв ни стига — цитира Гамаш. — Може би това е морът.

— Музиката? — попита Бовоар.

— Модерните времена — отвърна брат Себастиен. — Това е застигнало гилбертинците.

Началникът кимна.

— Векове наред те са пеели своите псалми в неизвестност. Но новите технологии са им дали възможност да ги разпространят до света.

— И до Ватикана — каза брат Себастиен. — И Конгрегацията за доктрината на вярата.

Инквизицията, помисли си Гамаш. Гилбертинците най-сетне бяха открити. Предадени от собствените си псалми.

* * *

Разнесе се звън на камбани, който проникна между стените на Крилото.

— Трябва да отида до тоалетната — каза Бовоар, когато тримата излязоха от малката стаичка. — Ще ви намеря по-късно.

— Добре — каза Гамаш и изпрати с поглед Жан Ги, който забърза обратно по пътеката през Светия храм.

— Ето къде сте били.

Комисар Франкьор енергично се запъти към тях. Усмихна се на монаха и хладно кимна на Гамаш.

— Не искате ли да седнем заедно? — предложи Франкьор.

— С удоволствие — отвърна монахът и се обърна към Гамаш. — Ще се присъедините ли към нас?

— Мисля да седна ей там и да помълча.

Франкьор и брат Себастиен седнаха на една от пейките най-отпред, а Гамаш се усамоти няколко реда зад тях.

Съзнаваше, че постъпва неучтиво. Но му беше все едно. Вторачи се във Франкьор. Очите му пронизваха тила на комисаря. Радваше се, че Жан Ги предпочете тоалетната пред молитвата. Една среща с Франкьор по-малко.

"Бог да ми е на помощ", молеше се наум Гамаш. Дори тук, на това спокойно място, кипваше от гняв само при вида на Силвен Франкьор.

Продължаваше да се взира втренчено в тила му, а комисарят, сякаш усетил погледа му, раздвижи рамене. Франкьор не се обърна. За разлика от доминиканеца.

Брат Себастиен извърна глава и погледна Гамаш право в очите. Началникът отмести поглед от Франкьор към монаха. Двамата мъже се гледаха втренчено известно време, после Гамаш отново насочи вниманието си към комисаря. Ненатрапчивата молба на монаха не го разколеба и за миг.

Накрая Гамаш затвори очи и пое дълбоко въздух. После издиша. Няколко пъти. Отново усети мириса на "Сен Жилбер", така познат, но и леко различен. Смесица от традиционния тамян и още нещо. Мащерка и бергамот.

В този уединен манастир се сливаха естественото и ръкотворното. Покой и гняв, тишина и песни. Гилбертинците и Инквизицията. Добрите и недотам добрите.

* * *

Щом чу камбанния звън, Бовоар едва не получи световъртеж. Тръпнеше в очакване.

Най-после. Най-после.

Излезе от Светия храм, изтича до les toilettes, облекчи се, изми си ръцете и си наля чаша вода. Извади от джоба си малкото шишенце с таблетки, отвори го — тук нямаше капаче със защита от малки деца — и тръсна две хапчета в дланта си.

Със заучено движение Бовоар вдигна ръка към устата си и усети как миниатюрните таблетки кацат върху езика му. Глътка вода и заминаха надолу към стомаха.

Щом излезе от тоалетната, младият инспектор спря в коридора. Камбаните все още кънтяха, но вместо да се върне в Светия храм, Бовоар бързо закрачи обратно към кабинета на приора. Затвори вратата и я подпря отвътре с новия стол.

Все още чуваше камбаните.

Седна на бюрото, придърпа лаптопа към себе си и го рестартира.

Камбаните бяха спрели, навсякъде цареше тишина.

Дискът със записа тръгна. Бовоар намали звука. Не искаше да привлича внимание. А и носеше саундтрака, запечатан в главата си. Винаги.

Образите се появиха отново.

* * *

Гамаш отвори очи, когато в Светия храм се появиха първите ноти заедно с първия монах.

Брат Антоан сложи върху поставката на олтара простия дървен кръст, който носеше пред себе си. После се поклони и зае мястото си. След него се точеха в колона останалите монаси, покланяха се на кръста и заемаха местата си. Песента им не стихваше. От зори до мрак.

Гамаш хвърли поглед към профила на брат Себастиен. Доминиканецът се взираше в монасите. В отдавна изгубените гилбертинци. После брат Себастиен затвори очи и килна глава назад. Сякаш изпадна в транс. И напусна реалността. Докато грегорианските псалми и гилбертинците постепенно изпълваха храма.

* * *

Бовоар чуваше музиката, но глухо, от много далеч.

Мъжки гласове, които пееха заедно. Присъединяваха се още гласове и музиката звучеше все по-силно. В същото време на екрана виждаше как неговите колеги и приятели, агентите, с които работеше, падаха, улучени от куршуми.

Под звуците на грегорианските псалми Бовоар видя как самият той пада прострелян на земята.

Монасите пееха, докато началникът го влачеше към безопасно място. После го заряза. Стовари го там като — как го бе описал Франкьор? Като нещо, от което вече нямаше полза.

И за да боли още повече, преди да тръгне, Гамаш го бе целунал.

Целувка. По челото. Нищо чудно, че го наричаха кучката на Гамаш. Всички бяха видели тази целувка. Всичките му колеги. А сега се присмиваха зад гърба му.

Докато в Светия храм пееха грегориански псалми, главен инспектор Гамаш го целуна. После си тръгна.

* * *

Гамаш отново хвърли поглед към доминиканеца. От състоянието на транс брат Себастиен сякаш бе преминал в състояние на екстаз.

Тогава в храма влезе брат Люк и очите на доминиканеца рязко се отвориха. Той едва не се хвърли напред от мястото си. Нещо го дърпаше към този млад мъж с божествен глас.

Такъв глас се срещаше веднъж на милиони. Веднъж на хилядолетие.

Мъртвият приор го знаеше. Сегашният капелмайстор го знаеше. Абатът го знаеше. Дори Гамаш го знаеше въпреки ограничените си познания.

А сега го знаеше и Конгрегацията за доктрината на вярата.

* * *

Жан Ги Бовоар натисна бутона за възпроизвеждане, после паузата. После отново гледаше. И отново.

На екрана, за пореден път, отново и отново като литания[87], като литургия Бовоар виждаше как пада прострелян. Виждаше как го влачат като чувал с картофи през фабриката. Влачеше го Гамаш.

Някъде на заден план монасите пееха.

Господи, помилуй. Алилуя. Слава на Бога.

А в кабинета на приора Бовоар умираше. Сам.

ГЛАВА ТРИЙСЕТА

След вечернята, последното богослужение за деня, отец Филип отведе Гамаш настрана. Абатът не беше сам. За изненада на главния инспектор го придружаваше брат Антоан.

Никой не би предположил, че тези двама мъже, застанали един до друг, бяха врагове. Или поне противници след разкола.

— С какво мога да помогна? — попита Гамаш.

Отец Филип ги бе отвел в един от ъглите на Светия храм. Църквата беше празна. Единствено доминиканецът продължаваше да седи на мястото си, вторачен пред себе си като в ступор.

От комисар Франкьор нямаше и следа.

Гамаш застана с гръб към ъгъла, за да държи под око сумрачния храм.

— Става въпрос за последните думи на брат Матю — каза абатът.

— Хомо — допълни брат Антоан. — Нали така?

— Така твърди брат Симон, oui — отвърна Гамаш. Монасите се спогледаха за миг, после отново се обърнаха към детектива.

— Смятаме, че сме наясно какво е имал предвид — каза абатът. Той се прокашля доста шумно, после каза: — Хомо.

— Oui — съгласи се Гамаш и остана загледан в отец Филип като го чакаше да продължи. — По всичко изглежда, че това е била последната дума на приора.

Абатът го направи отново. Този път се прокашля толкова мощно, че Гамаш се разтревожи за здравето му.

— Хомо — повтори отец Филип.

Гамаш се почувства напълно объркан. Забеляза, че и брат Себастиен, доминиканецът, вече гледаше към тях. Ако звукът от гърлото на абата се бе сторил висок на Гамаш, то изумителната акустика го бе поела и превърнала в нещо чудовищно.

Абатът се взираше настоятелно в Гамаш, сините му очи го пронизваха, сякаш се молеха детективът да проумее нещо, което явно му убягваше.

Сетне и брат Антоан се прокашля. Гърлен звук, изпълнен с отчаяние.

— Хомо — каза той.

И тогава главният инспектор най-сетне започна да схваща, че те искаха той да разбере не думата, а звука. Но смисълът все още му се губеше.

С усещането, че е тъп като галош, той отново се обърна към абата.

— Désolé, mon père, но аз наистина не разбирам.

— Ecce homo.

Тези думи не дойдоха нито от абата, нито от брат Антоан, а от Светия храм, сякаш самата църква бе проговорила.

После иззад една от колоните се появи доминиканецът.

— Явно това имат предвид абатът и капелмайсторът. Прав ли съм?

Двамата мъже се обърнаха към брат Себастиен, после кимнаха. Стреснатите им погледи, ако не откровено войнствени, бяха крайно недоброжелателни. Ала вече беше твърде късно.

Неканеният гост от Ватикана беше там. Той всъщност успяваше да бъде навсякъде.

Гамаш отново се обърна към изправените рамо до рамо гилбертинци. Това ли беше мостът, който най-сетне бе хвърлен над пропастта помежду им? Общ враг? Този приятен, ненатрапчив монах в бяла роба, който седеше толкова тихо, а заемаше толкова много пространство?

— Ние смятаме, че приорът всъщност не се е прокашлял — каза брат Антоан, когато отново отмести поглед към Гамаш, — а е казал две думи. Ессе и homo.

Гамаш се ококори от изненада. Ессе. Е-ке. Но с гърленото латинско произношение. Напълно възможно.

Абатът го повтори — така, както би го произнесъл приорът. Мъчително. Като умиращ човек, прегракнал, с дума, заседнала в гърлото.

Ecce homo.

Гамаш знаеше тези думи, но не можеше да си спомни какво означаваха.

— Какво значи?

— Това е фразата, която Пилат Понтийски казал на тълпата — отвърна брат Себастиен, — когато извел окървавения Исус, за да им покаже.

— Какво да им покаже? Какво значи тази фраза? — повтори Гамаш, докато местеше поглед от доминиканеца към гилбертинците.

— Ecce homo — каза абатът. — Ето човека.

* * *

Беше почти девет вечерта, късен час по манастирските стандарти, затова брат Себастиен остави тримата мъже и тръгна към килиите. Брат Антоан изчака минута, за да даде преднина на доминиканеца, а после набързо се поклони на абата и също си тръгна.

— Обстоятелствата се промениха — отбеляза Гамаш.

Вместо да започне да отрича, че изобщо е имало проблем, отец Филип просто кимна и изпрати с поглед по-младия мъж, който крачеше към вратата в другия край на храма.

— От него ще стане чудесен капелмайстор. Може би по-добър и от Матю. — Абатът отново обърна поглед към Гамаш. — Брат Антоан обича песнопенията, но повече обича Бог.

Главният инспектор кимна. Да. Това лежеше в основата на тази загадка. Не омразата. А любовта.

— А приорът? — попита Гамаш, докато изпращаше абата до покоите му. — Той какво обичаше повече?

— Музиката — незабавно и без колебание отвърна абатът. Но всъщност не е толкова просто. — Той се усмихна. — Както вероятно сте забелязали, малко неща тук са наистина прости. Гамаш се усмихна. Беше забелязал.

Крачеха по дългия коридор, който водеше към кабинета и килията на абата. Макар първоначално коридорът да изглеждаше съвършено прав от единия до другия си край, сега му се стори, че забелязва съвсем лека извивка. Отец Клеман сигурно бе начертал права линия, но строителите му вероятно бяха допуснали малка грешка. Както знаеше всеки, който бе сглобявал библиотечен шкаф или се бе опитвал да следва подробна карта, незначителната, грешка, допусната в самото начало, водеше до сериозни последици.

Тук дори коридорите, мислеше си той, не бяха толкова прости и прави, колкото изглеждаха.

— Матю не делеше музиката и вярата. За него те бяха едно цяло — каза абатът. Беше забавил крачка и сега двамата пристъпваха едва-едва в мрачния коридор. — Музиката укрепваше вярата му. Водеше я до висоти, граничещи с екстаз.

— Висоти, които малцина постигат?

Абатът мълчеше.

— Висоти, които вие самият не сте постигали никога? — настойчиво продължи Гамаш.

— Аз съм по-консервативен тип човек — каза абатът, загледан право пред себе си, докато вървяха по леко извития коридор. — Не съм роден за полет.

— Но и не падате отвисоко, нали?

— Всички можем да паднем — отвърна абатът.

— Но вероятно не толкова тежко, не толкова бързо и не от толкова високо, колкото онези, които прекарват живота си в полет.

Абатът отново потъна в мълчание.

— Вие очевидно обожавате грегорианските псалми — каза Гамаш. — Но за разлика от приора, ги отделяте от вярата си, прав ли съм?

Абатът кимна.

— Не се бях замислял, докато не се случи това, но да, така е. Ако утре музиката ми бъде отнета по някакъв начин. Ако се случи така, че вече не мога да пея или да слушам псалми, моята вяра в Бог ще остане непроменена.

— Но с брат Матю не беше така, нали?

— Не съм сигурен.

— Кой беше негов изповедник?

— Аз, до неотдавна.

— А кой беше новият му изповедник?

— Брат Антоан.

Сега и двамата спряха.

— Можете ли да споделите с мен какво казваше брат Матю в изповедите си пред вас? Преди да смени изповедниците.

— Знаете, че не мога.

— Въпреки че приорът е мъртъв?

Абатът внимателно се вгледа в Гамаш.

— Сигурен съм, че знаете отговора. Случвало ли се е някога някой свещеник да наруши тайната на изповедта заради вас?

Гамаш поклати глава.

— Не, mon père. Но никога не губя надежда.

Абатът се усмихна.

— Кога започна приорът да се изповядва при брат Антоан?

— Преди около шест месеца — смирено отвърна абатът. — Вижте, не бях напълно откровен с вас — каза той и погледна Гамаш в очите. — Съжалявам. Двамата с Матю наистина имахме разногласия във връзка с псалмите, а това прерасна в спор относно посоката на манастира и братството.

— Той е искал да направите още един запис, а манастирът да стане по-отворен към външния свят.

— Oui. А аз смятам, че не бива да променяме пътя си.

— Здрава ръка на щурвала — каза Гамаш и кимна одобрително. Макар и двамата да знаеха, че ако корабът се насочеше към скалите, рязката промяна на курса беше наложителна. — Но има и още един наболял въпрос — продължи той, докато крачеха бавно към затворената врата в края на коридора. — Основите. След поредната крачка Гамаш внезапно осъзна, че абатът не е до него. Обърна се и видя, че отец Филип е спрял и го гледа с изумление.

Гамаш очакваше да чуе поредната лъжа, но докато си поемаше дъх, преди да отговори, абатът явно промени решението си.

— Вие знаете за това?

— Брат Реймон казал на инспектор Бовоар. Значи е вярно?

Абатът кимна.

— Някой друг знае ли? — попита Гамаш.

— Не съм казвал на никого.

— Дори на приора?

— Преди година или година и половина щях да му кажа веднага. Но не и сега. Запазих го в тайна. Казах на Бог, но Той, разбира се, вече знаеше.

— А може би Той сам е сложил тези пукнатини там — предположи Гамаш.

Абатът го погледна, но не каза нищо.

— Затова ли слязохте в подземието вчера сутринта? — попита Гамаш. — Не за да проверите геотермалната система, а за да огледате основите?

Абатът кимна и двамата бавно продължиха напред. Никой не бързаше да стигне до вратата.

— Изчаках брат Реймон да излезе. До гуша ми е дошло от безкрайното му дрънкане за неминуемата катастрофа. Просто исках да огледам на спокойствие.

— И какво видяхте?

— Корени — отвърна той съвършено безизразно. Монотонно, с гласа си за църковни песни. Без интонация. Без емоция. Просто го заяви като факт. — Пукнатините се влошават. При последния ми оглед преди около седмица бях отбелязал докъде са стигнали. Разширили са се.

— Може би имате по-малко време, отколкото очаквахте?

— Може би — призна отец Филип.

— И какво правите по въпроса?

— Моля се.

— И толкова?

— А вие, господин главен инспектор, какво правите, когато всичко изглежда изгубено?

Приеми Своето чадо.

— И аз се моля — отвърна той.

— И има ли полза?

— Понякога — отвърна Гамаш. Жан Ги не загина в онзи ужасен ден във фабриката. Беше целият в кръв, стенеше от болка. Очите му молеха Гамаш да остане. Да направи нещо. Да го спаси. Гамаш се бе помолил. И Бовоар не беше отнет. Но не се и завърна. Или поне не напълно. Продължаваше да стои заклещен между два свята.

— Наистина ли няма друг изход? — попита той абата. — Брат Реймон вярва, че още един запис ще донесе на манастира достатъчно пари за ремонт на основите. Но трябва да се действа бързо.

— Брат Реймон е прав. Но също вижда само пукнатините. Аз виждам цялото абатство. Цялото братство. Каква полза да оправим пукнатините, ако така ще изгубим истинските си основи? Нашите обети не подлежат на компромис.

И тогава Гамаш видя онова, което виждаше брат Реймон. Което може би бе видял и приорът. Един непоклатим човек. Твърд като канара. Той, за разлика от манастира, нямаше пукнатини. И нямаше да помръдне от мястото си при никакви обстоятелства. Поне по този въпрос.

Ако последният гилбертински манастир се нуждаеше от спасение, то това щеше да се случи единствено с Божествената намеса. Всъщност, както вярваше брат Реймон, чудото вече им бе предложено, но абатът, заслепен от гордостта си, не го забелязваше.

— Искам да ви помоля за услуга, Pérе Abbé.

— И вие ли ще искате да дам съгласието си за още един запис?

Гамаш едва не се засмя.

— Не. Това го решавайте с вашия Бог. Но бих искал лодкарят да дойде утре сутринта, за да отведе инспектор Бовоар заедно с веществените доказателства, които събрахме.

— Разбира се, ще позвъня. Това ще е първата ми задача утре сутрин. Ако мъглата се вдигне, Етиен ще е тук малко след закуска.

Бяха стигнали до затворената врата, осеяна е дупчици от столетията монашески молби за достъп до покоите на абата.; Но тези времена бяха приключили. Железния прът го нямаше;. Утре завинаги щеше да напусне манастира заедно с Бовоар. Гамаш се запита дали монахът ще го замени с нов.

— Е — каза отец Филип, — лека нощ, синко.

— Bonne nuit, mon père — отвърна Гамаш. Тези думи звучаха толкова странно. Собственият му баща бе починал още в ранното му детство и оттогава насам рядко бе наричал някого така.

— Ессе homo — каза Гамаш, когато отец Филип отвори вратата.

Абатът застина.

— Защо брат Матю е казал тези думи? — попита Гамаш.

— Не знам.

Гамаш се замисли за момент.

— А защо ги е казал Пилат Понтийски?

— Искал е да докаже на тълпата, че в техния Бог няма нищо божествено. Че Исус е човек като всички тях.

— Merci — отвърна Гамаш, поклони се леко и тръгна обратно по коридора. Потънал в размисли за Божественото, за човека и за пукнатините между тях.

* * *

"Скъпа Ани" — написа в тъмното Бовоар. Не включи лампата, за да не забележи някой, че още е буден.

Лежеше на леглото си облечен. След края на вечернята се бе прибрал в килията си, а сега чакаше всички да заспят, за да се върне обратно в кабинета на приора.

Бе получил съобщение от Ани. Безгрижно описание на вечерта й, прекарана със стари приятели.

"Обичам те", пишеше накрая.

"Липсваш ми."

"Връщай се по-скоро у дома."

Замисли се за вечерята й с приятели. Беше ли им разказала за него? За подаръка му. За плунжера. Ама че тъпотия. Дебелашка шега, просташки подарък. Сигурно всички се бяха смели. На него. На глупака, който не бе успял да измисли нищо по-добро. Защото бе твърде беден, твърде стиснат или твърде голям пън, за да й купи истински подарък. Да отиде до "Холт Ренфрю", "Огилви" или някой друг шибан лъскав магазин по авеню "Лорие" и да й вземе нещо хубаво.

А той взе че й подари плунжер за тоалетна.

И бе станал за смях.

Сигурно и Ани се бе смяла. На тъпия дръвник, с когото се чукаше. Просто за забавление. Представи си блясъка в очите й.

Онези очи, които толкова често го гледаха през последните няколко месеца. През последните десет години.

Погрешно бе смятал, че от очите й струи топлота, дори любов. Сега разбираше, че е било само забавление.

"Ани" — написа.

"Скъпа Рен-Мари" — написа Гамаш.

Беше се върнал в килията си, след като потърси Бовоар в кабинета на приора. Вътре беше тъмно и нямаше никого. Главният инспектор прекара там половин час, нахвърли някои записки, преписа други на чисто. Подготви пакета с веществените доказателства, които Бовоар щеше да отнесе сутринта.

Беше единайсет. Краят на един дълъг ден. Угаси лампите и отнесе пакета в килията си, но преди това почука на вратата на Бовоар. Не получи отговор.

Отвори вратата и надникна. За да е сигурен, че Жан Ги е там. Както и очакваше, видя очертанията на фигурата му върху леглото и чу тежкото му равномерно дишане.

Дълбоко вдишване. Дълбоко издишване.

Доказателство за живот.

Необичайно бе за Жан Ги да си легне и да заспи, без последен обзор в края на деня. Още по-голямо основание, помисли си Гамаш, докато се приготвяше за лягане, да го изпрати у дома колкото се може по-скоро.

"Скъпа Рен-Мари" — написа.

"Ани. Денят мина нормално. Нищо особено. Разследването върви добре. Благодаря за интереса. Радвам се, че си се забавлявала с приятели. Добре сте се посмели, предполагам."

"Скъпа Рен-Мари. Иска ми се да беше тук, за да обсъждаме разследването. Всичко се върти около грегорианските псалми и тяхното значение за тези монаси. Би било грешка песнопенията да се разглеждат просто като музика."

Гамаш спря да пише. Осъзна, че дори писменото общуване с Рен-Мари му помага да проясни мислите си, все едно чуваше гласа й и виждаше топлите й жизнени очи.

"Появи се неканен гост. Доминиканец от Ватикана. От канцеларията, която преди е била самата Инквизиция. Оказа се, че са търсили гилбертинците почти четиристотин години. И днес ги откриха. Монахът твърди, че е дошъл само за да отметне тази нерешена задача, но мен ме глождят съмнения. Мисля, че както с повечето неща в това разследване, истината е някъде по средата. Ще ми се да виждах всичко по-ясно.

Лека нощ, любов моя, и сладки сънища.

Липсваш ми. Скоро ще се прибера у дома.

Je t'aime

"Скоро ще се чуем" — написа Жан Ги.

После натисна бутона за изпращане и втренчи поглед в мрака.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ПЪРВА

Бовоар се събуди от звъна на камбаните, които зовяха вярващите за молитва. Макар да знаеше, че камбаните не зоват него, той все пак ги последва през мъглата в мозъка си. И започна да идва в съзнание — бавно и с усилие.

Дори не бе напълно сигурен дали се е събудил, толкова размита бе границата между сън й реалност. Чувстваше се тромав, объркан. Взе часовника си и присви очи към циферблата.

Пет сутринта. Камбаните продължаваха да кънтят и ако Бовоар можеше да събере нужната енергия, щеше да запокити обувките си по монаха, който дърпаше въжетата им.

Просна се обратно в леглото и се помоли звъненето да спре. Обзе го тревога, с мъка си поемаше въздух.

Дишай дълбоко, молеше той тялото си. Издишай дълбоко.

Дишай дълбоко — "О, я стига", помисли си. Надигна се в леглото и спусна босите си крака на студения каменен под.

Всичко го болеше. Ходилата. Темето. Гърдите, ставите. Пръстите на краката. Веждите. Втренчи поглед в стената отсреща, с отворена уста и с натежала челюст. Молеше се за глътка въздух.

Накрая най-сетне успя да вдиша хрипливо, гърлото му се отвори и въздухът нахлу в дробовете му.

После започна треперенето.

"О, мамка му! Дявол да го вземе!"

Той включи лампата, измъкна шишенцето с хапчетата изпод възглавницата и здраво го стисна. След няколко опита успя да го отвори. Искаше една таблетка, но ръцете му трепереха толкова силно, че в дланта му паднаха две. Няма значение, каза си. Метна и двете в устата си и преглътна на сухо. После се вкопчи в ръба на леглото и зачака.

Неговата химиотерапия. Неговото лекарство. Хапчетата щяха да убият онова, което убиваше него. Да спрат треперенето. Да спрат болката, заседнала толкова надълбоко, че не можеше да я докопа. Да спрат образите, спомените.

Страховете. Че са го зарязали сам. Че все още е сам. Че винаги ще е сам.

Отпусна се по гръб на леглото и усети как таблетките започват да действат. Как нещо толкова хубаво би могло да е лошо?

Той отново се почувства човек. Отново се почувства цял.

Болката утихна, мозъкът му се избистри. Кукичките и бодлите пуснаха плътта му. Празнотата се запълни. Докато се люшкаше между сън и реалност, Бовоар чуваше познати гласове и песни.

Камбаните млъкнаха. Службата започна. Утреня. Първата за деня.

Пееха два гласа. Призив и отговор. Бовоар с изненада осъзна, че вече ги разпознава. Той отпусна вкопчените си в леглото пръсти и се заслуша.

Призив. Отговор.

Призив. Отговор.

Хипнотизиращо.

Призив. Отговор.

После се присъединиха всички останали гласове. Вече нямаше нужда от призив. Бяха се намерили.

Бовоар усети спазъм някъде дълбоко в себе си. Остатъци от болката.

* * *

Беше пет и половина сутринта и утренята беше свършила. Гамаш седеше на пейката и се наслаждаваше на спокойствието от службата. Вдиша мириса на тамяна. Ухаеше на градина, а не на мускус като в повечето църкви.

Монасите си бяха тръгнали. Всички, с изключение на брат Себастиен, който се настани на пейката до него.

— Колегите ви не са толкова религиозни като вас.

— Опасявам се, че и аз не съм религиозен — отвърна детективът. — Не ходя на църква.

— Но въпреки това сте тук.

— За да търся убиец обаче. Не спасение.

— Но като че ли намерихте утеха.

Гамаш замълча за момент, после кимна.

— Трудно би било човек да не намери утеха тук. Обичате ли грегориански песнопения?

— Много — отвърна монахът. — Какви ли не митове се носят за тях. Може би заради липсата на сведения. Не знаем дори откъде водят началото си.

— Името им не подсказва ли?

Доминиканецът се усмихна.

— Логично предположение, но грешно. Папа Грегорий няма никаква връзка с тях. Маркетингов ход, нищо повече. Грегорий се е радвал на голяма популярност и някой хитър свещеник е решил да ги кръсти на него, за да извлече полза.

— Затова ли са станали толкова известни?

— Със сигурност не им е навредило. Има и друга теория — че ако Христос е слушал или пял някаква музика, тя е била грегориански хорал. Ето на това му се вика добър маркетинг. "Одобрено от Исус. Така го пее Спасителят."

Гамаш се засмя.

— Явно преимущество пред конкуренцията.

— Учени започнали да изучават песнопенията — каза брат Себастиен, — опитвайки се да намерят обяснение за популярността на записа, направен от монасите. Хората полудяха по него.

— И намерили ли са обяснение?

— Проследили с датчици мозъчната активност на доброволци, докато слушали грегориански псалми, и резултатът бил просто поразителен.

— Така ли?

— Оказало се, че след известно време мозъчните им вълни се променили. Започнали да излъчват алфа-вълни. Знаете ли какво е това?

— Най-спокойното състояние на мозъка — отвърна главният инспектор. — Когато хората са съсредоточени, но напълно спокойни.

— Именно. Кръвното им налягане паднало, дишането им станало по-дълбоко. И същевременно, както вие казахте, станали по-съсредоточени. Сякаш превъзхождали самите себе си, разбирате ли?

— Остават самите себе си, но най-добрата си версия.

— Точно така. Не действа така върху всички, разбира се. Но мисля, че при вас се получава.

Гамаш се замисли и кимна.

— Така е. Може би не толкова силно като при гилбертинците, но го изпитах.

— Учените може и да наричат това явление "алфа-вълни", но за Църквата то е красива мистерия.

— И къде е мистерията?

— Тези псалми въздействат по-силно от всяка друга църковна музика. Тъй като съм монах, аз избирам теорията, че те са Божият глас. Макар че има и трета възможност — призна доминиканецът. — Преди няколко седмици вечерях с колега и според неговата теория всички тенори са идиоти. Свързано е по някакъв начин с черепните им кутии и вибрациите на звуковите вълни.

Гамаш се засмя.

— Той знае ли, че сте тенор?

— Той ми е началник и със сигурност подозира, че съм идиот. И нищо чудно да е прав. Но каква възхитителна съдба! Да се превърнеш в идиот с песен на уста. Може би грегорианските псалми действат по същия начин. Превръщат всички ни в щастливи малоумници. Разбъркват мозъците ни, докато пеем. Забравяме грижите и тревогите си. Измъкваме се от реалността. — Младият мъж затвори очи и сякаш се отнесе нанякъде. И после, също толкова неочаквано, се завърна. Отвори очи, погледна Гамаш и се усмихна. — Благодат.

— Екстаз — каза Гамаш.

— Точно така.

— Но за монасите това не е просто музика — каза Гамаш. — Има и молитва. Псалмите са молитви. Това е мощна комбинация. И двете влияят на мозъка по свой начин. — Монахът не каза нищо и Гамаш продължи: — Присъствах на няколко богослужения и наблюдавах монасите. Всички до един изпадат в някакъв унес, докато пеят. Дори само като слушат. При вас се случи преди малко само докато си мислехте за псалмите.

— Какво искате да кажете?

— Виждал съм това изражение. Върху лицата на наркомани.

Брат Себастиен се шокира от прямотата на Гамаш и се вторачи в него.

— Нима намеквате, че сме наркомани?

— Споделям наблюденията си.

Доминиканецът се изправи.

— Онова, което може би ви е убягнало, е истинската вяра на тези хора. Те са се посветили на Бог и на духовното си усъвършенстване. И когато говорите за тяхната тържествена преданост като за обикновена наркомания, вие, сър, ги унижавате. Сравнявате псалмите с болест. С нещо, което ни прави по-слаби вместо по-силни. Да определяте "Сен Жилбер" като наркоманско свърталище е просто нелепо.

Той обърна гръб и тръгна. Ходилата му потракваха по каменния под, за разлика от безшумното плъзгане на останалите монаси.

Гамаш знаеше, че е прекрачил границата. Но поне бе успял да напипа слабо място.

* * *

Брат Себастиен се спотайваше в сенките. След като остави Гамаш, той устремено се запъти към вратата в дъното, отвори я, а после шумно я затвори. Без да прекрачва прага й.

Притихна в ъгъла и започна да наблюдава главния инспектор. Гамаш седя на твърдата пейка в продължение на една-две минути. Монахът знаеше, че повечето хора не се задържат на едно място и трийсет секунди. Но този спокоен човек очевидно можеше да стои в покой колкото пожелае.

Тогава главният инспектор се надигна и — без да коленичи — напусна Светия храм. Тръгна към изхода, който водеше към дългия коридор със заключената врата в дъното, охранявана от младия монах с удивителния глас. Брат Люк.

Брат Себастиен остана сам в Светия храм.

Сега или никога, осъзна доминиканецът.

Той започна бавно и старателно да претърсва помещението. Сложи длан върху протритото дърво на празния аналой, после продължи методичния си оглед. Щом се увери, че храмът не пази никакви тайни, тихомълком продължи по коридора към кабинета на приора, където в момента се помещаваше оперативният щаб на полицаите. Прерови чекмеджетата и папките. Надникна под бюрото, зад вратата.

После включи компютъра, макар да знаеше, че там няма да открие каквото търсеше. Но не беше изминал целия този път, за да свърши работата през пръсти. Смяташе да погледне навсякъде. За разлика от гилбертинците, които изглеждаха доволни да живеят като в шестнайсети век, брат Себастиен принадлежеше на своето време. Не би могъл да си върши работата, ако не познаваше новите технологии и не им се възхищаваше. От самолети до мобилни телефони и лаптопи.

Това бяха неговите инструменти и те не отстъпваха по значение на кръста и светената вода.

Той огледа файловете, макар че нямаше много за гледане. Лаптопът не беше свързан с интернет заради нестабилната сателитна връзка. Но преди да го изключи, чу познато бръмчене.

В оптичното устройство имаше диск.

Доминиканецът кликна върху иконката и се появи изображение. Видео. Звукът бе намален, което го устройваше. Освен това кадрите бяха достатъчно красноречиви.

Гледаше записа с нарастващо изумление. Случващото се го отвращаваше, но същевременно не можеше да откъсне поглед от екрана.

След края на видеото доминиканецът с изненада осъзна, че иска да го изгледа отново. Този кошмарен запис.

За пореден път се запита с какво трагедията привлича вниманието до такава степен, че човек не можеше да откъсне очи. Но доминиканецът намери сили да го направи. Изрече кратка, но искрена молитва за душите на отдавна изгубените и за изгубените души на онези, които все още крачеха сред тях, и изключи компютъра.

После излезе от кабинета на приора и продължи да претърсва манастира Saint-Gilbert-Entre-les-Loups.

Знаеше, че тук някъде се намира онова, което търсеше. Нямаше как да е иначе. Чул го бе с ушите си.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ВТОРА

Докато разговаряше с доминиканеца след първото за деня богослужение, Гамаш забеляза в сенките на Светия храм Франкьор, който бързо премина покрай стената. Детективът се изкушаваше да използва думата "профуча", но беше много по-безшумно.

В едно обаче нямаше съмнение — Франкьор не искаше да го видят.

Но Гамаш го видя. Когато стъпките на брат Себастиен утихнаха, главният инспектор остана на пейката още една-две минути, за да даде време на комисаря да мине по дългия коридор и покрай младия монах до вратата.

Сетне го последва през входната врата на абатството.

Брат Люк я отвори, без да каже и дума, макар че очите му преливаха от въпроси. Но Арман Гамаш не разполагаше с отговори.

Нещо повече — самият той имаше въпроси, като например дали бе разумно да проследи Франкьор. Не защото комисарят можеше да направи нещо, а защото Гамаш се страхуваше какво би могъл да стори той самият.

Но главният инспектор искаше да разбере тайната причина, накарала Франкьор да напусне абатството, и то не за ранна освежаваща разходка. Гамаш пристъпи в хладното мрачно утро и се огледа. Още нямаше шест и мъглата от предишната нощ тежеше от влага след сблъсъка на студения въздух с езерото.

Франкьор спря между дърветата, почти незабележим на фона на мрачната гора, но мекият синьо-бял отблясък в ръката му го издаваше.

Гамаш застина и се загледа. Комисарят, с гръб към Гамаш и наведен над електронното устройство, изглеждаше като човек, вторачен в кристална топка. Но той, естествено, се занимаваше с друго — четеше или пишеше съобщение.

Толкова тайно, че за целта трябваше да напусне пределите на манастира, понеже се боеше да не го разкрият. Но го разкриха — издаде го точно съобщението, което светеше в мрака като фар.

Гамаш душа даваше да се докопа до този телефон.

За момент му хрумна да изтича до Франкьор и да изтръгне апарата от ръката му. Чие ли име щеше да види на екрана? Кое бе толкова важно, че да накара комисаря да излезе в гората сред мечките, вълците и койотите, които дебнеха наоколо и само чакаха някое уязвимо същество да допусне грешка.

Но Гамаш се запита дали това уязвимо същество не беше самият той. И дали грешката не беше негова.

Стоеше и не помръдваше. И не откъсваше поглед от Франкьор. После взе решение.

Не можеше да вземе телефона от ръката на комисаря, но дори да успееше, нямаше да разкрие цялата история. А на този етап Гамаш се нуждаеше от цялата история. Търпение, припомни си той. Търпение.

И промяна в тактиката.

— Bonjour, Силвен.

Гамаш едва не се усмихна, когато видя как светлината затанцува в ръката на Франкьор. После комисарят рязко се обърна и всяко подобие на усмивка изчезна от лицето на Гамаш. Франкьор бе не просто бесен, а кръвожаден. Телефонът, все още включен, придаваше на лицето му уродливо изражение.

— На кого пишете? — с равен глас попита Гамаш и тръгна напред със също толкова равна крачка.

Но Франкьор изглеждаше онемял, а докато приближаваше към него, Гамаш забеляза, че освен гняв лицето му излъчваше и страх. Франкьор умираше от страх.

И на главния инспектор още повече му се прииска да изтръгне телефона от ръката му. За да види до кого или от кого е съобщението, че прекъсването му бе причинило такава тревога.

Защото нямаше никакво съмнение, че причината за този страх не е Гамаш.

За част от секундата на главния инспектор му хрумна, че има шанс да успее. Реши да дръпне телефона. Но Франкьор го усети и ловко изключи апарата, а после го пъхна в джоба си.

Двамата се взираха един в друг, а дъхът излизаше от устата им на облачета, които се сливаха между тях като призрак.

— На кого пишехте? — повтори Гамаш. Не очакваше отговор, просто искаше Франкьор да разбере, че вече няма какво да крие. — Или може би четяхте нечие съобщение? Хайде, Силвен, само двамата сме. — Гамаш разтвори ръце и се огледа. — Съвсем сами сме.

Така беше. Тишината бе толкова дълбока, че беше почти болезнена. Сякаш бяха влезли в абсолютна празнота. Нямаше звуци. Нямаше гледки. Saint-Gilbert-Entre-les-Loups не се виждаше. Мъглата бе погълнала дори каменния манастир.

В целия свят бяха останали само двама души.

И сега те стояха един срещу друг.

— Познаваме се още от академията. И оттогава се дебнем взаимно — каза Гамаш. — Време е да спрем. Кажете ми за какво става въпрос?

— Дойдох да помогна.

— Вярвам ви напълно. Но да помогнете на кого? Не и на мен. Не и на инспектор Бовоар. По чия заповед сте тук?

Франкьор като че ли трепна едва забележимо.

— Закъсняхте, Арман. Изпуснахте шанса си.

— Знам. Но не сега. Направих грешката преди няколко години, когато разследвах комисар Арно. Прибързах с ареста му, трябваше да изчакам малко до момента, в който щях да мога да арестувам всички ви.

Франкьор не си направи труда да отрече. Ако за Гамаш бе твърде късно да спре онова, което се случваше, то за Франкьор също бе твърде късно да отрича каквото и да било.

— Арно ли беше?

— Арно излежава доживотна присъда, Арман. Знаете го. Вие го пратихте зад решетките.

Главният инспектор най-сетне се усмихна, но уморено.

— И двамата знаем, че това не значи нищо. Човек като Арно винаги ще получи каквото иска.

— Невинаги — възрази Франкьор. — Идеята да бъде арестуван, съден и пратен в затвора не беше негова.

Рядко признание от страна на Франкьор, че Гамаш, макар и само за момент, всъщност бе надминал Арно. Но после се бе объркал. Не беше довършил работата. Не бе осъзнал, че трябва да арестува още хора.

Язвата си стоеше там и продължаваше да се разраства.

Гамаш знаеше, че Арно е влиятелна личност. Имаше влиятелни приятели. Далеч зад стените на затвора. Гамаш имаше възможност да го убие, но избра да го пощади. И понякога — само понякога — се чудеше дали и това не беше грешка.

Но сега го връхлетя друга мисъл. Франкьор не пишеше на Арно. Името, макар и уважавано от Франкьор, не предизвикваше паника. Беше някой друг. Някой по-властен от комисаря. Някой много по-властен дори от Арно.

— На кого пишехте, Силвен? — попита Гамаш за трети път. — Не е твърде късно. Кажете ми и заедно ще сложим край. — Гласът на Гамаш звучеше безизразно, разумно. Той протегна ръка. — Дайте ми телефона. Дайте ми и кодовете. Само това искам, нищо повече. И всичко приключва.

Франкьор сякаш се колебаеше. Посегна към джоба си, после вяло отпусна ръката си до тялото.

— Пак сте разбрали погрешно, Арман. Няма велик заговор. Всичко е в главата ви. Пишех съобщение на съпругата си. Както и вие, предполагам, пишете на своята.

— Дайте ми го, Силвен. — Гамаш не обърна внимание на лъжата му. Държеше ръката си протегната и не откъсваше поглед от началника си. — Сигурно сте уморен. Изцеден от умора. Скоро всичко ще свърши.

Двамата мъже се гледаха втренчено.

— Обичате ли децата си, Арман?

Тези думи сякаш физически удариха Гамаш и той за миг изгуби равновесие. Но реши да не отговаря.

— Разбира се, че ги обичате. — Гласът на Франкьор вече не звучеше враждебно. Все едно бъбреше със стар приятел на чаша уиски в някоя бирария на улица "Сен Дени"[88].

— Какво искате да кажете? — попита Гамаш. Гласът му вече не звучеше разумно. Усещаше как разумът го напуска и изчезва безследно в гъстата тъмна гора. — Не намесвайте семейството ми в това. — Гласът му звучеше като тихо ръмжене и с остатъка от разума си той проумя, че дивият звяр не дебнеше между дърветата, както подозираше, а бе влязъл под собствената му кожа. Гамаш бе озверял само при мисълта, че семейството му е под заплаха.

— Знаете ли, че вашият инспектор върти любов с дъщеря ви? Май не успявате да контролирате всичко, както си въобразявате. Какво ли още не знаете, щом това ви е убягнало?

Изведнъж гневът, който Гамаш се опитваше да овладее, изчезна напълно. На негово място се появи хлад, Ледников. Древен.

Арман Гамаш изпита неочаквано спокойствие. Усети промяна и у Франкьор. Комисарят знаеше, че е отишъл твърде далеч. Че е прекрачил всякакви граници.

Гамаш знаеше за Жан Ги и Ани. Знаеше го от месеци. От деня, в който двамата с Рен-Мари се отбиха в апартамента на Ани и видяха на кухненската й маса малката вазичка с букетчето люляк.

Знаеха и бяха безмерно щастливи за Ани, която обичаше Жан Ги от първата си среща с него преди повече от десетилетие. И за Жан Ги, който не можеше да скрие любовта си към дъщеря им.

Радваха се и за себе си, защото обичаха и Ани, и Жан Ги.

Но не искаха да ги притесняват. Знаеха, че Ани и Жан Ги ще им кажат, когато се почувстват готови.

Гамаш знаеше. Но откъде знаеше Франкьор? Някой трябва да му е казал. И ако не е нито Жан Ги, нито Ани, то…

— Записките на психотерапевта — каза Гамаш. — Чели сте досието на Бовоар от терапията му.

След нападението във фабриката всички бяха минали през терапия с психолог. Всички оцелели. А сега Гамаш знаеше, че Франкьор бе нарушил личното пространство не само на Жан Ги, но и неговото, на Гамаш. И на всички останали. Този човек знаеше всичко, което бяха споделяли поверително. Най-съкровените им мисли, слабите им места. Какво обичаха. От какво се страхуваха.

И всичките им тайни. В това число и връзката на Жан Ги с Ани.

— Оставете дъщеря ми на мира — каза Гамаш. С всички сили се мъчеше да овладее желанието си да протегне ръка. Но не към телефона на Франкьор, а към гърлото му. Да усети пулса на артерията, после как пулсирането отслабва. И накрая спира.

Знаеше, че е способен да убие този човек. Да остави трупа му на вълците и мечките. Да се върне в манастира и да каже на брат Люк, че комисарят е излязъл на разходка. И скоро ще се върне.

Колко лесно би било. И колко хубаво. Колко по-добър би станал светът, ако този човек приключеше житейския си път в гората. Разкъсан от вълци.

Никой ли няма да ме отърве от този размирен свещеник?

Думите на краля отново изплуваха в съзнанието на Гамаш и той за пръв път през живота си ги разбра напълно. Разбра как човек стигаше до убийство.

Морът го беше стигнал. Хладно, пресметливо, окончателно. Изпълваше цялото същество на Гамаш и той вече не се интересуваше от последиците. Просто искаше този човек да изчезне от лицето на земята.

Пристъпи напред, после спря. Забравяше собствените си съвети към Бовоар. Бе позволил на Франкьор да му влезе под кожата. И сега човекът, който години наред предотвратяваше или разкриваше убийства, обмисляше да се превърне в убиец.

Гамаш затвори очи за момент, а когато отново ги отвори, се наведе напред и прошепна, съвършено спокойно, в лицето на Франкьор.

— Отидохте твърде далеч, Силвен. Разкрихте твърде много. Казахте твърде много. Ако преди съм имал някакви съмнения, вече не е така.

— Изпуснахте шанса си, Арман, когато арестувахте Арно. Но тогава не се решихте. Не се решихте и сега. Можехте да дръпнете телефона от ръката ми. Можехте да видите съобщението. Как мислите, защо съм тук? Заради вас?

Гамаш подмина Франкьор и влезе в гората. Тръгна по пътеката към езерото и спря на брега с лице към водата и зараждащата се в далечината зора. С изгрева щеше да дойде лодкарят и да отведе Жан Ги обратно в Монреал. А Гамаш щеше да остане насаме с Франкьор. И тогава най-сетне щяха да се разберат помежду си. Гамаш знаеше, че всяко море си има своя бряг. Той плаваше в открито море от доста време, но сега му се струваше, че най-сетне вижда брега. Края на пътуването.

— Bonjour.

Потънал в мисли, Гамаш не бе усетил чуждото присъствие. Рязко се обърна и видя брат Себастиен, който му махаше за поздрав.

— Дойдох да поискам извинение за начина, по който напуснах Светия храм тази сутрин. — Доминиканецът внимателно пристъпваше по големите камъни и накрая спря до главния инспектор.

— Няма нужда от извинения — каза Гамаш. — Държах се грубо.

И двамата знаеха, че е вярно, както и преднамерено. Известно време стояха мълчаливо на каменистия бряг, заслушани в далечния зов на птица гмуркач. В близката, почти пълна тишина над водата подскочи риба. От гората се носеше сладък мирис. На вечнозелени дървета и окапали листа.

Гамаш спря да мисли за сблъсъка си с Франкьор и отново насочи вниманието си към манастира и убийството на брат Матю.

— Казахте, че ви е била възложена задачата да откриете гилбертинците. Да приключите най-сетне многовековното дело, започнато от Инквизицията. Казахте, че ги е издало изображението върху диска с техния запис на грегориански псалми.

— Точно така.

Отговорът звучеше плоско. Би могъл да се плъзга по повърхността на езерото до безкрай, без да остави и най-малка следа.

— Но аз смятам, че има още неща, които премълчавате. Дори Църквата е неспособна да таи злоба към нещо толкова дълго време.

— Не става въпрос за злоба, а за интерес. — Брат Себастией кимна към плоския камък, на който стоеше Гамаш, и двамата седнаха на него. — Заблудени чада. Братя, прокудени надалеч в тежки времена. Това е опит да подадем ръка. Да ги открием и да ги уверим, че са в безопасност.

— Но в безопасност ли са наистина? Никой разумен човек няма да тръгне да гребе сам в непознато езеро, в дивата пустош, привечер, в гъста мъгла. Освен ако не се налага. Освен ако не го гонят с камшик или не го чака съкровище в края на пътя. Или и двете. Защо сте тук? Какво търсите всъщност?

Небето светлееше. Студена сива светлина, която едва пробиваше мъглата. Дали лодкарят щеше да се реши да тръгне в такова време?

— Вчера говорихме за невмите, но знаете ли какво точно представляват? — попита доминиканецът.

Макар и неочакван, въпросът не изненада особено Гамаш.

— Това са първите музикални знаци. Използвали са се преди появата на нотите.

— Oui. Склонни сме да мислим, че петолинието съществува открай време. Тоналности, ключ сол, ноти, полутонове. Акорди и височини. Но те не са дошли на този свят внезапно. Еволюирали са. От невми. А невмите обозначавали движението на ръката. Изобразявали формата на звука.

Брат Себастиен вдигна ръка и я раздвижи напред-назад, нагоре-надолу. Плъзгаше я грациозно из мразовития есенен въздух. Докато движеше ръката си, тихо запя.

Имаше великолепен глас. Чист. Ясен. Чувствен. И колкото и да се съпротивляваше, Гамаш усети как се отнася нанякъде. Заедно с него. Хипнотизиран от движението на ръката и успокояващия звук.

После спряха — и пеенето, и движението на ръката.

— "Невма" идва от гръцката дума "дихание". Монасите, които започнали да записват псалмите, вярвали, че колкото по-дълбоко дишаме, толкова по-навътре в себе си привличаме Бог. А когато пеем, дишаме най-дълбоко. Забелязали ли сте, че колкото по-дълбоко дишате, толкова по-спокоен се чувствате? — попита монахът.

— Забелязал съм. Както са го забелязали и индусите, и будистите, и езичниците още преди хилядолетия.

— Точно така. Всяка култура, всяка духовна вяра упражнява една или друга форма на пеене или молитва. И в основата им стои дишането.

— И каква е връзката с невмите? — попита Гамаш. Седеше наведен към доминиканеца и стискаше длани една в друга, за да ги топли.

— Първите хорали се учели устно. Но после, около десети век, един монах решил да ги запише. За да го направи обаче, трябвало да изобрети начин за записване на музика.

— Невмите — каза детективът и монахът кимна.

— В продължение на три века поколения монаси записвали всички грегориански псалми. За да ги съхранят.

— И аз така чух — каза Гамаш. — На много манастири били раздадени сборници с псалми.

— Откъде знаете?

— Тук имат един. Но явно не е от най-забележителните.

— Защо мислите така?

— Не мисля — каза Гамаш. — Абатът ми каза. Повечето екземпляри били илюстрирани издания. Много изящни. Но тъй като гилбертинците били малък и много беден орден, трябвало да се задоволят с еквивалента на второкачествено изделие от десети век.

— Виждали ли сте Псалтира?

Брат Себастиен се наведе към Гамаш. Главният инспектор отвори уста да каже нещо, но после я затвори и внимателно се вгледа в доминиканеца.

— Затова сте тук, нали? — попита накрая Гамаш. — За да откриете не гилбертинците, а тяхната книга.

— Виждали ли сте я? — повтори брат Себастиен.

— Old. Държал съм я. — Нямаше полза да отрича. Книгата не се пазеше в тайна.

— Мили Боже — каза брат Себастиен и бавно издиша. — Боже мили. — Той поклати глава. — Можете ли да ми я покажете? Търся я навсякъде.

— Навсякъде в манастира?

— Навсякъде по света.

Доминиканецът стана от камъка и изтупа листата и клечките от бялата си роба.

Гамаш също се изправи.

— Защо не помолихте абата или някого от монасите?

— Мислех, че са я скрили.

— Напротив. Обикновено стои на аналоя в Светия храм, за да я ползват всички монаси.

— Не я видях там.

— Защото един от монасите я държи при себе си. Изучава псалмите.

Продължиха разговора си на връщане към манастира и накрая спряха пред тежката дървена порта. Гамаш почука и секунди по-късно чуха потракването на резето и обръщането на ключа в ключалката. Двамата прекрачиха прага. След студа навън в манастира им се стори почти топло. Доминиканецът бе преполовил коридора, когато Гамаш извика зад гърба му.

— Брат Себастиен!

Монахът спря и се обърна, очевидно нетърпелив да продължи по пътя си.

Гамаш посочи към брат Люк, който стоеше до вратата на портиерната.

— Какво има? — И тогава брат Себастиен осъзна какво му казваше Гамаш. Доминиканецът тръгна обратно, първо припряно, сетне все по-бавно.

Последната крачка направи почти неохотно. Може би от страх да не се разочарова, помисли си Гамаш. Или може би защото бе осъзнал, че не иска издирването да приключва. Защото после какво щеше да прави?

Ако мистерията се разгадаеше, каква цел щеше да гони?

Брат Себастиен спря до вратата на портиерната.

— Ще позволите ли, mon frére, да погледна Псалтира? — попита доминиканецът с неочаквано официален, почти тържествен тон.

Гамаш знаеше, че Инквизицията от онези времена не би подходила така. Те просто щяха да вземат книгата, а може би и да изгорят на клада младия монах, който я съхраняваше.

Брат Люк отстъпи встрани.

И Песът Господен направи последните няколко крачки от пътуването, започнато стотици години и хиляди километри по-рано. От братя, отдавна преселили се в отвъдното.

Прекрачи прага на мрачната стаичка и погледна към голямата книга с проста подвързия върху бюрото. Ръката му увисна за миг над корицата, после монахът я отвори и пое дълбоко въздух.

После издиша дълбоко.

Дълга, бавна въздишка.

— Тя е.

— Как разбрахте?

— Ето, вижте. — Монахът взе книгата в ръце и притихна.

Гамаш сложи очилата си за четене и се наведе. Брат Себастиен сочеше към първата дума на първата страница. Над нея имаше невма. Но точно там, където лежеше пръстът му, нямаше нищо друго освен точка.

— Това? — попита Гамаш и също посочи. — Тази точка?

— Тази точка — отвърна брат Себастиен. Лицето му излъчваше удивление, дори благоговение. — Това е тя. В ръцете си държа първата книга с грегориански песнопения. А това — той леко повдигна пръста си — е първата музикална нота. През дванайсети век по някакъв начин е попаднала във владение на Гилберт от Семпрингам — каза доминиканецът, сякаш говореше на книгата, а не на мъжете около себе си. — Може би като подарък, в знак на благодарност от Църквата за предаността му към Томас á Бекет. Но Гилберт не би могъл да знае колко е ценна. Никой по онова време не е знаел. Няма как да са знаели, че е единствена и неповторима. Или че някой ден ще стане такава.

— Но кое я прави толкова неповторима? — попита Гамаш.

— Ето тази точка. Която всъщност не е точка.

— А какво е? — На Гамаш му приличаше на точка. Рядко се бе чувствал толкова глупав, колкото се чувстваше, откакто пристигна в този манастир.

— Тя е ключът. — Двамата обърнаха поглед към младия portier, произнесъл тези думи. — Отправната точка.

— Вие сте знаели? — попита брат Себастиен.

— Отначало нямах представа — призна Люк. — Просто знаех, че псалмите тук са различни от всички, които бях чувал или: пял дотогава. Но не знаех причината. После брат Матю ми каза.

— Той знаеше ли, че тази книга е безценна? — попита доминиканецът.

— Не мисля, че я приемаше по този начин. Но знаеше, че е неповторима. Знаеше достатъчно за грегорианските псалми, за да е наясно, че в никоя друга, в цялата литература, във всички събрани колекции, няма такава точка. И знаеше какво означава.

— Какво означава? — попита Гамаш.

— Тази точка е музикалният Розетски камък — каза брат Себастиен, после се обърна към Люк. — Нарекохте я "ключ" и тя е точно това. Всички други грегориански песнопения са близки до тези. Все едно да стигнеш до манастира, но да не можеш да влезеш през вратата. Най-доброто, което ти остава да направиш, е да бродиш наоколо. Да си близо. Но никога вътре. Това — той кимна към страницата — е ключът за вратата, която води към вътрешността на песнопенията. Вътре в главите и гласовете на първите монаси. Така знаем как са звучали оригиналните псалми. Какво е истинското звучене на Божия глас.

— Но как? — попита Гамаш, опитвайки се да прикрие раздразнението си.

— Вие му кажете. — Брат Себастиен прикани младия гилбертинец. — Псалтирът е ваш.

Брат Люк се изчерви от гордост и погледна доминиканеца с обожание. Не само защото го включи в този разговор, но и защото се отнасяше с него като с равен.

— Това не е просто точка. — Брат Люк се обърна към Гамаш. — Ако откриете карта, на която е отбелязано къде е скрито съкровище, но няма отправна точка, тя е безполезна. Точката е нашият ориентир. Тя ни казва каква трябва да бъде първата нота.

Гамаш отново погледна към книгата, разтворена в ръцете на брат Себастиен.

— Но аз мислех, че това ни го казват невмите. — Той посочи към първата завъртулка над първата избледняла дума.

— Не — каза Люк. Излъчваше търпение. Като учител, роден да преподава любимия си предмет. — Те само указват, че трябва да повишим глас. Но откъде? Точката е в средата на буквата.

Значи гласът трябва да започне от средния регистър и да върви нагоре.

— Не е съвсем точно — каза Гамаш.

— Това е изкуство, не наука — отвърна брат Себастиен. — Възможно най-точно е до онова, което ни е нужно.

— Ако точката е толкова важна, защо не я слагат във всички сборници с песнопения? — попита детективът.

— Добър въпрос — призна брат Себастиен. — Ние смятаме, че това — той вдигна книгата — е било написано от монаси музиканти, но после са били направени копия. От преписвачи. Грамотни хора, които обаче не са оценили значението на точката. Може дори да са решили, че е някаква грешка, дефект.

— Значи са я махнали? — попита Гамаш и доминиканецът бавно кимна.

Векове наред търсене, почти свещена война, поколения монаси, посветили живота си да намерят книгата. И всичко това заради една липсваща точка и преписвачи, приели я за грешка.

— На пергамента, който намерихме върху тялото на приора, имаше точка — каза Гамаш.

Брат Себастиен погледна детектива с интерес.

— Забелязали сте?

— Забелязах я само защото бяхте сложили пръста си отгоре, сякаш се опитвахте да я скриете.

— Точно това правех — призна монахът. — Страхувах се, че някой друг може да проумее значението й. Който и да е написал този музикален откъс, е знаел за оригиналния Псалтир. И е написал друг псалм в абсолютно същия стил. Включително и точката.

— Но кръгът от хора, които знаят за точката, е достатъчно широк — каза Гамаш. — Всички гилбертинци знаят за тази книга. Те преписват псалмите. Би трябвало да знаят за точката и за нейното значение.

— Но знаят ли всички каква стойност придава на книгата тази точка? — попита доминиканецът. — Тя всъщност няма стойност, тя е безценна.

Люк поклати глава.

— Само брат Матю може да е знаел, но не би обърнал внимание. Единствената ценност за него беше музиката, нищо друго.

— Значи и вие сте знаели — каза Гамаш.

— За точката — да. Но не знаех, че книгата е безценна — отвърна брат Люк.

Гамаш се запита дали най-сетне не разполагаше с мотива за престъплението. Възможно ли беше някой от монасите да е осъзнал, че оръфаната им книга струва цяло състояние? Че съкровището между тези стени не беше скрито, а стоеше на показ под формата на песнопения?

Дали приорът не бе убит, защото бе застанал между монаха и богатството?

Гамаш отново се обърна към доминиканеца.

— Затова ли сте тук? Не заради изгубените братя, а заради изгубената книга? Не рисунката върху диска със записа ги е издала, а самата музика.

Истината започваше да се избистря. Този монах бе дошъл тук по следите на невмите. В продължение на стотици години Църквата бе издирвала отправната точка. Записът на грегорианските псалми, направен от монасите, несъзнателно я бе издал.

Брат Себастиен, изглежда, обмисляше отговора си. Накрая кимна.

— Когато Светият отец чул записа, той веднага разбрал, че във всяко едно отношение тези псалми били същите като онези, които се пеели в манастирите по цял свят. Само че тези били и божествени.

Красивата мистерия. Най-сетне разгадана.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ТРЕТА

След закуска Гамаш отиде при абата. Не за да обсъждат Псалтира и неговата стойност — засега не смяташе да повдига тази тема, а за нещо друго, което имаше неизмерима важност за самия главен инспектор.

— Свързахте ли се с лодкаря?

Той кимна.

— След няколко неуспешни опита брат Симон успя да говори с него. Чака мъглата да се вдигне, но храни надежда, че ще е тук по обяд. Не се тревожете — каза отец Филип, който за пореден път изтълкува съвсем правилно ситните бръчици по лицето на Гамаш. — Ще дойде.

— Merci, mon père.

Когато абатът и останалите отидоха да се подготвят за следващото богослужение, Гамаш погледна часовника си. Беше седем и двайсет. Още пет часа. Да, лодкарят ще дойде, но какво ще открие на пристана?

Жан Ги не се появи за закуска. Гамаш прекоси притихналата църква и излезе през вратата в дъното. Неколцина монаси му кимнаха в коридора, докато излизаха от килиите си и се отправяха към храма за следващата служба.

Детективът надникна в кабинета на приора, но там нямаше никого. После почука на вратата на Бовоар и влезе, без. Да чака отговор.

Жан Ги лежеше на леглото. С дрехите си от предишната вечер. Небръснат, чорлав. Надигна се замаян и се подпря на лакът.

— Колко е часът?

— Почти седем и половина. Какво има, Жан Ги?

Гамаш се наведе над леглото, а Бовоар се опита да се изправи.

— Просто съм уморен.

— Не е само това. — Той се вгледа внимателно в младия мъж, когото толкова добре познаваше. — Употребил ли си нещо?

— Шегувате ли се? Аз съм чист и трезвен. Колко пъти трябва да ви го доказвам? — отсече Бовоар.

— Не ме лъжи.

— Не лъжа.

Двамата се спогледаха мълчаливо.

"Пет часа — мислеше си Гамаш. — Само пет часа. Ще успеем." Той огледа малката стаичка, но не видя нищо подозрително.

— Облечи се, моля те, и ела с мен в Светия храм за следващата молитва.

— Защо?

Гамаш застина.

— Защото те помолих.

Помежду им увисна мълчание.

Накрая Бовоар отстъпи.

— Хубаво.

Гамаш излезе, а няколко минути по-късно Бовоар, след бърз душ, се присъедини към него в Светия храм. Службата тъкмо започваше. Отпусна се на пейката до Гамаш, но нищо не каза. Беше гневен, че го командорят и разпитват. И че се съмняват в него.

Пеенето, както винаги, започна някъде другаде. Далечно, но съвършено начало. Постепенно се усили. Бовоар затвори очи.

Вдишай дълбоко, каза си. Издишай дълбоко.

Сякаш вдишваше нотите и ги отвеждаше до мозъка на костите си. Усещаше ги по-леки от кръглите черни знаци. Невмите имаха крила. Бовоар почувства лекота в сърцето. И в главата. Възнесе се над унеса си. Издигна се над дупката, в която се бе свил.

Докато слушаше, чуваше не само гласовете, но и дишането на монасите, също в синхрон. Дълбоко вдишване. А после пеенето на издишване.

Издишай дълбоко.

И тогава, преди да усети, службата свърши. Монасите изчезнаха. Всички изчезнаха.

Бовоар отвори очи. Светият храм тънеше в тишина и той беше сам. Ако не смяташе началника.

— Трябва да поговорим. — Гамаш говореше тихо и не гледаше Бовоар, а някъде пред себе си. — Всичко ще бъде наред, каквото и да се е случило.

Гласът му звучеше уверено, мило и успокояващо. И го притегляше.

Внезапно почувства как залита напред. И губи контрол над себе си. Пейката скочи към него, но той не намери сили да се предпази.

Тогава силната длан на Гамаш притисна гърдите му и го спря. Задържа го. Чу познатия глас да го вика. Не "Бовоар". Нито "инспекторе".

Жан Ги. Жан Ги.

Почувства как тялото му омеква и се свлича на една страна и как забелва очи. Точно преди да изгуби съзнание, видя светлина с цветовете на дъгата, усети сакото на началника върху бузата си и мириса на сандалово дърво и розова вода.

Очите на Бовоар леко се отвориха, но клепачите натежаха. И отново се затвориха.

* * *

Арман Гамаш взе Жан Ги на ръце и забърза през Светия храм.

Не приемай Своето чадо.

Не приемай Своето чадо.

— Дръж се, синко — шепнеше отново и отново, докато най-сетне стигна до лечебницата.

— Какво стана? — попита брат Шарл, когато Гамаш сложи Жан Ги на медицинската кушетка. Веселият и спокоен монах изчезна. На негово място се появи лекарят, който ловко и бързо измери пулса на Бовоар и повдигна клепачите му.

— Мисля, че е взел нещо, но не знам какво — каза Гамаш. — Беше пристрастен към болкоуспокоителни, но от три месеца е чист.

Лекарят бързо прегледа пациента си и повдигна пуловера му, за да преслуша гърдите. Щом видя белега на корема му, застина и вдигна поглед към главния инспектор.

— Какво беше болкоуспокоителното? — попита той.

— Оксиконтин — отвърна Гамаш и видя тревогата в очите на брат Шарл. — Беше прострелян. Предписаха му оксиконтин за болката.

— Господи — прошепна монахът. — Но не знаем със сигурност дали в момента е на оксиконтин. Казвате, че вече е чист. Сигурен ли сте?

— Сигурен съм, че беше, когато пристигнахме. Познавам добре този млад мъж. Щях да разбера, ако е започнал отново.

— На мен ми прилича на свръхдоза. Но диша, жизнените му показатели са добри. При всички случаи дозата не е смъртоносна. Но би било добре да знаем какво е лекарството.

Брат Шарл обърна Бовоар на една страна, в случай че, повърне, а Гамаш претърси джобовете му. Бяха празни.

— Веднага се връщам — каза главният инспектор, но преди да тръгне към вратата, докосна леко лицето на Бовоар. Беше студено и влажно. После се обърна и излезе.

Докато дългите му крака го носеха обратно по коридора, покрай втренчените в него монаси, той погледна часовника си. Осем. Четири часа. Лодкарят щеше да пристигне след четири часа. Ако мъглата се вдигнеше.

Веселата светлина още я нямаше. Слънчеви лъчи почти не проникваха през високите прозорци и Гамаш не можеше да види дали небето се прояснява, или облаците се сгъстяват.

Четири часа.

Щеше да тръгне с Бовоар. Вече го знаеше. Независимо дали убийството е разкрито, или не. Лекарят смяташе, че животът на Жан Ги е вън от опасност. Но Гамаш знаеше, че опасността все още не е преминала.

Бързо намери малкото шишенце с малки хапчета в малката килия на Бовоар. Откри го под възглавницата му. Жан Ги дори не си бе направил труда да го скрие. Но и не бе очаквал да изгуби съзнание. Или някой да претърси стаята му.

Гамаш взе шишенцето с кърпичката си.

Оксиконтин. Само че никой не го бе предписал на Бовоар. Никой не го бе предписвал на никого. Върху етикета бе отбелязано само името на производителя, дозировката и наименованието на лекарството.

Гамаш го пусна в джоба си, претърси килията и в кошчето за боклук откри бележка.

"Да се приемат при необходимост." И подпис. Той внимателно сгъна листчето, дори прекалено старателно. Спря до прозореца и се загледа навън.

Да. Мъглата се вдигаше.

* * *

В лечебницата брат Шарл се занимаваше с писмена работа и на всеки няколко минути проверяваше състоянието на Бовоар. Плиткото, учестено дишане бе станало по-спокойно, по-дълбоко. Младият инспектор вече не беше в безсъзнание, а просто спеше.

Щеше да се събуди след около час — жаден, гладен и с главоболие.

Брат Шарл не му завиждаше.

Монахът вдигна поглед и се сепна. Арман Гамаш стоеше точно до прага, от вътрешната страна. И докато брат Шарл го наблюдаваше, главният инспектор бавно затвори вратата.

— Намерихте ли нещо? — попита лекарят. Детективът го гледаше по начин, който не му харесваше.

— Намерих. Под възглавницата му.

Брат Шарл протегна ръка за шишенцето, но Гамаш не помръдна. Просто продължаваше да се взира в него и накрая монахът наведе глава, неспособен да понесе суровия поглед на детектива.

— Намерих и това. — Гамаш вдигна бележката и монахът посегна да я вземе, но главният инспектор я дръпна обратно. Брат Шарл я прочете, докато висеше в пространството помежду им, после срещна погледа на полицая.

Отвори уста, но не обели и дума. Лицето му пламна и той отново погледна към бележката в ръката на Гамаш.

Неговият почерк. Неговият подпис.

— Но аз не… — отново опита той, но лицето му пламна още повече.

Главен инспектор Гамаш свали бележката и се приближи до Бовоар. Сложи ръка върху шията на младия инспектор и напипа пулса му. Със заучени движения, както забеляза лекарят. Съвсем естествени за началник на отдел "Убийства". За да потърси доказателство за живот. Или смърт.

После Гамаш отново се обърна към лекаря.

— Ваш ли е почеркът? — Той кимна към бележката.

— Да, но…

— А подписът?

— Да, но…

— Вие ли дадохте тези хапчета на инспектор Бовоар?

Гамаш бръкна в джоба си и извади шишенцето с кърпичката си.

— Не. Не съм му давал никакви хапчета. Нека погледна… — Лекарят протегна ръка, но Гамаш отново дръпна шишенцето назад и монахът нямаше друг избор, освен да се наведе, за да види етикета.

Щом го прочете, той тръгна към шкафа с лекарствата и го отключи с ключ, който извади от джоба си.

— Държа оксиконтин в наличност, но само за най-спешни случаи. Обикновено не го предписвам на никого. Коварна дрога. Всичко е тук. Водя амбулаторен журнал, ако искате, можете да видите какво съм поръчвал, кога и какво съм предписвал. Нищо не липсва.

— Тези данни лесно могат да бъдат подправени.

Лекарят кимна и му подаде малко шишенце. Гамаш сложи очилата си и го огледа.

— Както виждате, господин главен инспектор, хапчетата са същите, но дозировката и доставчикът са различни. Аз не работя с големи дози, а лекарствата си поръчваме от медицински дистрибутор в Дръмондвил.

Гамаш свали очилата си.

— Как ще обясните бележката?

Двамата отново погледнаха бележката в ръката на детектива.

"Да се приемат при необходимост." И подписът на лекаря.

— Трябва да съм го написал за друг пациент, а някой го е намерил и го е оставил на вашия инспектор заедно с оксиконтина.

— Последно на кого сте предписвали лекарство?

Докторът отвори журнала си, но и двамата знаеха, че няма нужда. Случаят бе скорошен, а потенциалните пациенти в това затворено общество се брояха на пръсти. Брат Шарл почти със сигурност помнеше всичко и без помощта на записките си.

Но въпреки това ги отвори.

— Би трябвало да изискам съдебно разпореждане за достъп до медицинска информация — каза той, но и двамата знаеха, че няма да го направи. Така само щеше да отложи неизбежното, а това нямаше да е от полза за никого. Пък и монахът не желаеше да се сблъсква отново с онзи непоносимо суров поглед. — На абата. Отец Филип.

— Merci. — Гамаш отново се приближи до Бовоар и погледна лицето на спящия инспектор. След като го зави грижливо с одеялото, детективът тръгна към вратата. — Можете ли да ми кажете какво му предписахте?

— Слабо успокоително. След смъртта на приора абатът изгубил съня си. Но се нуждае от енергия, за да си върши работата през деня, затова се обърна към мен за помощ.

— Друг път предписвали ли сте му сънотворни?

— Не, никога.

— А на другите братя? Успокоителни? Сънотворни? Болкоуспокояващи?

— Случвало се е, но ги държа под наблюдение.

— Знаете ли дали абатът е използвал успокоителните?

Докторът поклати глава.

— Не, не знам. Съмнявам се. За него молитвата е за предпочитане пред медикаментите. За нас също. Но той искаше да има нещо подръка, за всеки случай. Написах тази бележка за него.

Арман Гамаш влезе в Светия храм, но спря до вратата. Седна на последната пейка, но не за молитва, а за да помисли.

Ако лекарят казваше истината, някой бе намерил бележката му и я бе използвал, за да остави у Бовоар впечатлението, че хапчетата са предписани от монаха лекар. Гамаш искаше да убеди себе си, че Бовоар не е знаел какво приема, но на етикета ясно пишеше "Оксиконтин".

Бовоар е знаел и все пак е изпил таблетките. Никой не го е карал насила. Но някой го е изкушил. Гамаш погледна към олтара, който се бе променил за няколкото минути, откакто седеше тук. Отгоре, като сияещи акробати, падаха лъчи светлина.

Мъглата се вдигаше. Лодкарят щеше да дойде да ги вземе. Гамаш погледна часовника си. След два часа и половина. Имаше ли време да свърши каквото бе нужно? Главният инспектор забеляза още някого в храма — човекът седеше тихо на една от пейките до стената. Не се опитваше да се крие. Но и не седеше на видно място.

Доминиканецът. Седеше под отразената светлина с книга на коленете.

И в този момент главният инспектор разбра — с отвращение — какво трябваше да направи.

* * *

Преди всичко останало Бовоар почувства устата си. Беше огромна. Обрасла с козина, омазана с кал. Отвори я, после я затвори. Звукът бе оглушителен. Мляскащ звук, жвакащ, подобен на звуците, които дядо му издаваше в последните си години по време на хранене.

После се заслуша в дишането си. Толкова неестествено шумно.

Накрая с мъка отвори едното си око. Другото сякаш бе залепнало. През цепката видя Гамаш, който седеше на твърд стол до леглото.

За миг Бовоар изпадна в паника. Какво се бе случило? За последен път бе видял началника си в подобна поза, когато бяха ранили Бовоар тежко, почти смъртоносно. Нима нещата се повтаряха?

Не му се вярваше да е така. Сега се чувстваше различно. Беше изтощен, почти безчувствен. Но не изпитваше болка. Макар че усещаше някакъв възел дълбоко в себе си.

Той се загледа в Гамаш. Началникът му седеше неподвижно, с очила на носа, и четеше. Онзи път, в монреалската болница, Гамаш също бе ранен. Лицето му втрещи Бовоар, когато младият инспектор най-сетне успя да се надигне достатъчно, за да възприеме частица от реалността.

Беше цялото в рани, а челото му беше превързано. И когато началникът се изправи, за да се надвеси над леглото на Бовоар, Жан Ги видя как лицето му се изкриви от болка. Преди бързо да се разтегли в усмивка.

— Всичко наред ли е, синко? — попита тихо.

Бовоар не успя да му отговори. Усети как отново потъва, но задържа с поглед тези топли кафяви очи възможно най-дълго, преди да изгуби съзнание.

Сега, в лечебницата на манастира, Бовоар наблюдаваше главния инспектор.

По лицето му вече нямаше рани и макар че белегът на лявото му слепоочие никога нямаше да изчезне, раната бе излекувана. Началникът бе излекуван.

Бовоар не беше.

Сега дори му се струваше, че колкото повече шефът му укрепваше, толкова повече той самият отслабваше. Сякаш Франкьор казваше истината и Гамаш буквално изсмукваше силите му. Използваше го, а накрая щеше да го захвърли и да го замени с Изабел Лакост, която наскоро бе повишил до ранга на Бовоар.

Но младият инспектор знаеше, че не е вярно. Изтръгна тази мисъл от плътта си и почти видя как я захвърля далеч от себе си. Подобни ужасни мисли обаче винаги имаха шипове и причиняваха болка.

— Bonjour.

Началникът вдигна глава и забеляза отвореното око на Бовоар.

— Как се чувстваш? — Той се наведе над леглото и се усмихна. — В лечебницата си.

Жан Ги се опита да се надигне и с помощта на Гамаш успя. Бяха сами. Лекарят излезе за службата в единайсет и остави Гамаш насаме с инспектора.

Началникът повдигна горния край на леглото, постави няколко възглавници зад гърба на Бовоар и му помогна да изпие чаша вода, като през цялото време не обели и дума. Младият инспектор отново се почувства човек. Съзнанието му започна да се избистря, отначало бавно, после спомените заприиждаха един след друг.

Началникът пак седна на стола и кръстоса крака. В погледа му нямаше нито строгост, нито укор, нито гняв. Но очакваше отговор.

— Какво се случи с теб? — попита накрая.

Бовоар замълча и смаяно проследи с поглед как началникът бръкна в джоба на сакото си и извади оттам кърпичката си. И я разтвори.

Жан Ги кимна, после затвори очи. От срам не можеше да погледне Гамаш в лицето. А щом не можеше да се изправи лице в лице с началника, как щеше да намери сили да погледне Ани?

От мисълта за това му стана толкова зле, че едва не повърна.

— Всичко е наред, Жан Ги. Просто неволна грешка, нищо повече. Прибираш се у дома и там ще ти помогнат. Нищо непоправимо не се е случило.

Бовоар отвори очи и видя, че Арман Гамаш не го гледа със съжаление. А с твърда решимост. И увереност, че всичко ще бъде наред.

— Oui, patron — успя да промълви. И дори си повярва. Че и това ще мине.

— Разкажи ми какво се случи. — Гамаш прибра шишенцето и се наведе напред.

— Просто го намерих… стоеше си на нощното шкафче, с бележка от лекаря. И помислих…

"Помислих, че ми ги предписва. Помислих, че няма проблем, щом са от лекар. Помислих, че нямам друг избор."

Той погледна началника си в очите и неуверено продължи.

— … Нищо не помислих. Исках ги. Не знам защо, но изпитах непреодолимо желание и те се появиха, а аз ги взех.

Началникът кимна и изчака Бовоар да се овладее.

— Кога се случи това?

Бовоар се замисли. Кога се случи това? Преди седмици, със сигурност. Месеци. Цяла вечност.

— Вчера следобед.

— Докторът не е оставял хапчета в килията ти. Имаш ли представа кой друг може да го е направил?

Бовоар изглеждаше изненадан. Изобщо не му хрумна подобна възможност. Веднага реши, че са от монаха лекар. Той поклати глава.

Гамаш стана и наля на Бовоар още една чаша вода.

— Гладен ли си? Мога да ти донеса сандвич.

— Non, patron. Merci. Добре съм.

— Абатът се обади на лодкаря. Ще бъде тук след около час. Тръгваме заедно.

— Ами разследването? Убийството?

— Много неща може да се случат за един час.

Бовоар изпрати с поглед Гамаш. Знаеше, че началникът му е прав. Много неща можеше да се случат за час. И много неща можеше да се объркат.

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Арман Гамаш седеше на първата скамейка и наблюдаваше монасите по време на богослужението в единайсет. От време на време затваряше очи и се молеше планът му да успее.

По-малко от час, помисли си. А може би лодкарят вече чакаше на пристана. Гамаш проследи с поглед абата, който стана от мястото си на пейката, качи се на олтара, преви коляно и изпя няколко реда от молитва на латински.

После, един по един, към него се присъединиха и останалите.

Призив, отговор. Призив, отговор.

Тогава настъпи миг, в който всички звуци сякаш замряха и увиснаха във въздуха. Не тишина, а общо дълбоко вдишване.

И после всички гласове се сляха в хор, който можеше да бъде описан единствено като величествен. Арман Гамаш усети как музиката го завладява и стига до мозъка на костите му. Въпреки случилото се с Бовоар. Въпреки случилото се с брат Матю. Въпреки онова, което предстоеше да се случи.

Незабелязано зад него в църквата влезе Жан Ги Бовоар. След като Гамаш го остави в лечебницата, младият инспектор на няколко пъти се унасяше, после се събуждаше, но накрая успя да се съвземе. Всичко го болеше, а вместо да се подобрява, състоянието му сякаш се влошаваше. Премина по дългия коридор като старец. Тътреше крака. Ставите му скърцаха. Задъха се. Но дългът го зовеше и всяка крачка го приближаваше към мястото, на което трябваше да бъде.

Не точно в Светия храм. А до Гамаш.

Щом влезе в църквата, забеляза, че началникът седи най-отпред.

Но тялото на Жан Ги Бовоар бе стигнало до предела на силите си и той се стовари на последната пейка. Наведе се напред и отпусна ръце върху облегалката пред себе си. Но не в молитва. А в някакъв паралелен свят.

Реалният свят му се струваше много далечен. Но не и музиката. Тя бе навсякъде около него. Не само отвън, но и отвътре. Поддържаше го. Гласовете звучаха просто и разбираемо. В унисон. Един глас, една мелодия. Със своята простота песнопенията едновременно го успокояваха и изпълваха с енергия.

Тук нямаше хаос. Нямаше нищо неочаквано. С изключение на начина, по който му въздействаха. Наистина бе напълно неочакван.

Нещо странно ставаше с него. За пръв път изпитваше подобно усещане.

И тогава си даде сметка какво е.

Покой. Абсолютен покой.

Той затвори очи и се възнесе на крилата на невмите — напусна себе си, пейката и Светия храм. Напусна манастира и се понесе над езерото и над гората. Летеше с невмите, свободен и волен.

Това беше по-добро от перкоцет, по-добро от оксиконтин. Не чувстваше нито болка, нито грижи, нито тревоги. Нямаше "нас", нямаше "тях", нямаше граници и предели.

Тогава музиката спря и Бовоар леко се спусна на земята.

Отвори очи и се огледа, чудейки се дали някой е забелязал случилото се. Главен инспектор Гамаш все така седеше на първата пейка, а срещу него се бе настанил комисар Франкьор.

Бовоар се огледа. Някой липсваше.

Доминиканецът. Защо отсъстваше човекът от Инквизицията?

Бовоар отново насочи вниманието си към олтара и забеляза бързия поглед, който Гамаш хвърли към комисар Франкьор.

"Господи — помисли си Бовоар, — той наистина го ненавижда."

* * *

Арман Гамаш отново се вгледа в монасите. Пеенето спря. Абатът пак стоеше на преден план в притихналата църква.

И тогава, насред тишината, се разнесе глас. Един-единствен. Тенор. Пееше.

Абатът погледна към монасите си. Монасите извърнаха глава към абата, а после се спогледаха. С широко отворени очи, но затворени уста.

И въпреки това звънкият глас продължаваше да пее.

Абатът стоеше над нафората и потира с вино. Тялото и кръвта на Христа. Късче от свещения хляб застина във въздуха.

Великолепният глас звучеше отвсякъде, сякаш нахлуваше в църквата с бледите лъчи светлина и я превземаше цялата.

Абатът се обърна към малобройното паство. За да види дали някой от тях не е загубил ума си и намерил гласа си. Но единственото, което видя, бяха тримата полицаи. Седяха отделно един от друг. Наблюдаваха. Мълчаха.

Внезапно иззад паметната плоча на свети Гилберт се появи доминиканецът. Брат Себастиен бавно и тържествено тръгна към центъра на църквата. И спря там.

— Нищо не чувам — изпя той с бодро темпо, много по-бързо и по-лековато от всеки грегориански хорал, звучал някога в този храм. Латинските думи изпълниха пространството. — Чорапа си обувам.

Музиката, с която приорът бе намерил смъртта си, оживя.

— Аз не съм риба — пееше монотонно доминиканецът, докато крачеше по централната пътека. — Аз не съм риба.

Монасите и абатът се вкамениха. Цветни дъги танцуваха около тях, докато утринното слънце упорито си проправяше път през мъглата. Брат Себастиен вървеше към олтара, с високо вдигната глава и скрити под расото ръце, а гласът му изпълваше празнотата.

— Спрете.

Това не беше заповед, а вой. Лай.

Но доминиканецът не спря. Продължаваше — невъзмутимо и неумолимо — да пее и да пристъпва към олтара. И към монасите.

Арман Гамаш бавно се изправи, без да откъсва поглед от монаха, който най-сетне се бе отделил от останалите.

Гласът, един-единствен.

— Неее! — извика от болка монахът. Сякаш песента на доминиканеца пърлеше кожата му. Сякаш Инквизицията гореше на клада още един, последен монах.

Брат Себастиен спря точно под абата и вдигна поглед.

— Dies irae — изпя брат Себастиен. Ден на гняв.

— Спрете — молеше се монахът. Той пристъпи към доминиканеца и падна на колене. — Моооля ви.

И доминиканецът спря. Сега църквата се изпълваше единствено с ридания. И светлини с цветовете на дъгата.

— Вие убихте приора си — тихо каза Гамаш. — Ессе homo. Ето човека. И затова го убихте.

* * *

— Благослови ме, отче, защото съгреших.

Абатът се прекръсти.

— Продължавай, синко.

Последва дълго мълчание. Отец Филип знаеше, че тази стара изповедалня бе чула какво ли не през вековете. Но нищо толкова позорно като онова, което предстоеше да чуе.

Бог, разбира се, вече знаеше. Вероятно е знаел още преди убиецът да нанесе удара. Още преди мисълта за това да се оформи в главата му. Тази изповед не бе предназначена за Бога, а за грешника. За овцата, отлъчила се твърде далеч от стадото. И попаднала сред вълци.

— Извърших убийство. Убих приора.

* * *

По кожата на Жан Ги Бовоар лазеха буболечки и той се запита дали лечебницата не е свърталище на хлебарки или дървеници.

Прокара длан по дължината на ръцете си и се опита да докопа онези, които лазеха по гръбнака му. Двамата с началника се намираха в кабинета на приора, занимаваха се с писмена работа. Преглеждаха записките си. Събираха си нещата. Последни приготовления, преди да отпътуват с лодкаря.

Комисар Франкьор извърши официалния арест и извика хидроплана да ги отведе с арестувания. Сега Франкьор седеше в Светия храм, докато монахът убиец се изповядваше. Не пред полицията, а пред изповедника си.

Безпокойството на Бовоар го заливаше на вълни. Идваха все по-начесто и той вече не можеше да си намери място. Под дрехите му лазеха буболечки, заливаха го вълни на тревожност, едва си поемаше въздух.

И болката се бе завърнала. В стомаха му, в мозъка на костите. Косата, очите, сухите му устни — всичко го болеше.

— Имам нужда от хапче — каза. Едва успяваше да фокусира погледа си върху човека срещу себе си.

Гамаш вдигна очи от записките си и се взря в него.

— Моля ви. Само едно, последно, и спирам. Само едно, колкото да се прибера у дома.

— Лекарят каза да ти давам тиленол със засилено действие…

— Не искам тиленол — извика Бовоар и удари с длан по бюрото. — За бога, моля ви. Ще бъде последното, заклевам се.

Главният инспектор спокойно изтръска две таблетки върху дланта си, наля чаша вода и заобиколи бюрото. После протегна ръка към Бовоар. Жан Ги грабна хапчетата и ги захвърли на пода.

— Не тези, не тиленол. Имам нужда от другите.

Виждаше шишенцето в джоба на Гамаш.

Жан Ги Бовоар знаеше, че не бива. Знаеше, че ако прекрачи тази граница, няма връщане назад. Но в крайна сметка нямаше значение, че го знае. От значение бе само болката. И буболечките по кожата. И безпокойството. И нуждата.

Той рязко се надигна от стола, хвърли се към джоба на Гамаш и го повлече към каменната стена.

* * *

— Убих приора.

— Продължавай, синко — каза абатът.

Последва мълчание. Но не пълна тишина. Отец Филип чуваше хрипове — човекът от другата страна на изповедалнята с мъка поемаше въздух.

— Не исках. Нямах такова намерение.

Гласът започваше да звучи истерично, но абатът знаеше, че е безполезно.

— Бавно — посъветва го той. — Не бързай. Разкажи ми какво се случи.

Последва поредното кратко мълчание, докато монахът се вземе в ръце.

— Брат Матю искаше да поговорим за песента, която бе написал.

— Брат Матю ли я написа? — Абатът знаеше, че не бива да задава въпроси по време на изповед, но не успя да се овладее.

— Да.

— И думите, и музиката? — попита абатът и се зарече да не го прекъсва повече с въпроси. После безмълвно помоли Бог да му прости за лъжата.

Защото знаеше, че няма да е за последен път.

— Да. Всъщност написал музиката и добавил произволни думи на латински, които да пасват на ритъма. Искаше аз да напиша истинските думи.

— Искал е да напишеш молитва?

— Нещо такова. Не че мен ме бива толкова с латинския, просто всички го знаят по-добре от него. Мисля, че му трябваше съюзник. Искаше да направи грегорианските псалми още по-популярни и смяташе, че ако ги модернизираме мъничко, те ще стигнат до повече хора. Опитах се да го разубедя. Опитах се да му втълпя, че не е редно. Че това е богохулство.

Абатът седеше и мълчеше. Чакаше продължението. И най-после го дочака.

— Приорът ми даде новата песен преди около седмица. Каза ми, че ако му помогна, ще ме включи в новия запис. Като солист. Беше в еуфория, както и аз в началото. Докато не започнах да разбирам какво се опитваше да направи. То нямаше нищо общо с възхвалата на Бог, а се отнасяше единствено до собственото му его. Той очакваше аз да се съглася безропотно. И не повярва на ушите си, когато му отказах.

— Какво направи брат Матю тогава?

— Опита се да ме подкупи. После се ядоса. Каза, че направо ще ме изключи от хора.

Отец Филип се опита да си го представи. Да си единственият монах, който не участва в пеенето на псалмите. Да бъдеш изключен от тази възхвала. Да бъдеш изключен от братството. Изолиран. В пълно мълчание.

Това бе равносилно на смърт.

— Трябваше да го спра. Той щеше да разруши всичко. Песните, манастира. Мене. — Безплътният глас замълча, за да събере сили. А после заговори толкова тихо, че абатът трябваше да доближи ухото си до решетката, за да го чува. — Това беше богохулство. Вие го чухте, mon père. И сам разбирате, че трябваше да се вземат мерки.

Да, абатът го чу. Не можа да повярва на очите и ушите си, когато видя доминиканеца да върви по централната пътека в Светия храм. Отначало абатът изпадна в ужас, дори усети пристъп на ярост. Но после — да му прости Господ — целият му гняв се изпари и той се поддаде на съблазън.

Матю бе създал грегориански хорал със сложен ритъм. Музиката сломи и последните защитни укрепления на абата. Стени, за чието съществуване дори не подозираше. А невмите, нотите и прекрасният глас намериха път към сърцето на отец Филип.

И за няколко мига абатът позна абсолютното блаженство. Изпълни се с любов. Към Бога, към човека. Към себе си. Към всички и всичко.

Сега обаче чуваше единствено хлипането зад решетката.

Брат Люк най-сетне бе направил своя избор. Бе напуснал поста си в porterie, за да убие приора.

* * *

Гамаш усети как полита назад и се подготви за сблъсъка. Гърбът му удари каменната стена и той остана без въздух.

Но още по-голям бе шокът му в онази частица от секундата преди удара, когато осъзна кой го причинява.

Жадно пое въздух и почувства ръката на Жан Ги в джоба си. Опитваше се да докопа шишенцето.

Гамаш стисна ръката му и я изви. Бовоар извика и озверя още повече. Започна да удря Гамаш по лицето и гърдите. Отново го блъсна назад в отчаяния си, целенасочен стремеж да пребърка джоба му.

Нищо друго нямаше значение. Бовоар се мяташе и хвърляше и бе готов да мине и през бетон, само и само да се сдобие с шишенцето.

— Стига, Жан Ги, престани — викаше Гамаш, макар че нямаше полза и той го знаеше. Бовоар не беше на себе си. Гамаш вдигна лакътя си и притисна гърлото на Бовоар. И точно тогава забеляза нещо, от което едва не му спря сърцето.

Жан Ги Бовоар посегна към оръжието си.

* * *

— Всички онези невми — хлипаше брат Люк и подсмърчаше, а абатът си го представи как бърше нос с дългите си черни ръкави. — Не можех да повярвам. Мислех, че е шега, но приорът каза, че това е неговият шедьовър. Че творението му е родено след цял един живот, преминал в изучаване на песните. Гласовете щяха да пеят хорал. Заедно. Другите невми бяха за инструментите. Орган, цигулки, флейта. Работил върху това години наред, Père Abbè. А вие изобщо не сте забелязали.

Младежкият глас звучеше обвинително. Сякаш приорът бе съгрешил, а абатът не се бе справил със задълженията си.

Отец Филип погледна през решетката на изповедалнята, опитвайки се да надникне от другата страна. Да види младия мъж, когото наблюдаваше още от семинарията. Когото проследи от разстояние как порасна, как съзря и как прие духовен сан. И как гласът му започна дългото спускане от главата към сърцето.

Но спускането така и не завърши, макар приорът и абатът да не си бяха дали сметка. Прекрасният глас бе заседнал като буца в гърлото на младия човек.

След успеха на първия запис, но преди разрива в братството, Матю и абатът се бяха срещнали за един от редовните си разговори в градината. И Матю заяви, че моментът е настъпил. Хорът имаше нужда от младия мъж. Матю искаше да работи с него, да се погрижи за оформянето на този необикновен глас, преди да го е докопал някой не толкова талантлив капелмайстор.

Един от по-възрастните монаси тъкмо бе починал и абатът, макар и с неохота, се съгласи. Смущаваше го фактът, че брат Люк е съвсем млад, а манастирът се намираше твърде далеч от цивилизацията.

Но Матю успя да го убеди.

А сега, докато гледаше през решетката убиеца на Матю, абатът се запита дали приорът е искал да повлияе на гласа, или на самия монах.

Дали Матю е смятал, че останалите монаси може и да откажат да пеят толкова революционна творба? Но ако успееше да привлече в манастира младия самотен монах, щеше да накара него. И то не само да пее псалма, но и да напише думите.

Матю бе убедителен, а Люк — лековерен. Или поне така е смятал приорът.

— Какво стана? — попита абатът.

Последва пауза и още подсмърчане.

Абатът реши да не го притиска повече. Опита се да убеди себе си, че го ръководи необходимостта да прояви търпение. Но добре знаеше, че това не е търпение, а страх. Не искаше да чува какво се е случило после. Броеницата висеше от ръцете му, устните му мърдаха. И той чакаше.

* * *

Гамаш стисна ръката на Бовоар и се опита да избие пистолета. От гърлото на Жан Ги се разнесе отчаян вопъл. Младият инспектор се бореше с всички сили, риташе и се мяташе, но накрая Гамаш изви ръката му зад гърба и пистолетът изтрака на пода.

Двамата дишаха тежко. Гамаш притисна лицето на Жан Ги към грубата каменна стена. Бовоар се извиваше и се мъчеше да се отскубне, но Гамаш го държеше здраво.

— Пуснете ме — крещеше Бовоар на стената. — Тези хапчета са мои. Моя собственост.

Началникът продължи да притиска лицето му, мятането отслабна и накрая спря. И остана само един задъхан млад мъж. Напълно изцеден.

Гамаш взе кобура от колана на Бовоар, после бръкна в джоба му и извади полицейската му карта за самоличност. Сетне се наведе да вземе пистолета и обърна младия инспектор с лице към себе си.

Едната му буза бе ожулена до кръв.

— След малко си тръгваме, Жан Ги. Сядаме в онази лодка и тръгваме, но стигнем ли Монреал, веднага те водя в клиника за лечение на зависимости.

— Вървете по дяволите! Никога няма да се върна там. Да не би да си въобразявате, че като ме лишавате от хапчетата, вършите добро дело? Винаги мога да си набавя нови, дори без да напускам сградата на управлението.

— Ти няма да стъпиш в управлението. Отстранен си от работа. Нали не мислиш, че ще ти позволя да се разхождаш наоколо с хапчета и оръжие? Излизаш в отпуск по болест, а когато лекарят ти каже, че си добре, ще обсъдим връщането ти.

— Вървете по дяволите! — изсъска Бовоар и по брадичката му потече слюнка.

— Ако не отидеш доброволно, ще те арестувам за нападение над длъжностно лице и ще се споразумея със съдията да те изпрати в клиника за рехабилитация. Познаваш ме, ще го направя.

Бовоар задържа погледа на Гамаш. Да, познаваше го. Да, щеше да го направи.

Гамаш прибра значката и служебната карта на Бовоар в собствения си джоб. Жан Ги стоеше с отворена уста, слюнката му капеше на тънка струйка по пуловера. Олюляваше се, очите му бяха разширени и изцъклени.

— Не можете да ме отстраните.

Гамаш пое дълбоко въздух и отстъпи назад.

— Знам, че това не си ти, а проклетите хапчета. Те те убиват, Жан Ги. Но ще започнеш лечение и всичко ще бъде наред. Вярвай ми.

— Както ви вярвах във фабриката? Както ви вярваха останалите?

Макар и замаян, Бовоар разбра, че е успял да нанесе точен удар. Видя как началникът потръпна от думите му.

И това му достави удоволствие.

Бовоар проследи с поглед как главният инспектор бавно прибра пистолета му в кобура и го закопча за собствения си колан.

— Кой ти даде хапчетата?

— Казах ви. Намерих ги в килията си с бележка от лекаря.

— Не са от лекаря.

Но Бовоар бе прав за едно. Можеше да се снабди с оксиконтин когато си поискаше. В Квебек го продаваха под път и над път. Сейфът за съхранение на веществени доказателства в Sûretè преливаше от него. Някои от таблетките дори стигаха до съдебната зала.

Гамаш застина.

Вече знаеше кой е дал лекарството на Бовоар.

* * *

— Ecce homo — каза абатът. — Защо Матю е казал това, преди да издъхне?

— Това му казах аз, когато го ударих.

— Защо?

Последва нова пауза и поредното накъсано дишане.

— Защото не беше онзи, за когото го мислех.

— Искаш да кажеш, че се е оказал обикновен човек — подсказа абатът. — А не светец, за какъвто си го смятал. Той беше световен експерт по грегориански псалми. Гений дори. Но беше просто човек. А ти си очаквал да бъде нещо повече.

— Аз го обичах. Бях готов да направя всичко за него. Но той ме помоли да погазя псалмите, а това беше извън силите ми.

— Отишъл си в градината с ясното съзнание, че би могъл да го убиеш? — попита абатът с възможно най-спокойна интонация. — Взел си железния прът със себе си.

— Трябваше да го спра. Опитах се да го вразумя, когато се срещнахме в градината, да го накарам да промени намеренията си. Скъсах листа, който ми даде. Мислех, че е единственото копие. — Гласът спря. Но дишането продължи. Плитко, задъхано. — Брат Матю побесня. Каза, че ще ме изрита от хора. Че ще ме прати на пейките.

Абатът слушаше брат Люк, ала виждаше Матю. Не любящия, мил, благочестив приятел, а човек, обладан от ярост. Приклещен в ъгъла. Получил отказ. Абатът едва удържаше силата на тази личност. И започваше да разбира защо брат Люк се е сринал. И кое го е накарало да нанесе удара.

— Аз исках само да пея грегориански псалми. Дойдох тук да се уча от приора и да пея. Това е всичко. Нима не е достатъчно?

Гласът му звучеше пискливо и непонятно. Абатът с мъка различаваше думите. Брат Люк плачеше и му се молеше да го разбере. И абатът го разбра.

Матю бе човек. Също като този млад монах.

И като абата.

Отец Филип отпусна глава върху ръцете си, заслушан в риданията на младия мъж.

* * *

Арман Гамаш остави Бовоар в кабинета на приора и се отправи към Светия храм. С всяка стъпка гневът му кипеше все по-силно.

Лекарствата щяха да убият Жан Ги. Младият инспектор бавно и сигурно вървеше към гроба си. Гамаш го осъзнаваше. Извършителят също. И все пак го бе сторил.

Главният инспектор отвори вратата на Светия храм с такава сила, че тя се удари в стената с трясък. Монасите се обърнаха.

Обърна се и Силвен Франкьор. А Гамаш, докато крачеше към него с ледено спокойствие, видя как усмивката изчезна от красивото лице на комисаря.

— Трябва да поговорим, Силвен — каза Гамаш.

Франкьор отстъпи назад и се качи по стълбите към олтара.

— Моментът не е подходящ, Арман. Самолетът ще пристигне всеки момент.

— Моментът е идеален. — Гамаш продължаваше да върви напред, без да откъсва поглед от Франкьор. В ръката си държеше кърпичка.

Когато широките му енергични крачки най-сетне го отведоха до комисаря, Гамаш разтвори длан и показа шишенцето с хапчета.

Комисарят понечи да избяга, но Гамаш бе по-бърз и го настигна при подиума с хористите. Монасите се разпръснаха.

Единствено доминиканецът остана на мястото си, но нищо не каза и нищо не направи.

Гамаш се наведе към лицето на Франкьор.

— Можехте да го убиете — изръмжа главният инспектор. — И почти го убихте. Как можахте да причините това на свой човек?

Гамаш сграбчи Франкьор за ризата. Усети топлия му дъх върху лицето си — дишаше плитко, уплашено.

И Гамаш разбра. Още малко натиск. Още няколко мига и този проблем щеше да изчезне. Този човек щеше да изчезне. Само още малко да стисне.

И кой би могъл да го обвини?

Точно тогава обаче Гамаш го пусна. И отстъпи назад. Взираше се свирепо в комисаря и дишаше тежко. Нужно му беше усилие на волята да се вземе в ръце.

— Свършено е с теб, Гамаш — каза Франкьор с дрезгав шепот.

— Какво става тук?

Двамата се обърнаха и видяха Жан Ги, който стискаше облегалката на една от пейките и се взираше в тях. Бледото му лице лъщеше от пот.

— Нищо — отвърна Гамаш и изпъна раздърпаното си сако. — Лодката вече трябва да е тук. Събираме си багажа и тръгваме.

Гамаш слезе от олтара и се запъти към изхода. Тогава усети, че е сам. Обърна се.

Франкьор не беше помръднал. Нито пък Бовоар.

Гамаш бавно тръгна обратно по пътеката, без да изпуска от поглед Бовоар.

— Чу ли ме, Жан Ги? — попита. — Трябва да тръгваме.

— Инспектор Бовоар, струва ми се, се колебае — каза Франкьор и изпъна дрехите си.

— Вие ме отстранихте от работа — каза Бовоар. — Нямам нужда от лечение. Обещайте ми, че ако дойда с вас, няма да ме изпращате в клиника.

— Не мога да го направя — отвърна Гамаш и се вгледа в кървясалите очи на Жан Ги. — Имаш нужда от помощ.

— Не ме разсмивайте — каза Франкьор. — Нищо ви няма, инспекторе. Трябва ви само нормален началник, който да не се отнася с вас като с малко дете. Ако си мислите, че сега сте загазили, почакайте само да разбере за връзката ви с Ани.

Бовоар се обърна рязко към Франкьор. После обратно към Гамаш.

— Ние вече знаем за теб и Ани — каза главният инспектор, без да сваля поглед от Бовоар. — От месеци.

— Защо не казахте нищо тогава? — попита Франкьор. — Срамувате ли се? Надявахте се, че ще приключи бързо? Че дъщеря ви ще се вразуми? Може би затова иска да ви унижава, инспектор Бовоар. Може би затова ви е отстранил от работа и иска да ви изпрати в клиника. С един coup de grace[89] ще сложи край и на кариерата, и на любовта ви. Смятате ли, че момичето ще се омъжи за наркоман?

— Уважихме решението ви да не споделяте. — Гамаш не обърна внимание на Франкьор и продължи да говори само на Бовоар. — Знаехме, че ще ни кажете, когато се почувствате готови. Толкова се радваме. И за двама ви.

— Той не се радва — каза Франкьор. — Погледнете го. Изписано е на лицето му.

Гамаш пристъпи предпазливо напред, сякаш се приближаваше към плашлив елен.

— Да, Жан Ги, погледни ме. Разбрах за теб и Ани от букета люляк. Брахме цветята заедно, а ти й ги подари. Спомняш ли си?

Гласът му звучеше топло. И мило.

Гамаш протегна дясната си ръка към Бовоар. Ръка за помощ. Жан Ги забеляза лекото треперене на познатата длан.

— Върни се с мен — каза Гамаш.

В Светия храм се възцари пълна тишина.

— Той ви заряза да умрете на пода във фабриката — хладнокръвно продължи Франкьор. — Тръгна да спасява други и ви остави. Не ви обича. Дори не ви харесва. Иска да ви унижава. Иска да ви кастрира. Върнете му оръжието, Арман. И полицейската карта.

Но Гамаш не помръдна. Ръката му остана протегната към Бовоар. Погледът му беше впит в младия мъж.

— Главен комисар Франкьор е прочел здравното ти досие. Записите на разговорите ти с полицейския психолог — каза Гамаш. — Така е разбрал за връзките ти. Така е разбрал всичко за теб. Франкьор знае всичко, което си смятал за поверително, всичко, което си изрекъл пред психолога. И го използва, за да те манипулира.

— Ето че отново ви говори като на дете. Сякаш някой може да ви манипулира толкова лесно. Ако вие, Арман, не можете да му се доверите за оръжието, аз мога. — Франкьор разкопча собствения си кобур и пристъпи към Бовоар. — Вземете го, инспекторе. Знам, че не сте наркоман. И никога не сте били. Измъчвала ви е болка и сте имали нужда от лекарството. Разбирам ви.

Гамаш се обърна към Франкьор и с мъка потисна порива да извади пистолета от кобура на колана си и да довърши започнатото.

Вдишай дълбоко, каза си. Издишай дълбоко.

Когато се увери, че опасността е преминала, отново се обърна към Бовоар.

— Трябва да избереш.

Бовоар отмести поглед от Гамаш към Франкьор. И двамата стояха с протегнати към него ръце. Единият предлагаше лек тремор, а другият — пистолет.

— Ще ме изпратите ли в клиника?

Гамаш остана загледан в него за момент. Сетне кимна.

Последва безкрайно дълго мълчание. Накрая Бовоар го наруши. Но не с дума, а с действие. Направи крачка встрани от Гамаш.

* * *

Арман Гамаш стоеше на брега и наблюдаваше как хидропланът напуска пристана с Франкьор, брат Люк и Бовоар на борда.

— Ще се вразуми — приближи се до него доминиканецът.

Гамаш не каза нищо. Просто стоеше и гледаше как хидропланът подскача над вълните. После се обърна към събеседника си.

— Предполагам, че и вие се каните да тръгвате — каза Гамаш.

— Не бързам.

— Нима? Не бързате да отнесете Псалтира в Рим? Нали затова дойдохте?

— Така е, но напоследък доста размишлявам по въпроса. Псалтирът е много стар. И може би твърде крехък да пътува. Ще си помисля много хубаво, преди да направя каквото и да било. Може дори да се помоля за него. Решението може да отнеме известно време. А по църковните стандарти "известно време" може всъщност да се окаже цяла вечност.

— Не се бавете много — каза Гамаш. — Неприятно ми е да ви го припомням, но основите се рушат.

— Да, колкото до основите, разговарях с главата на Конгрегацията за доктрината на вярата. Той остана впечатлен от упоритото желание на абата да съхрани обетите за мълчание и смирение. Дори под напора на външни обстоятелства, в това число и вероятността манастирът да се срути.

Гамаш кимна.

— Твърда ръка на щурвала.

— Същите думи използва и Светият отец. И той се впечатли.

Гамаш вдигна вежди.

— И то до такава степен, че Ватиканът обмисля да плати възстановяването на "Сен Жилбер". Веднъж вече изгубихме гилбертинците. Би било жалко да ги изгубим отново.

Гамаш се усмихна и кимна. Отец Филип бе получил своето чудо.

— Когато ме помолихте да изпея новия псалм на брат Матю, знаехте ли, че брат Люк е убиецът? — попита доминиканецът. — Или се изненадахте?

— Подозирах, че може да е той, но не бях сигурен.

— Защо подозирахте точно него?

— От една страна, убийството е извършено след утринната молитва. Когато наблюдавах къде отиват всички след службата, забелязах, че единствено брат Люк остава сам. Никой не го придружава до портиерната. Никой не тръгва по онзи коридор. Единствено брат Люк би могъл да отиде незабелязано в градината, защото всички останали работят в групи.

— С изключение на абата.

— Така е. Известно време подозирах и него. Честно казано, подозирах всички почти до самия край. Осъзнах, че макар отец Филип да не се призна за виновен, той не свали категорично вината от себе си. Излъга, въпреки че лъжата му беше прозрачна. Каза, че слязъл в подземието да провери геотермалната система. Искаше да знаем, че е бил сам.

— Но той трябва да е бил наясно, че така влиза в списъка на заподозрените — каза брат Себастиен.

— Точно такова е било желанието му. Осъзнавал е, че някой от неговите монаси е извършил престъплението, и до известна степен се е чувствал отговорен. Ето защо се постара да постави името си в списъка на заподозрените. Това обаче още повече наклони везните към брат Люк.

— Защо?

Хидропланът вече едва докосваше вълните, готов да излети. Гамаш говореше на монаха, но не откъсваше очи от малкия самолет.

— Абатът се чудеше как е могъл да не усети нищо. Как е могъл да не го предвиди. От самото начало отец Филип ме впечатли със своята необичайна наблюдателност. Почти нищо не му убягваше. Така че и аз започнах да си задавам същия въпрос. Как е могъл абатът да не забележи? И видях два възможни отговора. Че нищо не му е убягнало, защото той самият е убиецът. Или че не е забелязал нищо просто защото убиецът е единственият монах, когото абатът все още не познава добре. Най-новият сред тях. Който по свой избор прекарва цялото си време в портиерната. Никой не го познава. Дори и приорът, както се оказа.

Самолетът набираше височина. Мъглата я нямаше и Гамаш закри очите си от яркото слънце.

— Ecce homo — каза брат Себастиен и погледна инспектора. После отмести поглед към манастира. Абатът бе оставил портата отворена и вървеше към тях.

— Отец Филип изслуша изповедта на брат Люк — каза доминиканецът.

— И с това свърши повече работа от мен. — Гамаш хвърли поглед към монаха, преди отново да вдигне очи към небето.

— Подозирам, че брат Люк ще ви разкаже всичко. Това ще е част от покаянието му. Плюс "Аве Мария" до края на живота.

— И така ще изкупи вината си? Ще заслужи опрощение?

— Надявам се. — Доминиканецът внимателно се вгледа в главния инспектор. — Поехте риск, когато ме помолихте да изпея творението на приора. Ами ако брат Люк си бе замълчал?

Гамаш кимна.

— Така е, рискувах. Но ми трябваше бързо решение. Надявах се, че щом е бил готов да убие само като го види на хартия, няма как да не реагира бурно, ако го чуе изпято в Светия храм.

— И все пак, ако Люк не бе реагирал? Ако не се бе издал? Какво щяхте да правите?

Гамаш се обърна и го погледна в очите.

— Мисля, че знаете.

— Щяхте да тръгнете с вашия инспектор? За да го изпратите на лечение? И да ни оставите тук с убиеца?

— Щеше да се наложи да се върна, но да — щях да тръгна с Бовоар.

Двамата се загледаха в самолета.

— Готов сте на всичко, за да спасите живота му, нали?

Гамаш не отговори. Доминиканецът се обърна и тръгна към манастира.

* * *

Жан Ги Бовоар погледна през прозорчето към блестящата повърхност на езерото.

— Ето — Франкьор подхвърли нещо към Бовоар. — Вземете.

Бовоар размаха ръце, улови шишенцето е хапчета и го притисна между дланите си.

— Merci. — Той ловко отвинти капачето и взе две таблетки. После облегна глава на хладния прозорец. Самолетът направи вираж и пое към манастир "Сен Жилбер".

Жан Ги погледна надолу. Неколцина монаси беряха боровинки зад стените. Той осъзна, че не е взел от шоколадовите плодчета, за да занесе на Ани. Но изпита болезненото усещане, че това вече нямаше значение.

Видя и монасите, наведени в градината. И един монах при кокошките. Порода "Шантиклер". Спасени от изчезване. Също като гилбертинците. И техните псалми.

Видя и Гамаш на брега. Гледаше нагоре. До него стоеше абатът, а доминиканецът се отдалечаваше.

Бовоар усети, че хапчетата започват да действат. Болката най-сетне отстъпваше, дупката в него се затваряше. Той въздъхна с облекчение. И внезапно разбра защо Гилберт от Семпрингам бе избрал този неповторим модел за робите на монасите. Дълго черно расо с бяла качулка.

Гледани отгоре — от Рая или от самолет — гилбертинците приличаха на кръстове. На живи кръстове.

Но имаше още нещо, което Бог — а сега и Бовоар — можеше да види.

Манастирът Saint-Gilbert-Entre-les-Loups нямаше форма на кръст. На хартия отец Клеман го бе нарисувал като разпятие, но това бе поредната лъжа на средновековния архитект.

Абатството всъщност имаше формата на невма. На разперени крила.

Сякаш манастир Saint-Gilbert-Entre-les-Loups бе готов да полети.

В този момент главен инспектор Гамаш погледна нагоре. А Бовоар извърна глава.

* * *

Гамаш проследи самолета с поглед, докато се изгуби в далечината, после се обърна към абата.

— Знам колко ужасно е било това за вас.

— За всички ни — съгласи се абатът. — Надявам се, че получихме добър урок.

Гамаш замълча за момент.

— И какъв е урокът?

Абатът се замисли.

— Знаете ли защо се наричаме Saint-Gilbert-Entre-les-Loups? Защо символът ни са два преплетени вълка?

Гамаш поклати глава.

— Реших, че има някаква връзка с пристигането на първите монаси. Че символизира опитомяването на дивата пустош или сприятеляването с нея. Нещо такова.

— Прав сте, датира от времето, когато отец Клеман и останалите монаси дошли тук — каза абатът. — Един от монтанаите[90] им разказал историята.

— Индианска история? — попита Гамаш, изненадан, че гилбертинците са били вдъхновени от нещо, което за тях е езичество.

— Отец Клеман го описва в дневниците си. Един от старейшините на племето споделил с него, че когато бил малък, дядо му отишъл при него и му казал, че в него се борели два вълка. Единият бил сив, а другият — черен. Сивият искал дядо му да бъде смел, търпелив и добър. Другият, черният, искал дядо му да бъде страховит и жесток. Това разстроило момчето и то размишлявало няколко дни, а после отишло при дядо си и го попитало: "Дядо, кой от вълците ще спечели?".

Абатът леко се усмихна и се вгледа в главния инспектор.

— Знаете ли какво отговорил дядо му?

Гамаш поклати глава. Лицето на детектива излъчваше такава печал, че сърцето на абата се сви.

— Онзи, който храня — каза отец Филип.

Гамаш обърна глава и погледна към манастира, който щеше да бъде укрепен и векове наред щеше да е тук за поколения монаси. Saint-Gilbert-Entre-les-Loups. Бе разбрал думите погрешно. Свети Гилберт сред вълците, но не застрашен от тях, а помежду им. На мястото на вечния избор.

Абатът забеляза оръжието на колана му и мрачното му изражение.

— Искате ли да се изповядате?

Главният инспектор погледна към небето и усети северния вятър върху лицето си. Мор някакъв ни стига.

Стори му се, че някъде в далечината продължаваше да се чува самолетен двигател. После и това утихна. И той се сля с абсолютната тишина.

— Още не, mon père.

Бележки под линия:

1

Проспер Луи Паскал Геранже (1805–1875). — б. пр.

2

Annie Get Your Gun (англ. Ез.), мюзикъл от Ървинг Бърлин, поставен за пръв път на Бродуей през 1946 г., възраждан многократно както на театралната сцена, така и за киното и телевизията. — б. пр.

3

"Жалбата на тюлена в Аляска", най-известната песен на канадската рок група "Бо Домаж". — б. пр.

4

Кифличка с пълнеж от шоколад, наричана още шоколадов хляб. — б. пр.

5

Не знам какво си (фр. Ез.). — б. пр.

6

Plunger (англ. ез.) — уред за отпушване на тоалетна с дръжка и гумен накрайник, чрез който се създава вакуум. У нас се среща и като "плънджър". — б. р.

7

Скъпа моя (фр. ез.). — б. пр.

8

Квебекската полиция (фр. ез.). — б. р.

9

Квартал (фр. ез.). — б. пр.

10

За цитата от Библията е използван преводът на Св. синод на Българската православна църква, София, 1993 г. — б. р.

11

Профилирана греда, закрепена върху горния край на борда или палубата на кораб или лодка. — б. р.

12

Произнася се като "Сен Жилбер Онтр ле Лу". В превода е запазено авторовото решение пълното име на манастира да е изписано на френски. При съкратеното изписване е използвана транслитерация — "Сен Жилбер" (Saint Gilbert — свети Гилберт). — б. пр.

13

Ругатня, типична за Квабек, от maudit — проклет, и tabernac, свързва се с религиозното tabernacle — храм, скиния (фр. ез.). — б. р.

14

Добър ден, братко мой (фр. ез.). — б. пр.

15

Вертикален разделител на прозорец, неподвижна и неразделна част от касата му. — б. пр.

16

Отче мой (фр. ез.). — б. пр.

17

Светата броеница (от латински — "Розариум", "розова градина" или "венец от рози") е една от най-разпространените католически молитви. Разделена на пет части, известна още като "Малкото евангелие". — б. пр.

18

Отче абате (фр. ез.). — б. пр.

19

Титла на глава на по-малък католически манастир или на първия по старшинство след абата в монашеската общност. — б. пр.

20

От "Проявления на Божествената любов" на Юлиана от Норич, бенедиктинска монахиня, светица на католическата църква (1342–1416). — б. пр.

21

Началник, шеф (фр. ез.). — б. пр.

22

Служба, почтеност, справедливост (фр. ез.). — б. пр.

23

Лекар (фр. ез.). — б. пр.

24

Простатно-специфичен антиген; тест, който основно се използва при скрининг за рак на простатата. — б. пр.

25

Националната хокейна лига (NHL). - б. пр.

26

Зоомагазин; малка ферма (фр. ез.). — б. пр.

27

Друже, приятелю; старче (фр. ез.). — б. пр.

28

Малък, дребен (фр. ез.). — б. пр.

29

И други неща; и така нататък (лат. ез.). — б. пр.

30

До безкрай (лат.). — б. пр.

31

Наложителен; изискване на етикета или модата (фр. ез.). — б. пр.

32

Hochelaga-Maisonneuve (фр. Ез.) — район в Монреал, Квебек, разположен в източната половина на острова. — б. пр.

33

Аналой (или аналогий) — висока масичка, върху която се поставят икони и църковните книги при четения. — б. пр.

34

Това съм аз (фр. ез.). — б. пр

35

Сърце мое (фр. ез.). — б. пр.

36

Архиепископ на Кентърбъри (от 1162 г. до смъртта му), почитан като светец и мъченик от католическата и англиканската църква. След конфликт с Хенри II е убит в Кентърбърийската катедрала от последователите на краля. "Томас á Бекет" е остарял начин на изписване на името, вероятно като имитация на Томас á Кемпис. — б. пр.

37

Превод Васил Дудеков-Кършев. — б. пр.

38

Вярно е (фр. ез.). — б. пр

39

Свършен факт (фр. ез.). — б. пр.

40

Не, нали (фр. ез.). — б. пр.

41

Волтфас, пълен обрат, рязка промяна (от фр.). — б. пр.

42

Кокаин под формата на малки кристали, обработени с химикали, позволяващи лесно пушене и бърза абсорбция — б. пр.

43

Равно едногласно пеене, характерно за грегорианския хорал. — б. пр.

44

Йори, магаренцето от "Мечо Пух", известно със своята меланхоличност и вечно тъжния си глас. — б. пр.

45

Буквално: Бокал! Храм! Жертвен хляб! (фр. ез.). — б. пр.

46

Електрическа компания със седалище в Монреал, основана през 1944 година. — б. пр.

47

Това е (фр. ез.). — б. пр.

48

Хералдически символ, част от знамето на канадската провинция Квебек — б. пр.

49

Министерство на правосъдието на Квебек (фр. ез.). — б. пр.

50

Благодаря, синко (фр. ез.). — б. пр.

51

"Риск" (Jeopardy!), телевизионна викторина от 1964 г. с водещ Алекс Требек. — б. пр.

52

To do the right deedfor the wrong reason. „Убийство в катедралата“, T. С. Елиът, превод Васил Дудеков-Кършев. — б. пр.

53

Тези думи се приписват на Хенри II по адрес на Томас Бекет, архиепископ на Кентърбъри. — б. пр.

54

Религиозен (фр. ез.). — б. пр.

55

В готовност (лат.). — б. пр.

56

Тръпка, трепет (фр. ез.). — б. пр.

57

Груба дреха от козина, която отшелниците носят на голо. — б. пр.

58

Опиоидни аналгетици, изписвани под строг лекарски контрол. — б. пр.

59

Братко Жак, братко Жак, спиш ли? Спиш ли? (фр. ез.) — б. пр.

60

Лайно (фр. ез.). — б. пр.

61

Престъпен умисъл (лат. ез.). — б. пр.

62

Пътешественици (фр. ез.). — б. пр.

63

Учтивост (фр. ез.). — б. пр.

64

Именно; точно така (фр. ез.). — б. пр.

65

Кемптаунската гонка, пет мили дълга (англ. ез.) от Camptown Races, песен на Дейв Брубек. — б. пр.

66

All the doo-dah day, от същата песен. — б. пр.

67

Френски ликьор, създаден през 1510 г. в манастира „Бенедиктин“ за укрепване на здравето в борбата на монасите срещу маларията. Съдържа 27 билки. С преобладаващ вкус и аромат на карамфил, кардамон, сладка папрат, мед, карамел. — б. пр.

68

Наздраве (фр. ез.). — б. пр.

69

Буквално: език на франките (лат. ез.). В преносен смисъл: говорим език, обикновено хибриден, употребяван за ограничено общуване между народи с взаимно неразбираеми езици. — б. пр.

70

Алън Лернер (сценарист и либретист) и Фредерик Лоу (композитор), известни най-вече като автори на музиката и текста за някои от най-успешните мюзикъли на Бродуей. — б. пр.

71

Уилям Гилбърт (драматург) и Артър Съливан (композитор), театрален тандем от викторианската епоха, автори на оперети. — б. пр.

72

Храст с яркожълти цветове, известен още като „Чернооката Сюзан“ или „Китайско слънце“. — б. пр.

73

Жива картина (фр. ез.). — б. пр.

74

The Little Engine That Could (англ. ез.), „Локомотивчето, което можеше“. — б. пр.

75

Света Хилдегард фон Бинген, наричана Рейнската Сибила, е немска абатиса, монахиня, мистик, писател и композитор от епохата на Средновековието. Векове наред е била почитана като светица, макар да не е била канонизирана. Едва през май 2012 г. папа Бенедикт XVI я канонизира официално, а през октомври същата година й дава титлата „Учител на Църквата“ редом с имената на най-видни теолози и почитани светци. — б. пр.

76

Да. Вярно е (фр. ез.). — б. пр.

77

Голяма смърт (фр. ез.). — б. пр.

78

Водоливник. Каменна статуя, една от най-характерните особености на готическата архитектура. — б. пр.

79

От коледна песен: Oh come, all ye faithful, joyful and triumphant (англ. ез.) Елате, вий всички вярващи, радостни и щастливи. — б. пр.

80

Дълга бяла горна ленена риза, наричана още алба или туника. Символ на духовна радост и нравствена чистота. — б. пр.

81

Доминиканският орден: католически монашески орден, основан от св. Доминик де Гусман през XIII век. Известен още като Орден на проповедниците, или Божиите кучета (поради сходното звучене на латински, domini cartis). — б. пр

82

Професионален хокеист, който играе в националната хокейна лига на: Канада в периода преди и след Втората световна война (1921–2000). — б. пр.

83

Национално канадско ястие от пържени картофи, извара и сос, много популярно в Квебек. — б. пр.

84

Мили боже (фр. ез.). — б. пр.

85

Катарството е религиозно течение, възникнало в средата на X век и определено от Римокатолическата църква като ерес. — б. пр.

86

Клуб Медитеране: френска туристическа компания. — б. пр.

87

Молебствие, дълга молитва. — б. пр.

88

Северно предградие на Париж. — б. пр.

89

Буквално фразата се превежда като „убийство от милосърдие“; съкрушителен удар (фр. ез.). — б. пр.

90

Северноамериканско индианско племе, обитавало Северозападните територии на Канада. Известни още като наскапи или ину. — б. пр.

Content

Луиз Пени
Красива мистерия
Разследванията на инспектор Гамаш #8

БЛАГОДАРНОСТИ

ДЕЙСТВАЩИ ЛИЦА

ПРОЛОГ

ГЛАВА ПЪРВА

ГЛАВА ВТОРА

ГЛАВА ТРЕТА

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

ГЛАВА ПЕТА

ГЛАВА ШЕСТА

ГЛАВА СЕДМА

ГЛАВА ОСМА

ГЛАВА ДЕВЕТА

ГЛАВА ДЕСЕТА

ГЛАВА ЕДИНАЙСЕТА

ГЛАВА ДВАНАЙСЕТА

ГЛАВА ТРИНАЙСЕТА

ГЛАВА ЧЕТИРИНАЙСЕТА

ГЛАВА ПЕТНАЙСЕТА

ГЛАВА ШЕСТНАЙСЕТА

ГЛАВА СЕДЕМНАЙСЕТА

ГЛАВА ОСЕМНАЙСЕТА

ГЛАВА ДЕВЕТНАЙСЕТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЪРВА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ВТОРА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ТРЕТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ПЕТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ШЕСТА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И СЕДМА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ОСМА

ГЛАВА ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА

ГЛАВА ТРИЙСЕТА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ПЪРВА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ВТОРА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ТРЕТА

ГЛАВА ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Бележки под линия: