Луиз Пени

Светлина в пукнатините

Разследванията на инспектор Гамаш #9

ДЕЙСТВАЩИ ЛИЦА

Полицаите от Sûretè du Quèbec

Арман Гамаш — главен инспектор от отдел "Убийства" на Sûretè du Quèbec

Жан Ги Бовоар — полицай от екипа на Франкьор, бивш заместник на Гамаш

Изабел Лакост — инспектор, заместник на Гамаш

Терез Брюнел — комисар

Жером Брюнел — пенсиониран лекар, съпруг на комисар Терез Брюнел

Ивет Никол — млад полицай от отдел "Телекомуникации"

Силвен Франкьор — главен комисар

Мартен Тесие — инспектор, заместник на Франкьор

Ламбер — главен инспектор, началник на отдел "Киберпрестъпления"

Местните и гостите на Трите бора

Клара Мороу — художник

Мирна Ландерс — собственик на книжарницата в Трите бора, бивш психолог

Рут Зардо — възрастна поетеса

Габриел Дюбо — готвач и хотелиер; държи местното бистро и пансиона на селото с партньора си Оливие

Оливие Брюле — търговец на антикварни стоки; държи местното бистро и пансиона на селото с партньора си Габри

Жил Сандон — дърводелец, бивш дървосекач

Констанс Пино/Уеле — една от петзначките Уеле; бивша пациентка на Мирна и нейна приятелка

Жителите на град Монреал

Одри Вилньов — старши експерт в Министерството на транспорта

Гаетан Вилньов — съпруг на Одри Вилньов

Жорж Ренар — министър-председател на Квебек

Марк Бро — началник на отдел "Убийства" в монреалската полиция

Речник на някои френски думи и изрази в романа

Á bientôt! — До скоро!

Á demain — До утре!

Absolument — абсолютно

Bien sûr— разбира се

Bon — добре

Bonjour — добър ден

C'est çа — така е

Café аи lait — кафе с мляко

Се n'est pas necessaire — не е необходимо

cul-de-sac — задънена улица

D'accord- добре

Désolé — съжалявам

Extraordinaire — изключително

Frére — брат

Joyeux Noël — Весела Коледа!

Mon ami — приятелю (мой)

Mon vieux — стари приятелю

Oui — да

S'il vous plaît — моля

Viens isi! — Ела тук!

Voilá — ето

Voyons — вижте

ПЪРВА ГЛАВА

Одри Вилньов знаеше, че онова, което си въобразява, няма как да се случи. Беше голяма жена и можеше да направи разлика между реалността и въображението си. Но всяка сутрин, докато шофираше през тунела "Вил Мари" от дома си в Източен Монреал към работното си място, тя виждаше. Чуваше. Усещаше неизбежността.

Първият знак щеше да бъде експлозия от червени светлини, когато шофьорите натиснат рязко спирачките си. Камионът отпред щеше да завие внезапно, гумите му щяха да поднесат и тежката машина щеше да се блъсне странично. Адски писък щеше да отекне в коравите стени, да се стрелне към нея и да я погълне. Клаксони, аларми, спирачки, крещене.

Тогава Одри щеше да види как от тавана се откъсват огромни парчета бетон и повличат след себе си плетеница от метални вени и сухожилия. Щеше да рухне скелетът на тунела, който поддържаше цялата структура. И целия град Монреал.

До днес.

Тогава, тогава… кръгът от дневна светлина в дъното на тунела щеше да се затвори. Като око.

След него — мрак.

И дълго, дълго очакване. Да бъде смазана.

Всяка сутрин и всяка вечер, докато Одри Вилньов минаваше с автомобила си през инженерното чудо, което свързваше двата края на града, структурата се сгромолясваше.

— Всичко ще бъде наред. — Жената се изсмя тихичко на себе си. — Всичко ще бъде наред.

Увеличи звука на радиото и запя в един глас с музиката.

Но по ръцете й, хванали волана, все така лазеха тръпки, дланите й започнаха да изстиват и да се сковават, а сърцето й затуптя бясно. Върху предното стъкло на колата се плисна вълна от киша. Чистачките я отмиха и оставиха след себе си полумесец от мътни ивици.

Колоната от автомобили отпред намали скоростта. После спря.

Очите на Одри се разшириха. Такова нещо не й се бе случвало никога преди. И без това пътуването през тунела бе ужасно преживяване. Но да стои неподвижно в него беше невъобразимо. Мозъкът й се вцепени.

— Всичко ще бъде наред.

Но не можеше да чуе собствения си глас — толкова бе тъничък, че не успяваше да надвие оглушителното бучене в главата й.

Жената заключи вратата отвътре с лакът. Не за да попречи на някого да влезе, а за да не позволи на себе си да излезе. Плах опит да спре непреодолимото си желание да се втурне навън и да бяга, да бяга с писъци, докато не се измъкне от тунела. Стисна волана. Здраво. По-здраво. Още по-здраво.

Стрелна с поглед опръсканата с кал близка стена, тавана, отсрещната стена.

Пукнатините.

Мили боже, пукнатините.

И немарливите опити да бъдат замазани.

Не ремонтирани, а прикрити.

"Това не означава, че тунелът ще рухне" — уверяваше сама себе си.

Но пукнатините се разширяваха и поглъщаха разума й. Всички чудовища от кошмарите й се материализираха и започнаха да изпълзяват и да се протягат към нея през ужасните процепи.

Одри спря музиката, за да се концентрира, изострила вниманието си до краен предел. Колата пред нея се придвижи едва забележимо. И отново спря.

— Давай, давай, давай! — повтаряше умолително.

Но Одри Вилньов беше в капана на ужаса. Нямаше къде да избяга. И ако тунелът беше страшен, онова, което я очакваше в сивия декемврийски ден отвън, беше още по-лошо.

От много дни, седмици, месеци, дори години — ако трябваше да е напълно честна — тя знаеше, че чудовищата съществуват. Живееха в пукнатините на тунелите, в тъмните улички и в спретнати, подредени къщички. Носеха имена като Франкенщайн, Дракула, Марта, Дейвид и Пиер. И почти винаги човек се натъкваше на тях, където най-малко очакваше.

Надзърна в огледалото за обратно виждане и оттам я изгледаха две уплашени кафяви очи. Но в отражението забеляза и своето спасение. Сребърния куршум. Дървения кол.

Красива празнична рокля.

Посветила бе часове наред, за да я ушие. Можеше — трябваше — да прекара това време в опаковане на коледни подаръци за съпруга и дъщерите си. Да пече курабийки във формата на звездички, ангели и весели снежни човеци с копчета от бонбони и желирани очички.

Вместо това всяка вечер, щом се прибереше у дома, Одри Вилньов слизаше направо в мазето при шевната си машина. Надвесена над изумруденозеления плат, бе извезала всичките си надежди в шевовете на тази празнична рокля.

В съдбоносната вечер щеше да я облече, да се появи на коледното тържество, да се озърне и да почувства изненаданите погледи върху себе си. В прилепналата зелена дреха невзрачната до този момент Одри Вилньов щеше да бъде в центъра на вниманието. Но целта й не беше да привлича вниманието на всички присъстващи. Само на един мъж. А когато той я забележеше, можеше да си отдъхне.

Щеше да му прехвърли бремето си и животът й щеше да си продължи постарому. Пукнатините щяха да бъдат поправени. Проблемите — изгладени. Чудовищата — изпратени обратно там, където им е мястото.

Пред нея се виждаше изходът към моста "Шамплен". Обикновено не излизаше оттам, но днес не беше обикновен ден.

Одри пусна мигач и забеляза как шофьорът от съседната кола я изгледа кисело. Накъде пък е тръгнала тази? Всички бяха в капана на задръстването. Но Одри Вилньов бе в още по-ужасен капан. Мъжът й показа среден пръст, което обаче не я обиди. В Квебек този жест бе толкова често срещан, колкото и дружелюбното махане. Ако квебекчани произвеждаха автомобили, емблемата в центъра на предния капак щеше да е във формата на среден пръст. При нормални обстоятелства Одри щеше да отвърне също толкова "Дружелюбно", но в момента бе твърде заета с други мисли.

Престрои се в най-дясната лента, към изхода към моста. Стената на тунела бе на метри от нея. Ако се протегнеше, можеше да вкара юмрук в някоя от дупките.

— Всичко ще бъде наред.

Одри Вилньов знаеше, че може да я очаква какво ли не, но нещата едва ли щяха да бъдат "наред".

ВТОРА ГЛАВА

Вземи си твоя шибана патица — сопна се Рут и притисна Роза малко по-плътно към себе си. Жив пухен юрган.

Констанс Пино се усмихна и отправи поглед напред. Преди четири дни нямаше дори да й мине през ума да си взима патица, но в момента всъщност завиждаше на Рут за Роза. И то не само заради топлината, която птицата даряваше в мразовития декемврийски ден.

Преди четири дни не би й хрумнало да се разделя с удобния стол край камината в бистрото, за да седне на ледената пейка редом до жена, която бе или пияна, или побъркана. Но ето че беше тук.

Преди четири дни Констанс Пино нямаше представа, че топлината може да приема много различни форми. Както и здравият разум. Вече знаеше.

— Заааащитаааа! — изкрещя Рут към младежите, които играеха върху заледеното езеро. — За бога, Ейми Патерсън, Роза ще се справи по-добре от теб!

Ейми префуча на кънките си край двете жени и Констанс я чу да казва нещо като "патица". Или "баница". Или…

— Обожават ме — поясни Рут на Констанс. Или на Роза. Или на празното пространство.

— Страхуват се от теб — отвърна Констанс.

Възрастната поетеса я стрелна с преценяващ поглед:

— Ти пък още ли си жива? Мислех, че вече си умряла.

Констанс се засмя и облачето от веселие се понесе над селския площад, за да се слее с пушека от комините.

Преди четири дни си мислеше, че никога повече няма да се засмее. Но докато глезените й тънеха в снега, а задникът й мръзнеше на пейката до Рут, бе открила още запаси. Скътани. Тук, в Трите бора. Където пазеха смеха.

Двете жени наблюдаваха суматохата на селския площад мълчаливо, ако не се броеше някое и друго изкрякване, за което Констанс се надяваше, че идва от патицата.

Въпреки че бяха приблизително на еднакви години, двете старици бяха пълни противоположности. Докато Констанс беше мека, Рут беше твърда. Докато косата на гостенката беше копринена, дълга и прибрана в прилежен кок, прическата на Рут бе грубовата и късо подстригана. Докато Констанс бе закръглена, Рут бе ръбеста. Остра и бодлива.

Роза се раздвижи и разпери криле. Плъзна се от коленете на поетесата върху заснежената пейка и прецапа няколкото стъпки до Констанс. Покачи се в нейния скут и се настани там.

Рут присви очи. Но не помръдна.

Валеше ден и нощ, откакто Констанс пристигна в Трите бора. Възрастната жена бе прекарала целия си съзнателен живот в Монреал и бе забравила колко красив всъщност може да бъде снегът. Свикнала бе да мисли за него като за нещо, което трябва да бъде отстранено. Боклук, който пада от небето.

Но това тук бе снегът от нейното детство. Весел, игрив, ярък и чист. Колкото повече, толкова по-хубаво. Беше създаден за игра.

Трупаше се върху покривите на каменните къщи, на дъсчените къщи и на сградите от розови тухли, които ограждаха селския площад. Ръсеше се върху бистрото и книжарницата, пекарната и смесения магазин. На Констанс й изглеждаше така, сякаш някой алхимик бе запретнал ръкави и резултатът от труда му беше Трите бора. Изникнало от нищото и кацнало в тази долина. А може би, подобно на снега, мъничкото селце бе паднало от небето, за да се превърне в меката постеля, където могат да се приземят всички онези, които също падат.

Когато Констанс пристигна за пръв път и паркира автомобила си пред книжарницата на Мирна, я тревожеше, че снежната вихрушка прераства във виелица.

— Трябва ли да преместя колата? — обърнала се бе Констанс към Мирна, преди да се качат, за да си легнат. Застанала пред витрината на своята "Книжарница за нови и употребявани книги", чернокожата жена се бе замислила върху въпроса.

— Според мен си е добре там.

Добре си е там.

Така се и оказа. Констанс прекара неспокойна нощ, докато напрягаше слуха си да чуе сирените на снегорините. Предупреждение да разкопае колата си и да я премести. Прозорците на стаята й дрънчаха, а вятърът яростно запращаше сняг към тях. Жената чуваше как зимната фъртуна вие сред дърветата и между стабилните къщи. Като нещо живо, излязло на лов. Най-сетне Констанс се унесе в сън на топло под юргана. Когато се събуди, бурята бе утихнала. Старицата се приближи към прозореца в очакване да види колата си затрупана — бяла могила под две педи пресен сняг. Но се оказа, че пътят е почистен, а всички коли — разкопани.

"Добре си е там."

Така най-накрая на нея също й беше добре тук.

В продължение на четири дни и четири нощи не спря да вали, преди Били Уилямс да се завърне със снегорина си. Дотогава селцето Трите бора бе засипано от снежната виелица, откъснато от света. Но това нямаше значение, защото всичко, от което се нуждаеха, си беше тук.

Седемдесет и седем годишната Констанс Пино бавно осъзнаваше, че й е добре не защото има бистро наблизо, а защото това е бистрото на Оливие и Габри. В селото имаше не просто книжарница, а книжарницата на Мирна, пекарната на Сара и смесеният магазин на мосю Беливо.

Когато пристигна, се имаше за самодостатъчна градска жена, а сега по дрехите й бе полепнал сняг, седеше на пейка до смахната бабичка и в скута й се бе намърдала патица.

Е, кой беше лудият?

Но Констанс Пино разбираше — не само че не се беше смахнала, ами най-сетне се чувстваше напълно осъзната.

— Дойдох да те попитам дали искаш нещо за пиене — рече.

— За бога, дърто, защо не започна с това? — Рут стана и изтупа снежинките от платненото си палто.

Констанс също се изправи и връчи Роза обратно на стопанката й, като подметна: "Патка!".

Рут изсумтя и прие както птицата, така и закачката.

Оливие и Габри се зададоха откъм пансиона и пресрещнаха двете жени по пътя.

— Виелицата довя гейовете — отбеляза възрастната поетеса.

— Някога бях чист като току-що навалял сняг — довери Габри на Констанс. — После се развратих.

Оливие и Констанс се разсмяха.

— Играеш го Мей Уест[1]? — подхвърли Рут. — Етел Мърман[2] няма ли да ревнува?

— Има достатъчно място за всички — отбеляза Оливие, като погледна едрия си партньор.

До този момент Констанс не си бе имала работа с хомосексуалисти, поне не и доколкото й бе известно. Знаеше само, че, те са "те". Не "ние". И че са противоестествени. Най-милото определение, което можеше да даде за тях, беше, че са увредени. Болни.

Но в повечето случаи, ако въобще мислеше за хомосексуалните, го правеше с неодобрение. Дори с отвращение.

Допреди четири дни. Допреди да завали сняг и селцето в долината да бъде откъснато от останалия свят. Допреди Констанс да разбере, че Оливие — човекът, към когото се отнасяше така хладно — е разчистил снега около колата й. Без да го е молила. Без излишни приказки.

Допреди да види от прозореца на спалнята си, в мансардата на Мирна над книжарницата, как Габри се тътри през виелицата с приведена глава, за да занесе кафе и кроасани на жителите на селото, които не бяха успели да стигнат до бистрото за закуска. Наблюдаваше го как разнася храната, а сетне разчиства с лопата праговете, стълбите и пътечките пред входните врати на домовете им.

После тръгваше. Към следващата къща.

Констанс усети как силната длан на Оливие здраво държи ръката й. Ако в този момент някой непознат пристигнеше в селото, какво ли щеше да си помисли? Че Габри и Оливие са нейни синове?

Надяваше се да е така.

Констанс прекрачи прага и вдъхна вече познатия мирис на бистрото. В тъмните греди на тавана и в широките чамови дъски на пода в продължение на повече от век се беше просмуквал ароматът на дим от кленовите цепеници в камината и на силно кафе.

— Насам!

Констанс тръгна в посоката, от която долиташе гласът. Разделените с мулион прозорци пропускаха наличната дневна светлина, но все пак беше сумрачно. Възрастната жена погледна към големите зидани камини в двата края на салона — в тях пламтяха весели огньове, а наоколо бяха подредени удобни дивани и кресла. В центъра на помещението, между огньовете и кътовете с мека мебел, антикварни маси от чамово дърво бяха заредени с прибори за хранене и разнородни чинии от костен порцелан. Огромно и пищно коледно дърво заемаше един от ъглите на салона. Сред игличките му проблясваха червени, сини и зелени светлинки, а по клоните бяха накичени събрани от кол и въже топки, играчки и висулки.

Неколцина клиенти на бистрото седяха на креслата, обгърнали с длани чаши с cafe au lait[3] или горещ шоколад, и четяха вчерашните вестници на френски и на английски.

Възгласът бе долетял от другия край на помещението и въпреки че Констанс все още не виждаше ясно жената, която я бе повикала, много добре знаеше коя е тя.

— Поръчах ти чай.

Мирна посрещна новодошлите права край една от камините.

— Надявам се, че говориш на нея — измърмори Рут, след което зае най-хубавото място до огъня и опъна краката си върху близката табуретка.

Констанс прегърна Мирна и усети меката й плът под дебелия пуловер. Макар че Мирна бе едра чернокожа жена и поне с двайсет години по-млада от гостенката, на Констанс й приличаше — и ухаеше — на майка й. В първия момент това я бе стреснало, сякаш я бяха хванали неподготвена. Но с времето започна да очаква с нетърпение тези прегръдки.

Възрастната жена отпиваше от чая си, съзерцаваше игривите пламъци в огнището и слушаше с половин ухо как Мирна и Рут обсъждат последната доставка на книги, която снегът бе забавил.

Усети как топлината я отпуска и унася.

Четири дни. А вече се бе сдобила с двама синове гейове, огромна чернокожа майка и откачена поетеса за приятелка. И обмисляше да си вземе и патица.

Нямаше такива очаквания за пътуването си.

Потъна в мислите си, докато хипнотизиращият огън приковаваше погледа й. Никак не бе сигурна, че Мирна разбира причината за посещението й. Причината да се свърже с нея след толкова много години. Жизненоважно бе Мирна да разбере, но времето вече изтичаше.

— Снегът понамаля — съобщи Клара Мороу. Прокара пръсти през кичурите си в опит да приведе в приличен вид разрошената от шапката си коса, но само влоши положението още повече.

Констанс се сепна и осъзна, че въобще не бе забелязала кога е влязла Клара.

Запознала се бе с художничката още през първата си вечер в Трите бора. Двете с Мирна бяха поканени на гости у Клара. Констанс копнееше за тиха вечеря насаме с приятелката си, но не знаеше как да откаже учтиво. Затова облякоха палтата си, обуха ботуши и се затътриха през снега.

Трябваше да бъдат само трите, което само по себе си й идваше в повече, но тогава пристигна Рут Зардо с патицата си и вечерта се превърна от леко неприятна в пълен провал. През цялото време Роза крякаше нещо, което наподобяваше ругатня, а стопанката й се бе отдала на пиене, псуване, ръсене на обиди и насилствено взимане на думата.

Разбира се, Констанс бе чувала за Рут. Поетесата бе спечелила Наградата на генерал-губернатора и оттогава Канада можеше спокойно да се гордее с побъркан и огорчен лауреат на поетичния приз.

Кой нарани те толкова непоправимо, та всеки флирт посрещаш като облак черен?

"Добър въпрос" — мислеше си Констанс, докато вечерта се влачеше мъчително. Изкушаваше се да го зададе на смахнатата поетеса, но не смееше, защото се боеше да не й бъде зададен на нея самата.

Клара бе приготвила омлети с разтопено козе сирене. Менюто се допълваше от зелена салата и топли пресни франзели. Нахраниха се в голямата кухня, а когато вечерята приключи, Мирна се захвана да прави кафе, Рут и Роза се оттеглиха в дневната, а Клара отведе гостенката в ателието си. Беше тясно, препълнено с четки, палитри и платна. Миришеше на маслени бои, терпентин и узрели банани.

— Питър щеше да ми досажда да почистя — промърмори Клара, докато оглеждаше бъркотията.

По време на вечерята художничката бе разказала за раздялата със съпруга си. Констанс си бе лепнала съчувствена физиономия и се бе зачудила дали пък не може да се измъкне през прозорчето на банята. Все пак ледената смърт в някоя пряспа не можеше да е чак толкова ужасна, нали?

Но ето че Клара все още разказваше за съпруга си. За отчуждения си съпруг. Сякаш се разхождаше наоколо по бельо. Вадеше на показ най-интимното. Беше неприятно, неприлично и ненужно. Констанс просто искаше да се прибере у дома.

От дневната отново долетя порой от ругатни. Не можеше да разбере, но и не я интересуваше дали се възмущава патицата, или стопанката й.

Клара мина покрай един статив. Върху платното едва се различаваше призрачно очертание, което може би някога щеше да придобие формата на мъж. Без особен ентусиазъм Констанс последва художничката до другия край на ателието й. Клара включи една лампа и освети малка картина.

На пръв поглед изглеждаше безинтересна и със сигурност незначителна.

— Бих искала да ми позираш за портрет, ако нямаш нищо против — каза Клара, без да поглежда гостенката си.

Констанс настръхна. Дали я бе разпознала? Нима Клара знаеше коя е?

— Не, изключено — отвърна с твърд глас.

— Разбирам — съгласи се Клара. — Вероятно и аз нямаше да искам да ме рисуват, ако бях на твое място.

— Защо?

— Боя се какво ще видят другите в мен.

Художничката се усмихна и тръгна обратно към вратата.

Констанс я последва, след като за последно хвърли поглед към малката картина. На нея бе изобразена Рут Зардо, която в същия момент хъркаше пияна на канапето на Клара. Картината показваше възрастната поетеса, придърпала син шал около врата си, с кльощави ръце със закривени като нокти на хищник пръсти. През прозрачната кожа на шията й се виждаха вени и жили, сякаш покрити само от оризова хартия.

Клара бе пресъздала огорчението на Рут, нейната самота, нейния гняв. На Констанс вече й се струваше невъзможно да откъсне очи от портрета.

Когато стигна до вратата на ателието, се обърна. Очите й вече не виждаха толкова ясно, както някога, но не бе и нужно, за да видят онова, което Клара бе съзряла. Рут. Но и още някого. Един образ, който Констанс помнеше от детството си, прекарано на колене.

Смахнатата стара поетеса, но и Дева Мария. Божията майка. Забравена, огорчена. Изоставена. Вперила гневен поглед в света, който вече не помнеше какво му е дала.

Констанс почувства облекчение, че е отклонила молбата на Клара да й позира. Ако си представяше Божията майка по този начин, то какво ли щеше да види художничката у нея?

По-късно същата вечер гостенката привидно безцелно се навърташе около ателието.

Самотната лампа все още огряваше портрета и дори от мястото си пред вратата Констанс виждаше, че домакинята й не е нарисувала просто смахнатата Рут. Нито пък бе изобразила единствено забравената и огорчена Дева Мария. Старицата от платното се взираше в далечината. Към едно мрачно и самотно бъдеще. И все пак. И все пак. Ей там. Недостижимо. Почти невидимо. Имаше още нещо.

Клара бе уловила не само отчаянието, но и надеждата.

Констанс взе чашата си с кафе и се върна при Рут и Роза, Клара и Мирна. Вслуша се в разговорите им. И тогава тепърва започна да осъзнава какво е да надникнеш под повърхността на беглото познанство.

Това се бе случило преди четири дни.

А сега вече бе опаковала багажа си и беше готова да замине. Само допиваше чая си в бистрото и тръгваше.

— Не заминавай.

Думите дойдоха от Мирна, произнесени тихо.

— Трябва.

Констанс отклони поглед от приятелката си. Близостта започна да я кара да се чувства неловко. Затова отправи очи към затрупаното от сняг село, което се виждаше през заскрежените прозорци. Падаше мрак и по дърветата и в домовете грейваха коледни светлинки.

— Може ли да дойда пак? За Коледа?

Настъпи дълго, дълго мълчание. Всички страхове на Констанс се върнаха, изпълзяха от тишината. Старицата сведе очи към ръцете си, смирено отпуснати в скута.

Разкрила бе уязвимостта си. Подведе се и си помисли, че е в безопасност, че я харесват, че е добре дошла.

Тогава почувства допира на едра длан върху ръката си и вдигна очи.

— Чудесно би било — промълви Мирна с усмивка. — Ще си прекараме много весело.

— Весело? — намеси се Габри, като се пльосна на дивана.

— Констанс ще дойде пак за Коледа.

— Прекрасно. Заповядай на литургията за Бъдни вечер. Ще пеем коледни песни. Правим най-големите хитове: "Тиха нощ, свята нощ", "Първата Коледа"…

— "Дванайсет гея до Коледа" — обади се Клара.

— "В тясното нощно небе"[4] — допълни Мирна.

— Все класики — обобщи Габри. — Но тази година репетираме и една нова.

— Надявам се, че не е "О, свята нощ"[5] — рече Констанс. — Струва ми се, че не съм подготвена за нея.

Габри се разсмя:

— Не, "Хуронска коледна песен"[6]. Чувала ли си я?

Готвачът затананика старата квебекска мелодия.

— Обичам я — възкликна старицата, — макар че никой вече не я пее.

Все пак не трябваше да се изненадва, че в това малко селце се натъкваше на неща, за които външният свят почти бе забравил.

Констанс се сбогува с хората около себе си и след като те я изпратиха с "Á bientôt!"[7], двете с Мирна се отправиха към колата.

Констанс включи двигателя на празен ход, за да загрее автомобилът. Вече беше твърде тъмно за игра на хокей и децата тъкмо си тръгваха от ледената пързалка, като се клатушкаха на кънките си и се подпираха на хокейните стикове.

"Сега или никога" — помисли си Констанс.

— Напомнят ми за нас едно време — промълви старицата и Мирна проследи погледа й.

— Играехте на хокей?

Констанс кимна:

— Имахме си наш собствен отбор. Татко ни беше треньор, а мама — най-верният запалянко. Беше любимият спорт на frére[8] Андре.

Вгледа се в очите на чернокожата жена. "Готово — каза си. — Това беше." Мръсната тайна най-сетне излезе наяве. Когато Констанс дойдеше пак за Коледа, Мирна щеше да има много въпроси. И този път най-накрая Констанс знаеше, че ще отговори.

Мирна изпрати приятелката си с поглед и повече не си спомни за разговора им.

ТРЕТА ГЛАВА

Помислете внимателно — настоя Арман Гамаш. Гласът му бе почти неутрален. Почти. Погледът в дълбоките му кафяви очи обаче не можеше да се сбърка.

Беше твърд и студен. Непреклонен.

Детективът се взираше в полицая срещу себе си над полукръглите стъкла на очилата си за четене и чакаше.

Заседателната зала утихна. Шумоленето на листове хартия секна, наглото шушукане замря. Дори насмешливите погледи изчезнаха.

Всички насочиха вниманието си към главен инспектор Гамаш.

Инспектор Изабел Лакост, която седеше редом с него, премести очи от шефа си към събралите се полицаи и инспектори. Провеждаше се седмичната оперативка на отдел "Убийства" в Sûretè du Quèbec[9] — среща, на която колеги обсъждаха идеи и обменяха информация относно случаите, по които течаха разследвания. Макар преди сбирките да бяха ползотворни, напоследък Изабел ненавиждаше този един час от графика си.

Ако тя се чувстваше така, то какво ли му беше на главния инспектор?

Вече й се струваше все по-трудно да отгатне чувствата и мислите на началника си.

Изабел Лакост го познаваше по-добре от всеки друг в залата. С изненада установи, че е в екипа му от най-отдавна. Останалите от старата гвардия бяха преместени в други отдели или по тяхно собствено желание, или по нареждане на главен комисар Франкьор.

И на местата им бе дошла тази паплач.

Най-ефективният отдел за разследване на убийства в държавата бе изкормен и напълнен с мързеливи, нахални и некадърни хулигани. Но дали наистина бяха некадърни? За разследване на убийства със сигурност не ставаха, но това ли бе всъщност работата им?

Разбира се, че не.

Изабел се досещаше, а според нея и шефът й знаеше защо тези мъже и жени са в техния отдел. Целта им не беше да разрешават криминални случаи.

Въпреки това главен инспектор Гамаш някак успяваше да ги управлява. Да ги контролира. Но всичко висеше на косъм. Лакост усещаше, че везните вече се накланят. С всеки изминал ден новите агенти ставаха все повече. Виждаше как си разменят двусмислени усмивки.

Почувства прилив на гняв.

Лудостта на тълпата. Лудост бе нахлула в техния отдел. А главен инспектор Гамаш всеки ден я обуздаваше и поемаше контрола. Но дори той му се изплъзваше. Колко дълго щеше да удържи, преди напълно да изпусне юздите?

Инспектор Лакост имаше много страхове, повечето свързани с малките й деца — син и дъщеря. Боеше се да не ги сполети нещо лошо. Осъзнаваше, че в голяма степен тези страхове бяха неоснователни.

Но страхът от онова, което можеше да се случи, ако главният инспектор изгубеше контрол, не беше неоснователен.

Изабел срещна погледа на един от по-старите си колеги, който седеше отпуснат на стола, скръстил ръце пред гърдите си. Видимо отегчен. Инспектор Лакост го изгледа строго. Той сведе очи и се изчерви.

Засрами се от себе си. Така и трябваше.

Под гневния й взор мъжът се поизправи.

Инспектор Лакост кимна. Извоювала бе победа, макар и малка и със сигурност временна. Но напоследък дори малките победи се брояха.

Обърна се отново към Гамаш. Спокойно бе поставил големите си ръце върху седмичния доклад. До него стоеше химикалка — неизползвана. Дясната ръка на детектива потрепваше леко, а Изабел се надяваше, че никой друг не забелязва.

Беше гладко избръснат и на вид изглеждаше точно такъв, какъвто беше — мъж, който наближаваше шейсетте. Не можеше да се определи като красив — по-скоро бе представителен. Повече приличаше на професор, отколкото на ченге. Повече изследовател, отколкото ловец. Ухаеше на сандалово дърво с нотки на розова вода и всеки ден ходеше на работа със сако и вратовръзка.

Тъмната му коса, посивяла тук-там и леко чуплива при слепоочията и около ушите, бе грижливо оформена. Лицето му бе нашарено от бръчки, издълбани от възрастта, грижите и смеха. Макар че напоследък не се случваше нищо, което да задълбочи тези бръчки. А лявото му слепоочие беше — и винаги щеше да бъде — прорязано от белег. Напомняше за събития, които никой от двама им нямаше никога да забрави.

Фигурата му, висока метър и осемдесет, беше едра, внушителна. Не беше точно мускулест, но не беше и пълен. Беше солиден.

"Солиден" — помисли си Лакост. Като континент. Като нос, който се вдава в безбрежния океан. Но сякаш неумолимият прибой започваше да прокопава все по-дълбоки прорези и цепнатини. Дали се появяваха пукнатини?

Понастоящем обаче главен инспектор Гамаш не даваше никакви признаци на ерозия. Така бе приковал поглед в провинилия се полицай, че дори Лакост неволно изпитваше съчувствие. Този нов колега бе взел континента за пясъчен нанос. Чак сега — но вече твърде късно — бе осъзнал с какво си има работа.

Изабел виждаше как наглостта се превръща в безпокойство, а след това прераства в тревога. Мъжът се обърна към приятелите си за подкрепа, но те се отдръпнаха подобно на глутница хиени. Почти нетърпеливи да видят как лъвът го разкъсва.

До този момент Лакост не бе осъзнала готовността на стадото да се обърне срещу своите. Или най-малкото да откаже помощ.

Извърна очи към Гамаш и непреклонния му поглед, който пронизваше сгърчения от притеснение полицай. Знаеше какво прави шефът й. Подлагаше ги на изпитание. Проверяваше лоялността им. Отделил бе един от стадото и наблюдаваше дали някой ще му се притече на помощ.

Никой обаче не реагира.

Изабел Лакост се поотпусна. Главен инспектор Гамаш все още държеше нещата под контрол.

Детективът продължи да се взира в полицая. Останалите започнаха да нервничат. Един от тях дори се изправи и намусено измърмори: "Имам работа".

— Седнете — нареди главният инспектор, без дори да го погледне. Мъжът се стовари обратно на стола си като камък.

Гамаш чакаше. И чакаше.

— Désolé, patron[10] — изломоти полицаят накрая. — Все още не съм разпитал заподозрения.

Думите увиснаха. Гнило признание. Всички бяха чули как колегата им лъже за разпита, а сега чакаха да видят какво ще направи главният инспектор. Как ще смаже този човек.

— Ще поговорим за това след оперативката — каза Гамаш.

— Да, сър.

Вълната от реакции около масата не закъсня.

Лукави усмивки. След демонстрацията на сила от страна на началника сега усещаха слабостта му. Ако главният инспектор беше разкъсал полицая на парченца, щяха да го уважават, да се страхуват от него. Но сега надушваха само кръв.

А Изабел Лакост си помисли: "Господ да ме прости, но дори на мен ми се иска шефът да бе унижил и засрамил този човек. Да го бе заковал на стената за назидание на всеки, който посмее да се опълчи на главен инспектор Гамаш".

Само толкова, не повече.

Но Изабел Лакост бе прекарала достатъчно дълго време в Sûretè, за да знае колко по-лесно е да се стреля, отколкото да се говори. Колко по-лесно е да се крещи, отколкото да се обсъжда разумно. Колко по-лесно е да унижаваш, да обиждаш и да злоупотребяваш с положението си, отколкото да си достоен и да се отнасяш с уважение дори към онези, които не се държат така.

Колко повече смелост се изисква, за да бъде човек добър, отколкото за да бъде жесток.

Но времената се меняха. Sûretè се бе променила. Превърнала се бе в организация, която възнаграждава жестокостта. Насърчава я.

Главен инспектор Гамаш разбираше това. Въпреки всичко току-що бе оголил врата си. Дали го бе направил нарочно, питаше се Лакост? Или наистина бе толкова обезсилен?

Вече не знаеше.

Но знаеше друго — че през последните шест месеца главният инспектор бе гледал, докато изкормят отдела му и го пълнят с некадърници. Унищожаваха плодовете на труда му. Видял бе как онези, които му бяха верни, напускат. Или се обръщат против него.

В началото се бе възпротивил, но ударите продължаваха да валят отгоре му. Колко пъти Лакост го бе виждала да се прибира в кабинета си след спор с главния комисар. Гамаш се връщаше разгромен. А сега й се струваше, че не са му останали сили да се бори повече.

— Следващият — прикани Гамаш.

Така продължиха още час. Всеки полицай изпитваше търпението на главния инспектор. Но носът в океана устояваше. Не даваше признаци на разрушение — всичко това сякаш не се отразяваше изобщо на началника. Накрая оперативката приключи и Гамаш се изправи. Инспектор Лакост също стана. Настъпи кратко колебание преди един, а после и останалите полицаи да се надигнат от столовете си. Когато стигна до вратата, главният инспектор се обърна и погледна към служителя, който бе излъгал. Само бърз поглед, но и той бе достатъчен. Полицаят последва Гамаш към кабинета му. Докато вратата се затваряше зад тях, инспектор Лакост успя да зърне за миг изражението на лицето на шефа си.

Изтощение.

* * *

— Седнете.

Гамаш посочи един от столовете в кабинета си, след което самият той се разположи на въртящия се стол зад бюрото. Служителят се опита да изглежда нахакан, но маската му бързо се разтопи при вида на строгото лице отсреща.

Когато началникът заговори, гласът му зазвуча властно без никакво усилие.

— Щастлив ли сте в отдела?

Въпросът изненада полицая.

— Предполагам, че да.

— Постарайте се малко повече с отговора. Въпросът не е труден. Щастлив ли сте в отдела?

— Нямам друг избор, освен да работя тук.

— Имате избор. Можете да напуснете. Никой не ви държи насила. Подозирам, че не сте такъв глупак, на какъвто се преструвате.

— Не се преструвам на глупав.

— Нима? Тогава как бихте обяснили пропуска да разпитате ключов заподозрян в разследване на убийство? Как бихте обяснили опита си да прикриете този пропуск, като излъжете някого, който знаете, че ще ви разобличи веднага?

Но беше ясно, че полицаят не бе очаквал да го хванат. Със сигурност не му бе минало през ума, че може да се озове в кабинета на началника си насаме с него.

Най-вече не му бе хрумнало, че вместо да го разкъса, да го направи на парчета, главен инспектор Гамаш просто ще се взира в него със замислени очи.

— Бих казал, че постъпих глупаво — призна служителят.

Гамаш продължи да го наблюдава:

— Не ме интересува какво е мнението ви за мен. Не ме интересува какво мислите за назначението си в отдела ми. Прав сте, че не сте се озовали тук нито по ваш собствен избор, нито по мой. Вие не сте обучен да разследвате убийства. Но сте служител на Sûreté du Quebec, една от най-добрите полицейски служби в света.

Полицаят се ухили подигравателно, а после на лицето му се изписа лека изненада.

Главният инспектор не се шегуваше. Наистина вярваше в думите си. Вярваше, че Sûretè du Quèbec е силна и ефективна полицейска служба. Стена между гражданите и онези, които искат да им навредят.

— Ако си спомням правилно, идвате от отдел "Тежки престъпления".

Служителят кимна.

— Сигурно сте виждали ужасни неща.

Мъжът не помръдна.

— Трудно е да се спасите от цинизма — продължи началникът тихо. — Тук се занимаваме само с едно нещо, което ни дава голямо предимство. Ставаме специалисти. Недостатъкът е естеството на това, с което се занимаваме. Смъртта. Всеки път, когато телефонът иззвъни, става дума за края на един живот. Може да е било случайност. Понякога е самоубийство. Понякога дори се оказва, че смъртта е настъпила естествено. Но повечето пъти е твърде неестествена. Затова се намесваме ние.

Полицаят се вгледа проницателно в очите срещу себе си и му се стори, че макар и за миг зърна ужасната смърт, която под една или друга форма се бе трупала години наред, ден и нощ. Деца. Бащи и майки, дъщери и синове. Убити. Погубени животи. В краката на този човек се търкаляха трупове.

Сякаш Смъртта се бе присъединила към срещата им, атмосферата стана тежка и задушаваща.

— Знаете ли какво научих за тези три десетилетия смърт? — попита Гамаш. Наведе се към служителя и сниши глас.

Полицаят неволно също се наклони напред.

— Научих колко безценен е животът — изрече главният инспектор.

Мъжът го погледна в очакване да чуе още нещо, но когато началникът не продължи, се отпусна назад на стола си.

— Работата, която вършите, не е незначителна — заяви Гамаш. — Хората разчитат на вас. Аз разчитам на вас. Моля ви, отнасяйте се сериозно към нея.

— Да, сър.

Гамаш се изправи, полицаят също стана на крака. Началникът изпрати подчинения си до вратата и кимна, когато мъжът излезе от кабинета.

Целият отдел "Убийства" наблюдаваше и чакаше експлозията. Очакваха главен инспектор Гамаш да се разправи сурово с провинилия се служител. Дори Лакост очакваше и искаше да се случи.

Нищо обаче не се случи.

Останалите полицаи си размениха погледи и вече дори не си правеха труда да прикрият задоволството си. В крайна сметка легендарният главен инспектор Гамаш се бе оказал въздух под налягане. Още не бе на колене, но малко му оставаше.

Гамаш вдигна очи от четивото си, когато чу почукването на Лакост.

— Може ли да вляза, patron? — попита заместничката му.

— Разбира се. — Главният инспектор се изправи и посочи стола.

Лакост затвори вратата. Знаеше, че ако не всички, то поне някои от служителите в общото помещение на отдела все още наблюдават. Но не я интересуваше. Можеха да вървят по дяволите.

— Искаха да ви видят как го разкъсвате.

Главният инспектор кимна:

— Знам. — Погледна я внимателно. — А ти, Изабел?

Нямаше смисъл да лъже началника си. Въздъхна.

— Една част от мен също го искаше. Но по други причини.

— Какви бяха твоите причини?

Полицайката завъртя глава към колегите си отвън:

— Така щяхте да им покажете, че трябва да ви приемат сериозно. Те разбират само от жестокост.

Гамаш се замисли за момент, след това кимна:

— Права си, разбира се. Трябва да ти призная, че се изкушавах.

Усмихна й се. Отнело му бе известно време да свикне да вижда на стола срещу себе си Изабел Лакост, а не Жан Ги Бовоар.

— Смятам, че този млад човек някога е вярвал в работата си — продължи Гамаш, като погледна през стъклената преграда към служителя, който тъкмо вдигаше телефона. — Смятам, че с всички тях е било така. Искрено вярвам, че повечето полицаи започват работа в Sûretè, защото наистина искат да бъдат полезни.

— Да служат и да защитават? — попита Лакост с лека усмивка.

— "Служба, почтеност, справедливост" — изрецитира Гамаш мотото на квебекската полиция. — Да, знам, звучи старомодно.

Вдигна ръце в жест на капитулация.

— Какво се е променило? — попита Лакост.

— Защо свестни млади мъже и жени се превръщат в хулигани? Защо войниците мечтаят да станат герои, но вместо това злоупотребяват със затворници и стрелят по цивилни? Защо политиците стават жертви на корупцията? Защо ченгетата пребиват заподозрени и нарушават същите закони, които са се заклели да пазят?

Полицаят, с когото Гамаш бе провел разговор, бе на телефона. Въпреки насмешливите забележки от страна на колегите си се бе заел да свърши това, което началникът бе поискал от него.

— Защото могат? — предположи Лакост.

— Защото всички правят така — обясни Гамаш и се намести по-напред на стола си. — Корупцията и бруталността се превръщат в модел, в очаквано и възнаграждавано поведение. Стават норма. И всеки, който се опълчва на това статукво и казва на извършителите, че грешат, бива сломен. Или по-лошо. — Гамаш поклати глава. — Не, не мога да виня онези млади служители, че са тръгнали по грешен път. Изключение са хората, които не биха го направили.

Началникът погледна Изабел и се усмихна:

— Значи искаш да знаеш защо не го разкъсах, след като можех? Ето затова. И преди да си помислиш, че съм постъпил героично, не е така. Постъпих егоистично. Имах нужда да докажа на себе си, че все още не съм паднал толкова ниско. Трябва да призная, че изкушението е голямо.

— Да се присъедините към главен комисар Франкьор? — попита Лакост, удивена от откровението на шефа си.

— Не, в отговор да създам моя собствена воняща бъркотия.

Вгледа се в заместничката си, като че ли претегляше думите си.

— Знам какво правя, Изабел — рече тихо. — Довери ми се.

— Не биваше да се усъмнявам.

Изабел Лакост разбра откъде тръгва гниенето. Как се случва — не за един ден, а на малки стъпки. Дребно съмнение пробива кожата. Започва да забира инфекция. Въпроси. Критики. Цинизъм. Недоверие.

Инспекторката погледна към служителя, с когото бе разговарял Гамаш. Затворил бе телефона и си водеше записки на компютъра — стараеше се да си свърши работата. Но колегите му го дразнеха и докато инспектор Лакост наблюдаваше, мъжът спря да пише и се обърна към останалите. Усмихна се. Отново бе един от тях.

Изабел насочи вниманието си обратно към главен инспектор Гамаш. Никога не би й минало през ума, че може да изгуби лоялността си към него. Но ако бе възможно да се случи на онези полицаи, вероятно можеше да се случи и на нея. Може би вече бе започнало. Франкьор изпращаше все повече свои служители в отдел "Убийства", все повече те предизвикваха Гамаш, защото вярваха, че е слаб. Може би това поведение я бе заразило.

Като че ли и тя бе започнала да се съмнява в шефа си.

Преди шест месеца никога не би й хрумнало да поставя под въпрос методите за дисциплина, които началникът й прилагаше върху подчинените си. Но току-що го бе направила. И една част от нея си бе задала въпроса дали все пак това, което виждаше — което всички бяха видели — не бе наистина слабост.

— Каквото и да става, Изабел — каза Гамаш, — трябва да се доверяваш на себе си. Разбираш ли?

Гледаше я толкова настоятелно, като че се опитваше да набие думите не просто в главата й, а още по-дълбоко. На някое тайно и безопасно място.

Жената кимна.

Началникът й се усмихна и напрежението се разсея.

— Bon.[11] Това ли дойде да ми кажеш, или има още нещо?

Отне й няколко секунди да си спомни — не веднага, а чак когато видя самозалепващо листче в ръката си.

— Получихме обаждане преди няколко минути. Не исках да ви притеснявам. Не съм сигурна дали е по личен, или по служебен въпрос.

Главният инспектор си сложи очилата, прочете бележката и се намръщи:

— И аз не съм сигурен.

Гамаш се облегна назад на стола си. Сакото му се отвори и Лакост забеляза пистолета "Глок" в кобура на колана му. Още не можеше да свикне с тази гледка. Началникът й мразеше оръжията.

Евангелието от Матей, глава 10, стих 36.

Това беше едно от първите неща, които научи, когато се присъедини към отдел "Убийства". Спомни си главен инспектор Гамаш, седнал точно там, където беше в момента.

"Матей 10:36, бе й казал, "и врагове на човека са неговите домашни"[12]. Никога не го забравяйте, полицай Лакост."

Приела бе, че според него разследването на всяко убийство трябва да започне от семейството. Но вече знаеше, че има много по-дълбоко значение. Главен инспектор Гамаш носеше оръжие. В щабквартирата на Sûretè. Сред своите "домашни".

Гамаш вдигна самозалепващото листче от бюрото си.

— Искаш ли да се разходим с колата? Може да сме там за обяд.

Лакост се изненада, но нямаше нужда от втора покана.

— Кого оставяме начело на отдела? — попита, докато взимаше палтото си.

— Кой е начело в момента?

— Разбира се, че вие, patron.

— Много мило от твоя страна, че го казваш, но и двамата знаем, че не е вярно. Само се надявам да не сме оставили кибрит на достъпно място.

Докато затваряше вратата зад себе си, Гамаш чу как служителят, с когото бе провел среща по-рано, казва на другите:

— "Става дума за края на един живот…"

Имитираше началника си с писклив, детински глас. Изкарваше го идиот.

Главният инспектор закрачи по дългия коридор към асансьора и се усмихна.

Двамата с Лакост влязоха в асансьора и се загледаха в числата на малкото екранче. 15, 14…

Имаше още един човек, който слезе и ги остави сами.

… 13, 12, 11…

Лакост се изкушаваше да зададе онзи въпрос, който никой не биваше да дочуе.

Погледна към началника си, който наблюдаваше числата. Имаше спокоен вид. Познаваше го достатъчно добре обаче, за да забележи новите, по-дълбоките бръчки. Тъмните кръгове под очите му.

"Да — помисли си Изабел, — да се махнем оттук. Да прекосим моста, да се разкараме от острова. Колкото се може по-далече от това проклето място."

8… 7… 6…

— Сър?

— Oui?[13]

Гамаш се обърна към нея и тя отново зърна онази преумора, която изплуваше на повърхността в моментите, когато шефът й сваляше гарда. Сърце не й даваше да попита какво се бе случило с Жан Ги Бовоар. Той беше заместник на Гамаш преди нея. Неин наставник. Протеже на главния инспектор. И много повече от това.

В продължение на петнайсет години Гамаш и Бовоар бяха ненадминат екип. Двайсет години по-младият от шефа си Жан Ги бе подготвян да заеме поста на началника на отдел "Убийства".

Но изведнъж, след като преди няколко месеца се завърнаха от работата по случай в отдалечено абатство, инспектор Бовоар бе прехвърлен в отдела на главен комисар Франкьор.

Беше истински ужас.

Лакост се бе опитала да разбере от Бовоар какво се случва, но той не искаше да има нищо общо с когото и да било от "Убийства". Главен инспектор Гамаш пък бе издал заповед: никой от отдел "Убийства" да няма никаква работа с Жан Ги Бовоар.

Наредено им бе да го отбягват. Инспекторът трябваше да изчезне. Да стане невидим.

Не просто persona non grata, a persona non exista[14].

Изабел Лакост не можеше да повярва. Времето минаваше, а тя все така не вярваше.

3… 2…

Това искаше да попита.

Истина ли бе?

Чудеше се дали не е хитър ход, който целеше да внедри Бовоар в лагера на Франкьор, за да разбере инспекторът какво е намислил главният комисар.

Навярно Гамаш и Бовоар все още бяха съюзници в тази опасна игра.

Но месеците се нижеха, поведението на Жан Ги ставаше все по-непредсказуемо, а на Гамаш — все по-решително. Пукнатината между тях бе зейнала като пропаст. Сега двамата сякаш живееха в различни светове.

Докато вървеше след Гамаш към колата му, Лакост осъзна, че се бе въздържала да зададе въпроса не за да пощади неговите чувства, а своите. Не искаше да получи отговор. Искаше да вярва, че Бовоар е останал верен на началника си, а Гамаш има надежда да осуети плана на Франкьор, какъвто и да бе той.

— Искаш ли ти да шофираш? — Главният инспектор й подаде ключовете от колата.

— С удоволствие.

Минаха през тунела "Вил Мари" и се качиха на моста "Шамплен". Гамаш мълчеше и се взираше в полузамръзналата река Сейнт Лорънс. Движението се забави и почти спря, когато наближиха най-високата точка на моста. Лакост въобще не се страхуваше от височини, но усети как леко й прилошава. Едно беше да караш по моста, а съвсем друго — да си спрял на по-малко от метър от ниските перила. И дългото падане.

Някъде долу в далечината Лакост виждаше късове лед, които се блъскаха един в друг, понесени от студеното течение. Мътни води и киша се влачеха бавно под моста.

Главен инспектор Гамаш рязко пое въздух, след това издиша и нервно се размърда на седалката до нея. Изабел си спомни, че шефът й се страхува от височини. Забеляза, че е стиснал ръце в юмруци, които стягаше и отпускаше. Стягаше. Отпускаше.

— За инспектор Бовоар… — чу се как изрича. Усещането бе малко като да скочи от моста.

Гамаш я изгледа така, сякаш му бе ударила шамар. Което всъщност, като се замисли, бе целта й. Да го зашлеви. Да си пробие път до онова, което той криеше в главата си.

Разбира се, нямаше как физически да удари главен инспектор Гамаш. Но можеше да му нанесе емоционален удар. И го направи.

— Да?

Погледна я, но нито тонът, нито изражението му я поощряваха да продължи.

— Можете ли да ми разкажете какво се случи?

Колата пред тях помръдна на около метър, след това шофьорът й натисна спирачките. Бяха почти на върха. Най-високата точка на моста.

— Не.

Началникът й отвърна със словесен шамар. И младата жена почувства парене.

Прекараха около минута в неловко мълчание. Но Лакост забеляза, че главният инспектор вече не стиска юмруци. Само се взираше през прозореца. Зачуди се дали не му е нанесла твърде тежък удар.

Тогава изражението му се промени и Лакост осъзна, че сега погледът му не е насочен към тъмните води на река Сейнт Лорънс, а някъде встрани от моста. Преминали бяха височината и докато се спускаха, можеха да видят какво причинява задръстването. Най-дясната лента в края на моста, където той се свързваше с южния бряг, бе блокирана от полицейски коли и линейка.

Служители на реда изтегляха по насипа телена кошница, към която бе закрепено покрито тяло. Лакост се прекръсти по навик, а не защото вярваше, че жестът би въздействал по какъвто и да било начин на живите или на мъртвите.

Гамаш не се прекръсти. Но продължи да се взира напрегнато.

Смъртта бе взела жертва на южния бряг на Монреал. Не беше на тяхна територия, не беше техен труп. Sûretè du Quèbec обслужваше цялата провинция Квебек освен градовете, които имаха собствени полицейски служби. И така си имаха предостатъчно територия за покриване и предостатъчно трупове. Този не бе един от тях.

Освен това и Гамаш, и Лакост се досещаха, че вероятно става дума за някой клет самоубиец. Докаран до отчаяние с приближаването на коледните празници.

Гамаш се запита, докато подминаваха тялото, омотано в одеяла като новородено, колко ли лош живот трябваше да има човек, за да му се сторят студените мътни води по-добра алтернатива.

Най-накрая излязоха от задръстването, движението се отпуши и не след дълго се качиха на магистралата, като с висока скорост се отдалечиха от моста. От трупа. От щабквартирата на Sûretè. По посока на селцето Трите бора.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Звънчето над вратата иззвъня и Гамаш прекрачи в книжарницата. Детективът отупа ботушите си в прага, като се надяваше да се раздели поне с част от снега, полепнал по тях.

В Монреал едва прехвърчаше, когато заминаваха, но докато се изкачваха в планините южно от града, снегът се бе усилил. Зад гърба му се чу приглушено потропване — Изабел Лакост също изтърсваше ботушите си и след миг последва началника си вътре.

Дори с вързани очи главният инспектор можеше да опише познатия магазин. По всички стени бяха подредени библиотеки, препълнени с книги с меки и твърди корици: белетристика и биографии, наука и научна фантастика, криминалета и религия, поезия и готварски сборници. Стаята бе наситена с размисли и чувства, творби и желания. Нови и употребявани.

Върху дървения под бяха постлани износени ориенталски килими, които придаваха атмосфера на уютна домашна библиотека в стара провинциална къща.

На вратата на книжарницата за нови и употребявани книги на Мирна висеше празничен венец, а в ъгъла на стаята стоеше коледно дръвче. Под него бяха струпани куп подаръци. Носеше се лек сладникав аромат на балсам.

В центъра на помещението бумтеше черна чугунена печка на дърва, върху нея димеше чайник, а от двете й страни бе разположено по едно кресло.

Нищо не се бе променило от онзи ден преди много години, когато Гамаш за пръв път прекрачи прага на книжарницата на Мирна. Всичко си беше същото, от старомодния калъф на цветчета, който покриваше дивана, чак до удобните фотьойли край големия еркерен прозорец. До единия стол с хлътнала седалка се извисяваше купчина книги, а върху масичката за кафе бяха пръснати стари броеве на "Ню Йоркър" и "Нешънъл Джиографик".

Гамаш си помисли, че ако въздишката имаше физическа форма, тя щеше да изглежда така.

— Bonjour?[15] — подвикна главният инспектор и зачака. Отговор не дойде.

Стълбище в дъното на книжарницата водеше към горния етаж, където се намираше жилището на Мирна. Гамаш тъкмо се канеше да се качи, когато Лакост забеляза написана на ръка бележка, закрепена до касата.

Ще се върна след 10 минути. Оставете пари, ако си взимате нещо. (Рут, за теб се отнася.)

Не беше подписана. Нямаше нужда. Но отгоре бе отбелязан час — 11.55.

Лакост погледна ръчния си часовник, а Гамаш се извърна към големия часовник зад бюрото. Почти дванайсет.

Гостите прекараха следващите няколко минути край етажерките. Книгите на английски и на френски бяха приблизително равни на брой. Имаше и нови, но повечето бяха втора употреба. Гамаш задълбочено разучаваше заглавията. Накрая се спря на опърпан том с история на котките. Свали тежкото си палто и наля по една чаша чай за себе си и за Лакост.

— Мляко или захар? — попита.

— По малко и от двете, s'il vousplait[16] — долетя отговорът на колежката му от другия край на стаята.

Детективът седна край чугунената печка и отвори книгата. След миг Лакост се настани на отсрещното кресло и отпи от чая си.

— Да не би да обмисляте да си вземете?

— Котка ли? — Гамаш хвърли поглед към корицата. — Non. Флоранс и Зора искат домашен любимец, особено след като бяха на гости у нас наскоро. Чарът на Хенри ги плени и си пожелаха да имат своя немска овчарка.

— В Париж ли? — попита Лакост развеселено.

— Да. Струва ми се, че не осъзнават, че живеят в Париж — засмя се Гамаш при мисълта за малките си внучки. — Снощи Рен-Мари ми каза, че Даниел и Розлин мислят да вземат котка.

— Мадам Гамаш е в Париж?

— Да, за Коледа. Аз отивам следващата седмица.

— Сигурна съм, че нямате търпение.

— Oui — отвърна главният инспектор и отново се зачете в книгата. Лакост предположи, че така прикрива силното си желание да бъде при своите близки. Не искаше да показва и колко много му липсва съпругата му.

Шумът от отварянето на врата изтръгна Гамаш от изненадващо увлекателната история на котките с ивичеста окраска тип "таби". Вдигна очи и забеляза Мирна да влиза през страничния вход, който свързваше книжарницата с бистрото.

Тъмнокожата жена носеше купичка супа и сандвич, но се спря веднага щом забеляза новодошлите. На лицето й разцъфна усмивка, ярка като цвета на пуловера й.

— Арман, не очаквах да дойдете чак дотук!

Гамаш стана на крака и Лакост го последва. Мирна остави чиниите на бюрото си и прегърна и двамата си гости.

— Прекъсваме обяда ви — извини се главният инспектор.

— А, отскочих набързо да си взема нещо, за да съм наоколо, ако се обадите. — Книжарката замълча и впери любопитен поглед в лицето на Гамаш. — Защо сте тук? Да не се е случило нещо?

За детектива бе някак тъжно, че присъствието му почти винаги се свързваше с лоши новини и навсякъде го посрещаха с тревога.

— Ни най-малко. Получих съобщението ви и ето — идвам да отговоря.

Мирна се засмя:

— Какво обслужване! Не ви ли хрумна да се обадите по телефона?

— По телефона? — Гамаш се обърна към Лакост: — Защо не ни хрумна?

— Нямам доверие на телефоните — рече инспекторката. — Дяволско изобретение.

— Това май се отнася по-скоро за електронната поща — отбеляза Гамаш и отново насочи вниманието си към Мирна: — Вашето съобщение ни даде повод да се измъкнем от града за няколко часа. А и винаги ми е приятно да идвам тук.

— Къде е инспектор Бовоар? — поинтересува се Мирна и се огледа. — Паркира колата ли?

— Работи по друг случай — отвърна главният инспектор.

— Разбирам — кимна Мирна.

В последвалата кратка пауза Арман Гамаш се зачуди какво ли е разбрала.

— Трябва да ви донеса обяд — възкликна книжарката. — Нали нямате нищо против да хапнем тук? По-спокойно е.

Отнякъде се появи меню на бистрото и не след дълго Гамаш и Лакост също получиха по една порция от special du jour[17], супа и сандвич. Тримата се настаниха край светлия еркерен прозорец — Гамаш и Лакост седнаха на дивана, а Мирна на големия удобен фотьойл, който за постоянно бе заел нейната форма и изглеждаше като продължение на пищната едра жена.

Гамаш разбърка заквасената сметана в борша си, докато тъмночервеният цвят на супата стана светлорозов. В купичката плуваха сочни парченца цвекло, зеле и крехко телешко месо.

— Съобщението ви беше малко неясно — проговори главният инспектор, като вдигна поглед към седналата срещу него чернокожа жена.

Изабел Лакост реши да започне със сандвича си — багета с плънка от печени домати, босилек и сирене "Бри".

— Предполагам, че е било целенасочено — добави детективът.

Познаваше Мирна от доста години, откакто бе пристигнал за първи път в това селце на име Трите бора, за да разследва убийство. Тогава книжарката бе сред заподозрените, а сега бе негова приятелка.

Понякога нещата се променяха към по-добро. А понякога — не.

Гамаш постави жълтото листче на масата до панера с франзели.

Извинявам се за безпокойството, но се нуждая от помощта ви. — Мирна Ландерс

Отдолу бе телефонният й номер. Детективът бе предпочел да не го използва, до известна степен за да има повод да се махне от щабквартирата на Sûretè, но най-вече защото Мирна никога досега не го бе молила за помощ. За каквото и да ставаше въпрос, дори да не беше особено сериозно, сигурно беше важно за нея. А тя бе важна за него.

Гамаш хапваше от борша, докато Мирна обмисляше как да отговори.

— Наистина не е кой знае какво — започна книжарката, но срещна очите на събеседника си и млъкна. — Разтревожена съм — призна след кратко колебание.

Гамаш остави лъжицата и съсредоточи цялото си внимание върху приятелката си.

Мирна погледна през прозореца и главният инспектор последва примера й. Там, зад стъклото, виждаше Трите бора — в пряк и в преносен смисъл. Три огромни борови дървета се извисяваха над китното селце. За пръв път Гамаш осъзна, че те са своеобразен щит, който предпазва селото, като смекчава силата на снежните виелици.

Въпреки боровете дебел снежен юрган покриваше всичко наоколо. Но това не бе мръсният градски сняг. Тук преспите бяха почти неопетнени, искрящо бели, прорязани само на места от пътечки, които ботуши, ски или снегоходки бяха утъпкали през тях.

Неколцина възрастни караха кънки върху замръзналото езеро и с широки лопати разчистваха леда за нетърпеливите деца, които чакаха край пързалката. Всяка от къщите около селския площад се различаваше от останалите и Гамаш ги познаваше до една. Отвън и отвътре. Влизал бе за разпити и за празненства.

— Една приятелка ми беше на гости миналата седмица — обясни Мирна. — Замина си, но плануваше пак да дойде вчера и да остане за Коледа. Обади се по-миналата вечер и каза, че ще пристигне на следващия ден за обяд, но така и не се появи.

Гласът на Мирна бе спокоен. Говореше по същество. Беше идеалният свидетел, както Гамаш вече се бе убеждавал неведнъж. Не казваше нищо излишно, не добавяше тълкувания от себе си. Просто преразказваше събитията.

Но ръката, с която държеше лъжицата, леко трепереше и по дървената маса се поръсиха ситни червени капчици борш. В очите на чернокожата жена се четеше молба. Не за помощ. Погледът й търсеше утеха. Успокоение, че не е нужно да приема нещата толкова навътре, че няма за какво да се тревожи.

— Значи са минали около двайсет и четири часа — намеси се Изабел Лакост. Оставила бе сандвича си и бе напълно съсредоточена в разговора.

— Не е много, нали? — попита Мирна.

— Ако има съмнения за изчезнал пълнолетен човек, не започваме издирване, преди да са минали два дни — отговори Гамаш. — Всъщност официалното досие се разкрива, след като изтекат първите четиресет и осем часа.

В тона на главния инспектор имаше нещо недоизказано, затова Мирна изчака.

— Но ако се изгуби някой мой близък, не бих издържал четиресет и осем часа, преди да тръгна да го търся — добави. — Постъпили сте правилно.

— Може да няма повод за притеснение.

— Да — съгласи се детективът. Въпреки че не изрече думите, които Мирна се надяваше да чуе, самото му присъствие й действаше успокояващо. — Опитахте се да се свържете с нея по телефона, нали?

— Изчаках до вчера следобед, когато й се обадих на домашния. Тя няма мобилен телефон. Отговори ми телефонният секретар. Звънях… — Мирна замълча за миг —… много. Може би на всеки час.

— Докога?

Книжарката погледна часовника и отвърна:

— За последно опитах в единайсет и половина днес предиобед.

— Сама ли живее? — попита Гамаш. Гласът му бе превключил от сериозен разговор към разпит. Вече беше на работа.

Мирна кимна.

— На колко години е?

— На седемдесет и седем.

Последва по-дълга пауза, докато главният инспектор и Лакост осмисляха информацията. Изводът бе очевиден.

— Обадих се в болниците снощи — и френските, и английските — поясни Мирна, след като правилно разтълкува посоката, в която бяха поели разсъжденията на двамата инспектори. — И тази сутрин отново. Нищо.

— Когато е идвала тук, е шофирала, нали? — поиска да се увери Гамаш. — Не е взимала автобуса и не я е докарвал някой друг?

Мирна кимна:

— Има свой собствен автомобил.

Жената наблюдаваше главния инспектор внимателно и се опитваше да прозре отвъд замислените му тъмнокафяви очи.

— Сама ли трябваше да пристигне?

Мирна кимна отново:

— Да. Какво имате предвид?

Гамаш не отговори. Посегна към джоба на сакото си и извади малък бележник и химикалка.

— Каква марка и модел автомобил кара приятелката ви?

Лакост също извади бележник и химикалка.

— Не знам. Малка кола е. Оранжева на цвят. — След като никой от двамата инспектори не си записа нищо, Мирна попита: — Това ще помогне ли?

— Предполагам, че не знаете регистрационния й номер — обади се Лакост, без да възлага особени надежди. Все пак трябваше да попита.

Мирна поклати глава.

Инспекторката извади мобилния си телефон.

— Не работят тук, нали знаете? — напомни книжарката. — Заради планините.

Лакост знаеше, но бе забравила, че в Квебек все още има места, където телефоните са закачени на стените. Изправи се.

— Може ли да използвам телефона ви?

— Разбира се. — Мирна посочи бюрото си и когато Изабел се отдалечи, обърна поглед отново към Гамаш.

— Инспектор Лакост ще се обади на пътните патрули, за да провери дали няма регистрирани катастрофи на магистралата или по пътищата в околността.

— Но аз се обадих на болниците.

Когато Гамаш не отговори, Мирна осъзна — не всеки пострадал при катастрофа отиваше в болница. Двамата наблюдаваха Лакост, която стоеше на телефона и слушаше, но не си водеше записки.

Главният инспектор се запита дали Мирна осъзнаваше, че това е добър знак.

— Разбира се, ще ни трябва още информация — продължи Гамаш. — Как се казва приятелката ви?

Взе химикалката в ръка и придърпа тефтерчето по-близо до себе си. Тишината обаче се проточи и бе принуден да вдигне очи.

Чернокожата жена гледаше някъде настрани, към книгите в книжарницата. Детективът се зачуди дали е чула въпроса му.

— Мирна?

Тя премести поглед отново към него, но устата й остана затворена, със здраво стиснати устни.

— Как се казва?

Мирна все още се колебаеше. Гамаш изненадано наклони глава.

Изабел Лакост се върна, седна на мястото си и се усмихна утешително:

— От вчера насам няма никакви сериозни пътни произшествия по магистралата от Монреал дотук.

Мирна изпита облекчение, но само за кратко. Отново насочи вниманието си към главен инспектор Гамаш и неговия въпрос, който все така оставаше без отговор.

— Ще трябва да ми кажете — рече детективът. Наблюдаваше я с нарастващо любопитство.

— Знам.

— Не разбирам, Мирна. Защо не искате да ми кажете?

— Приятелката ми може все пак да пристигне. Не искам да я поставям в неудобно положение.

Гамаш познаваше Мирна достатъчно добре, за да е сигурен, че в този момент не му казва истината. Продължи да я гледа съсредоточено още миг, след това реши да опита по друг начин:

— Можете ли да опишете външния й вид?

Книжарката кимна утвърдително. Докато говореше, си представяше Констанс седнала точно там, където сега беше Арман Гамаш. Приятелката й четеше и от време на време сваляше очи от книгата, за да се загледа през прозореца. Разговаряше с Мирна. Слушаше. Помагаше да приготвят вечерята горе в апартамента или пък пиеше скоч с Рут пред камината в бистрото.

Спомни си как Констанс се качи в колата си и помаха. След това пое нагоре по хълма и се отдалечи от Трите бора.

Изчезна.

Бяла. Френскоговореща. Около метър и шейсет. Леко пълна, с побеляла коса и сини очи. Седемдесет и седем годишна.

Това си записа Лакост. Това представляваше Констанс.

— Името й? — попита Гамаш. Тонът му вече бе твърд. Гледаше Мирна право в очите, както и тя него.

— Констанс Пино — изрече накрая жената.

— Merci — тихо й отвърна Гамаш.

— Това пот de naissance[18] ли е? — обади се Лакост.

След като Мирна не отговори, инспекторката поясни, в случай че френското словосъчетание е непознато за англоговорещата книжарка:

— Фамилията й моминската ли е, или по мъж?

За Гамаш бе ясно, че Мирна много добре е разбрала въпроса. Отговорът обаче я объркваше.

Виждал бе жената срещу себе си уплашена, тъжна, весела, раздразнена. Дори озадачена.

Но никога не я бе виждал объркана. По реакцията й си личеше, че усещането бе ново и за самата нея.

— Нито едното от двете — рече накрая Мирна. — Ох, господи, ще ме убие, ако кажа на когото и да е.

— Ние не сме "когото и да е" — увери я Гамаш. Макар че думите му бяха примесени с лек укор, той ги изрече тихо и внимателно.

— Май е по-добре да изчакам още малко.

— Може би — кимна детективът.

Изправи се и отиде до печката в средата на стаята, сложи две цепеници в нея и се върна с чаша чай за Мирна.

— Merci — рече жената, като пое чашата и я обгърна с длани. Недояденият й обяд стоеше на масата. Така и щеше да си остане.

— Инспекторе, бихте ли опитали да се свържете с домашния й телефон още веднъж?

— Absolument.[19]

Лакост стана, а Мирна записа номера на лист хартия.

Докато инспекторката натискаше бутоните, в другия край на помещението чуваха кратките сигнали при набиране. Гамаш наблюдава колежката си известно време, след което се обърна към Мирна и понижи глас:

— Коя е тази жена, ако не Констанс Пино?

Книжарката го гледаше в очите и мълчеше. Но и за двамата бе ясно, че ще каже. Неизбежно бе.

— Пино е фамилията, с която я познавам — рече тихо накрая. — С нея се представя. Това е моминското име на майка й. Но истинската й фамилия, нейното пот de naissance, е Уеле. Констанс Уеле.

Мирна се взираше в събеседника си и очакваше някаква реакция, но Арман Гамаш не оправда очакванията й.

В другия край на стаята Изабел Лакост държеше слушалката и слушаше. Не говореше. Телефонът звънеше ли, звънеше в един празен дом.

Домът на Констанс Уеле. Констанс Уеле.

Мирна наблюдаваше внимателно главния инспектор.

Можеше да попита. Изкушаваше се да го направи. И определено щеше да попита, ако му се налагаше. Но Гамаш искаше да стигне до отговора сам. Любопитно му бе да разбере дали изчезналата жена се крие някъде в дебрите на паметта му и ако бе така, какво щяха да му кажат спомените за нея?

Името му звучеше познато. Но беше неясно, неопределено. Ако мадам Уеле живееше в паметта му, вероятно се намираше отвъд няколко планини спрямо настоящето. Главният инспектор разрови дълбоко в ума си, като бързо преодоляваше върхове и падини.

Премина през личния си живот и се върна назад в колективната памет на Квебек. Констанс Уеле трябваше да е публична личност. Или по-скоро е била. Някоя знаменитост. Или печално известна знаменитост. Име, познато във всеки дом.

Колкото повече търсеше, толкова повече се убеждаваше, че е някъде там, скрита дълбоко в съзнанието му. Възрастна жена, която не искаше да се покаже.

А сега бе изчезнала. Или по собствен избор, или по нечие желание.

Вдигна ръка към лицето си, докато размишляваше. Приближаваше се все повече и повече до отговора.

Уеле. Уеле. Констанс Уеле.

И тогава си пое въздух и присви очи. Пред погледа му изплува избледняла черно-бяла фотография. Но на нея нямаше седемдесет и седем годишна старица, а усмихнато момиче, което махаше.

Намери я.

— Знаете за кого говоря, нали? — рече Мирна, когато забеляза как светнаха очите му.

Гамаш кимна.

Докато търсеше обаче, главният инспектор се натъкна на един друг, много по-скорошен спомен. И по-тревожен. Изправи се и се приближи към бюрото точно когато Лакост затваряше телефона.

— Нищо, шефе — сви рамене заместничката му и той кимна, като взе слушалката от ръката й.

Мирна се надигна от мястото си.

— Какво има?

— Хрумна ми нещо — отвърна детективът и набра някакъв номер.

— Марк Бро — разнесе се глас от слушалката. Рязък, официален.

— Марк, обажда се Арман Гамаш.

— Арман! — Гласът стана по-приятелски. — Как си?

— Добре съм, благодаря. Виж, Марк, извинявай, че те безпокоя…

— Няма нищо. С какво мога да ти помогна?

— Намирам се в източните провинции. Когато минавахме по моста "Шамплен" около единайсет без петнайсет тази сутрин… — Гамаш се обърна с гръб към Мирна и сниши глас —… забелязахме как твоите хора изтеглят тяло на южния бряг.

— Искаш да знаеш чие е?

— Не бих искал да се меся, знам, че случаят е в твоята юрисдикция, но — да.

— Нека погледна.

Гамаш чу тракане на клавиши, докато началникът на отдел "Убийства" в монреалската полиция отваряше файловете си.

— Така. Все още не знаем много за нея.

— Жена ли е?

— Да. Явно е била там от два дни. Назначена е аутопсия за днес следобед.

— Има ли данни за убийство?

— Едва ли. Намерихме колата й горе. Сигурно се е опитала да скочи от моста във водата, но не е успяла. Паднала е на брега и се е изтърколила под моста. Там са я намерили работниците тази сутрин.

— Знае ли се името й?

Гамаш се подготви. "Констанс Уеле."

— Одри Вилньов.

— Pardon?[20] — попита главният инспектор.

— Одри Вилньов, така пише тук. Почти четиресетгодишна. Преди два дни съпругът й се е обадил, за да съобщи за изчезването й. Не се е появила и на работа. Хмммм…

— Какво? — попита Гамаш.

— Интересно.

— Кое?

— Работела е в Министерството на транспорта, в отдел "Пътна инфраструктура".

— Инспектор ли е била? Възможно ли е падането от моста да е било нещастен случай?

— Да видим… — Настъпи мълчание, докато главен инспектор Бро четеше досието. — Не. Била е старши експерт. Почти със сигурност е самоубийство, но ще знаем повече след аутопсията. Искаш ли да ти изпратя резултатите, Арман?

— Няма нужда, благодаря ти все пак. Joyeux Noël[21], Марк.

Гамаш затвори телефона и се обърна към Мирна Ландерс.

— Какво има? — настоя книжарката. Детективът виждаше как се подготвя психически за отговора.

— Тази сутрин бе намерен труп встрани от моста "Шамплен". Опасявах се, че може да е на вашата приятелка. Оказва се, че не е тя.

Мирна затвори очи. Сетне ги отвори и попита:

— Тогава къде е Констанс?

ПЕТА ГЛАВА

Изабел Лакост и главен инспектор Гамаш бяха на път обратно към Монреал, но чакаха в задръстването в час пик преди моста "Шамплен". Нямаше четири и половина, а слънцето вече бе залязло и заради тъмнината се усещаше като полунощ. Снегът бе спрял. Гамаш отправи поглед през прозореца на колата отвъд шестте ленти на шосето, блокирано от автомобили. Загледа се към мястото, където Одри Вилньов бе направила своя избор и бе предпочела смъртта пред живота.

Близките й вероятно вече знаеха. Арман Гамаш достатъчно често бе вършил тази задача, което не я правеше по-лека. Беше по-лошо, отколкото да погледнеш лицето на мъртвец — да се изправиш пред онези, които са го надживели, и да станеш свидетел на мига, в който целият им свят се преобръща.

Това беше един вид убийство. Майката, бащата, съпругата или съпругът. Някой от тях отваряше вратата в отговор на почукването му, като все още вярваше, че светът не е съвършен, но дълбоко в същността си е добър. До момента, в който не проговаряше той. И все едно тласваше човека от ръба на скала. Гледаше го как полита. Сгромолясва се. Разбива се на парченца. Нито той, нито животът му някога щеше да бъде същият.

А в очите му се четеше обвинение, сякаш главният инспектор бе извършителят.

Преди да тръгнат от Трите бора, Мирна му бе дала домашния адрес на Констанс.

— Когато приятелката ви беше в селото, как ви се стори? — попитал я бе Гамаш.

— Както винаги. Не я бях виждала от известно време, но не изглеждаше по-различно от друг път.

— Не беше ли разтревожена за нещо?

Мирна поклати глава.

— Пари? Здраве?

Мирна отново поклати глава:

— Беше доста потайна, както сигурно се досещате. Не ми разказваше много за живота си, но изглеждаше спокойна. Щастлива беше, че е тук, и се радваше, че ще дойде пак за празниците.

— Все пак, не забелязахте ли нещо необичайно? Карала ли се е с някого тук? Обидени, наранени?

— Подозирате Рут ли? — попита Мирна и едва доловима усмивка пробяга по лицето й.

— Винаги подозирам Рут.

— В интерес на истината, Констанс и Рут се сдушиха. Между тях имаше някаква особена химия.

— Химия ли имате предвид, или лекарства? — намеси се Лакост, а Мирна се усмихна в отговор.

— Двете приличат ли си? — попита Гамаш.

— Рут и Констанс? Напълно различни са, но поради някаква причина май много се харесаха.

Изненадан от чутото, главният инспектор осмисляше информацията. Възрастната поетеса по принцип намираше хората до един за неприятни. Би мразила всички, ако можеше да събере цялата тази енергия, която омразата изискваше.

— Кой нарани те толкова непоправимо, та всеки флирт посрещаш като облак черен? — изрецитира Мирна.

— Моля? — сепна се Гамаш от неочаквания въпрос.

Книжарката се усмихна:

— Това са строфи от едно стихотворение на Рут. Констанс ми ги цитира една вечер, след като се прибра от гостуване у Рут.

Детективът кимна и се зачуди дали когато най-накрая намереха Констанс, тя щеше да е непоправимо наранена.

Гамаш стана и отиде да вземе палтото си. На вратата се спря и целуна Мирна по двете бузи.

Тя се дръпна крачка назад и се вгледа в лицето му:

— А вие? Добре ли сте?

Главният инспектор се замисли върху въпроса и всички възможни отговори — повърхностни, пренебрежителни или искрени. Знаеше, че няма много смисъл да лъже Мирна. Но и не можеше да й каже истината.

— Добре съм — отвърна й и тя се усмихна.

Книжарката наблюдаваше как се качват в колата и потеглят нагоре по хълма, отдалечавайки се от Трите бора. Констанс бе поела по същия този път и така и не се върна. Но Мирна знаеше, че Гамаш ще се върне и ще донесе със себе си отговора, Който тя трябваше да чуе.

* * *

Автомобилите бавно се запридвижваха напред и не след дълго полицаите от Sûretè вече бяха пресекли реката по моста "Шамплен" и шофираха през града. Инспектор Лакост спря пред скромна къща в монреалския quartier[22] "Поант-Сан-Шарл".

Светлини грееха в прозорците на домовете по улицата. Коледните украси сияеха и хвърляха червени, жълти и зелени отблясъци върху пресния сняг.

Но не и тук. Тази къща бе дупка във веселия квартал.

Главен инспектор Гамаш провери адреса, който бе получил. Да, тук живееше Констанс Уеле. Очаквал бе нещо по-различно. По-голямо.

Огледа останалите къщи. На моравата от другата страна на улицата се извисяваше снежен човек, разперил ръце-клони, сякаш готов за прегръдка. Гамаш виждаше ясно през предния прозорец на сградата. Някаква жена помагаше на дете да си напише домашните. Съседите, възрастна двойка, гледаха телевизия, а празничните светлинки над камината им примигваха.

Навсякъде кипеше живот. Освен в притъмнелия дом на Констанс Уеле.

Часовникът на таблото на автомобила показваше малко след пет.

Слязоха от колата. Инспектор Лакост грабна фенерче и метна на рамото си чанта. Комплект за събиране на улики от местопрестъплението.

Пътеката, която водеше към дома на мадам Уеле, не бе почистена от снега, не се виждаха и следи от обувки. Двамата инспектори се качиха по стълбите пред входа и спряха на малката бетонена веранда. Дъхът излизаше като облачета от устите им и се стапяше в нощта.

Лекият вятър щипеше бузите на Гамаш и той усети как студът пропълзява под ръкавите му и прониква през шала на врата му. Без да обръща внимание на мразовитото време, главният инспектор се огледа. Снегът по первазите на прозорците стоеше недокоснат. Инспектор Лакост позвъни на входната врата.

Зачакаха.

Голяма част от работата на полицаите бе да чакат. Заподозрени. Аутопсии. Резултати от лабораторни анализи. Чакаха някой да отговори на въпросите им. Или да отвори вратата при позвъняване.

В това се състоеше една от най-големите дарби на Изабел Лакост, спомни си Гамаш. Дарба, която бе лесно човек да не забележи. Заместничката му бе много, много търпелива.

Всеки можеше да търчи насам-натам, но не на всеки му се удаваше да чака кротко. Както правеха те двамата сега. Това обаче не означаваше, че главен инспектор Гамаш и инспектор Лакост бездействаха. Докато чакаха, разглеждаха и преценяваха обстановката.

Малката къща бе добре поддържана. Улуците бяха здраво закрепени за стрехите, рамките и первазите на прозорците — боядисани, без олющвания и пукнатини по тях. Изглеждаше чисто и спретнато. Парапетът от ковано желязо, който обточваше верандата, бе окичен с коледни лампички, но те бяха угасени. На входната врата висеше празничен венец.

Лакост се обърна към началника си, а той кимна. Инспекторката отвори външната врата и надникна през полукръглото стъкло към вестибюла.

Гамаш бе влизал в много къщи подобни на тази. Построени бяха в края на четиресетте и началото на петдесетте години, за да приютят ветераните от войната. Скромни домове в почтени квартали. Оттогава повечето такива къщи бяха или съборени, или разширени с пристройки. Но някои — като това малко бижу — бяха останали непокътнати.

— Нищо, шефе.

— Воп — отвърна Гамаш. Тръгна надолу по стъпалата и посочи надясно. Лакост последва жеста му и нагази в дълбокия сняг. Самият той заобиколи от другата страна, като пътьом отбеляза, че и там снежната покривка е чиста и недокосната, без следи от стъпки. Затъна почти до колене. В ботушите му влезе сняг, който се стопи, и детективът почувства как ледената вода попива в чорапите му.

И Лакост, и Гамаш надничаха през прозорците, като поставяха длани от двете страни на лицата си. Кухнята беше празна и подредена. Нямаше неизмити съдове по плотовете. Главният инспектор се опита да отвори прозорците, но всичките бяха залостени. Стигна до малкия заден двор, където се срещна с Изабел, която идваше от другата страна. Жената поклати глава, след това се надигна на пръсти и надзърна през единия от прозорците. Гамаш я видя как включва фенерчето и насочва лъча му през стъклото.

А после се обръща към него.

Открила бе нещо.

Лакост безмълвно подаде фенерчето на Гамаш. Той освети стаята през прозореца и вътре видя легло. Дрешник. Отворен куфар. И една възрастна жена, която лежеше на пода. Наранена повече от непоправимо.

* * *

Арман Гамаш и Изабел Лакост чакаха в малката гостна в дома на Констанс Уеле. Също както отвън, така и отвътре това жилище бе подредено, но не и безупречно чисто. Имаше книги и списания. Чифт стари пантофи до дивана. Не беше зала за специални гости. Явно Констанс я бе използвала. Старомоден телевизор заемаше единия ъгъл, а срещу него бяха разположени диван и две кресла. Като всичко останало в помещението креслата също бяха добра изработка, вероятно купени отдавна на висока цена, но сега бяха износени. Стаята бе удобна и гостоприемна. Баба му вероятно би я сметнала за аристократична.

Когато надникнаха през прозореца и видяха трупа, Гамаш се обади на Марк Бро и двамата инспектори от Sûretè се върнаха в колата, за да изчакат монреалската полиция да пристигне и да поеме оттук. Последва познатата поредица от рутинни действия, но без участието на главен инспектор Гамаш и инспектор Лакост. Изпратиха ги в гостната в качеството им на гости на разследването. Усещането бе странно, сякаш бяха ученици, избягали от час. Двамата с Лакост си запълваха времето, като обхождаха скромната стая и разглеждаха декорациите и личните вещи. Но не докосваха нищо. Дори не седнаха.

Гамаш забеляза, че три от креслата изглеждаха така, сякаш на тях седяха невидими хора. Подобно на фотьойла в книжарницата на Мирна и те бяха запечатали формите на хората, които ги бяха използвали ден след ден, години наред.

Нямаше коледна елха. Вътре в къщата не беше украсено, но и защо да бъде — запита се Гамаш. Все пак е планирала да прекара празниците в Трите бора.

През дръпнатите настрани завеси главният инспектор забеляза светлината на фарове и чу как отвън спира автомобил. С трясък се затвори врата и долетя шум от отмерено скърцане на ботуши в снега.

Марк Бро влезе в къщата и веднага попадна на Гамаш и Лакост в гостната.

— Не очаквах да се срещнем, Марк — поздрави главният инспектор, като стисна ръката на началника на отдел "Убийства" в монреалската полиция.

— Ами тъкмо си тръгвах към къщи, когато ти се обади да съобщиш за убийство и реших да дойда насам, в случай че се наложи някой да те арестува.

— Колко мило, mon ami[23] — усмихна се Гамаш.

Бро се обърна към Лакост:

— Не ни достигат хора. Така е покрай празниците. Искате ли да помогнете на екипа ми?

Изабел можеше да разбере кога я отпращат любезно. Остави двамата мъже насаме, а Бро веднага насочи прозорливите си очи към Гамаш:

— Хайде, разкажи ми за този труп, който сте открили.

— Името й е Констанс Уеле — започна Гамаш.

— Това ли е жената, за която се тревожеше днес следобед? Онази, която си помисли, че може да е самоубилата се?

— Oui. Нейна приятелка я е очаквала вчера за обяд. Изчакала е един ден с надеждата, че ще се появи, а след това ми се е обадила.

— Ти познаваше ли покойната?

Гамаш осъзна, че усещането да е от другата страна на разпита е странно. Защото именно това се случваше в момента. Деликатен. Дружелюбен. Но все пак — разпит.

— Не и лично, не.

Марк Бро отвори уста да зададе следващия въпрос, но се поколеба. Загледа се в събеседника си за миг.

— "Не и лично", казваш. А познавал ли си я по друг начин? Известна ли е с нещо?

Гамаш виждаше как острият ум на Бро работи, как колегата му слуша и анализира.

— Да. Според мен и ти си я познавал. — Почака няколко секунди. — Констанс Уеле, Марк. — Повтори името. Ако беше необходимо, щеше да каже на Бро коя е, но изчака колегата му сам да се сети, ако може.

Наблюдаваше го как рови в паметта си по същия начин, както го бе направил самият той по-рано. И видя как очите на Бро се разширяват.

Намерил бе Констанс Уеле. Бро се обърна и погледна през отворената врата, след това излезе и закрачи бързо по коридора. Към спалнята и трупа.

* * *

Мирна не се бе чувала с Гамаш, но и не очакваше той да й се обади толкова скоро. Липсата на новини е добра новина, повтаряше си книжарката. Многократно.

Позвъни на Клара и я покани на питие.

— Трябва да ти кажа нещо — призна Мирна, когато двете седнаха пред камината в мансардата на чернокожата жена с чаши скоч в ръце.

— Какво? — поинтересува се Клара и се наведе към приятелката си. Знаеше, че Констанс не се е появила, и също като Мирна се тревожеше за нея.

— Става въпрос за Констанс.

— Какво? — Художничката се подготви да чуе лоша новина.

— За това коя е тя всъщност.

— Какво? — възкликна Клара. Паниката й се изпари и на нейното място се настани объркване.

— Представяше се с името Констанс Пино, но това е моминската фамилия на майка й. Истинското й име е Констанс Уеле.

— Как?

— Констанс Уеле.

Мирна наблюдаваше приятелката си. След реакцията на Гамаш тази пауза вече не я изненадваше. Докато мълчаха, хората си задаваха два въпроса. Коя е тази Констанс Уеле и защо Мирна въобще ги занимава с нея?

Клара смръщи чело, отпусна се назад в креслото и кръстоса крака. Отпи от уискито си и се загледа в далечината.

И изведнъж подскочи леко, когато истината се стовари върху нея.

* * *

Марк Бро се върна в гостната, но този път с бавна крачка.

— Казах и на останалите — съобщи с някак отнесен глас. — Претърсихме спалнята. Знаеш ли, Арман, ако не ни беше казал коя е, нямаше да се досетим. Не и докато не въведем името й в системата.

Бро се озърна в малката стая.

— Нищо не подсказва, че е била Уеле. Нито тук, нито в спалните. Някъде може и да има документи или снимки, но досега не сме ги открили.

Двамата мъже се огледаха из гостната.

Порцеланови статуетки, книги, дискове, кръстословици и стари кутии с пъзели — имаше вещи, които свидетелстваха за личен живот, но не разкриваха нищо от миналото.

— Последната ли е? — попита Бро.

Гамаш кимна:

— Мисля, че да.

Съдебният лекар надникна иззад вратата и съобщи, че ще изнасят тялото. Попита дали някой от инспекторите иска да хвърли поглед за последно. Бро се обърна към Гамаш, а той кимна.

Двамата мъже последваха патолога по тесния коридор и стигнаха до спалня в задната част на къщата. Там действаше екипът за събиране на улики от отдел "Убийства" на монреалската полиция. Когато Гамаш влезе, служителите прекратиха заниманието си и отчетоха присъствието му. Изабел Лакост, която само бе наблюдавала отстрани, забеляза как очите на полицаите се разширяват, когато разпознаха началника й.

Главен инспектор Гамаш от Sûretè, човекът, с когото повечето униформени в Квебек си мечтаеха да работят. С изключение на онези униформени, които наскоро бяха назначени в Отдела на самия главен инспектор. Лакост прекрачи лентата, която бе опъната около тялото на мадам Уеле, и се приближи към двамата мъже на вратата. Малката стаичка изведнъж стана пренаселена.

В спалнята, както и в гостната, имаше множество лични вещи, включително и отвореният куфар, пълен с багаж, който лежеше върху оправеното легло. Но както и в гостната, и тук нямаше нито една снимка.

— Ако позволите — обърна се Гамаш към един от криминалистите, който кимна в отговор. Главният инспектор коленичи до тялото на Констанс. Жената бе облечена с пеньоар, закопчан догоре. Под него се виждаше вълнена нощница. Явно бе убита, докато си е стягала багажа вечерта преди да замине за Трите бора.

Главен инспектор Гамаш хвана студената й ръка и я погледна в очите. Бяха широко отворени. Втренчени. Много сини. Много мъртви. Нямаше изненада в тях. Нямаше болка. Нямаше страх.

Пустееха. Сякаш животът й просто бе изтекъл. Като заряда на батерия. Можеше да се каже, че в стаята цари мир, ако не беше тъмната локва под главата на жената и захвърлената край трупа счупена лампа, изцапана с кръв.

— Изглежда непредумишлено — обади се една полицейска служителка. — Извършителят не е носел оръжие. Лампата е стояла ето там. — Посочи нощното шкафче.

Гамаш кимна. Но това не означаваше, че убийството е непредумишлено. Означаваше просто, че извършителят е знаел къде може да намери оръжие.

Детективът сведе поглед към жената в краката си и се запита дали нейният убиец е имал представа коя е тя.

* * *

— Сигурна ли си? — попита Клара.

— Съвсем сигурна — отговори Мирна и се опита да сдържи усмивката си.

— Защо не си ни казала?

— Констанс не искаше никой да знае. Много е потайна.

— Мислех, че всичките са мъртви — продума Клара тихо.

— Надявам се, че не са.

* * *

— Честно казано, това се случва във възможно най-неподходящия момент — призна Марк Бро, докато се готвеха да тръгнат от дома на мадам Уеле. — Всяка Коледа съпрузи убиват съпругите си, служители убиват началниците си, някои хора пък се самоубиват. А сега и това. Повечето полицаи от екипа ми излизат в отпуск.

Гамаш кимна:

— Аз тръгвам за Париж след една седмица. Рен-Мари вече е там.

— А аз в петък заминавам за вилата ни в Сент Агат. — Бро се вгледа в колегата си преценяващо. Вече бяха излезли на тротоара. Съседите бяха започнали да се събират и да зяпат. — Дали е възможно… — Бро разтри облечените си в ръкавици длани, за да ги сгрее. — Знам, че имаш достатъчно много твои случаи, Арман…

Бро всъщност знаеше много повече от това. Не защото главен инспектор Гамаш бе споделил с него, а защото всеки ръководен кадър в полицията на Квебек, а може би и на цяла Канада, знаеше. В отдел "Убийства" на Sûretè течеше "реформа". Докато в общественото пространство се носеха само хвалби по адрес на Гамаш, вътре в организацията той бе в професионално "изгнание". Случващото се беше унизително, или по-скоро щеше да бъде, ако главен инспектор Гамаш не се държеше така, сякаш не бе забелязал какво става.

— С удоволствие ще поема случая.

— Merci — въздъхна Бро с видимо облекчение.

— Воп. — Главният инспектор даде знак на Лакост. Време бе да си вървят. — Ако твоят екип приключи с разпитите и лабораторните анализи, още утре сутрин ще продължим оттам, докъдето са стигнали.

Закрачиха към колата. Някои от съседите задаваха въпроси. Главен инспектор Бро не им даде никаква конкретна информация, но успокояваше хората, че няма за какво да се тревожат.

— Разбира се, не можем да покрием случая със смъртта й — призна той на Гамаш, след като сниши гласа си. — Но можем да не разгласяваме истинското й име. Ще кажем, че е Констанс Нино, ако журналистите се интересуват.

Бро се вгледа в притеснените лица на съседите:

— Питам се дали са знаели коя е?

— Едва ли — рече Гамаш. — Съмнявам се, че щеше да заличи всички свидетелства за истинската си самоличност, включително и рождената си фамилия, за да тръгне след това из квартала да разгласява коя е.

— Може да са се досещали — предположи Бро. Но по-скоро бе съгласен с Гамаш, че едва ли е така. На кого би му хрумнало, че възрастната му съседка някога е била една от най-известните личности не само в Квебек, не само в Канада или дори в Северна Америка, а изобщо в целия свят?

Лакост бе запалила двигателя на колата и бе включила отоплението, за да се стопи скрежът върху предното стъкло. Двамата мъже стояха край автомобила. Марк Бро се задържа за кратко, макар че бе време да си тръгва.

— Хайде, изплюй камъчето — подкани го Гамаш.

— Ще подадеш ли оставка, Арман?

— Работя по случая от две минути, а вече ми искаш оставката? — разсмя се главният инспектор от Sûretè.

Бро се усмихна, но продължи да се взира в колегата си. Гамаш си пое дълбоко дъх и оправи ръкавиците си.

— А ти би ли го направил на мое място? — попита.

— На тази възраст? Пенсията ми е осигурена, както и твоята. Ако шефовете ми толкова силно желаеха да се отърват от мен, щях да се омета за нула време.

— Ако шефовете ти толкова силно желаеха да се отърват от теб — възрази Гамаш, — нямаше ли да се запиташ защо?

Главният инспектор погледна през рамото на Бро към снежния човек оттатък улицата, чиито разперени ръце бяха като костите на някакво уродливо създание. Зовеше го.

— Оттегли се, mon ami — отвърна Бро. — Върви в Париж, прекарай си хубаво по празниците, а след това подай оставка. Но първо разреши този случай.

ШЕСТА ГЛАВА

Накъде? — попита Изабел Лакост.

Гамаш погледна към часовника на таблото на автомобила. Показваше почти седем.

— Трябва да се прибера у дома, за да изведа Хенри, а после да се върна в централното управление за няколко минути.

Знаеше, че може да помоли дъщеря си Ани да даде храна на Хенри и да го разходи, но на нея в момента други неща й бяха на главата.

— А мадам Ландерс? — попита Лакост и зави към дома на началника си в "Отремонт".

И Гамаш си задаваше същия въпрос.

— Ще отида при нея по-късно тази вечер, за да й съобщя вестта лично.

— Ще дойда с вас — предложи заместничката му.

— Merci, Изабел, но няма нужда. Може да отседна в пансиона. Главен инспектор Бро обеща да изпрати всички файлове, които има. Бих искал да ги изтеглиш утре сутринта. Аз ще видя какво ще открия в Трите бора.

Не се задържаха задълго в апартамента му — само толкова, колкото Гамаш да събере чанта е багаж за една нощувка за себе си и Хенри. Главният инспектор повика едрата немска овчарка и посочи задната седалка на автомобила. Хенри наостри уши като сателитни чинии и реагира на заповедта с ентусиазъм. Скочи вътре и явно от страх, че Гамаш може да промени решението си, веднага се сви на колкото се може по-малко кълбо.

Не ме виждаш. Неееее меее виждааааш.

Вълнението обаче, както и набързо погълнатата храна, принудиха Хенри да се издаде по добре познатия начин.

Главният инспектор и Изабел Лакост, настанени вече на предните седалки, свалиха надолу прозорците си — предпочитаха вледеняващия студ навън пред онова, което заплашваше да разтопи тапицерията вътре.

— Често ли го прави? — изпъшка тя.

— Било в знак на обич, така ми каза някой — отвърна детективът, без да поглежда заместничката си в очите. — Комплимент. — Гамаш замълча и извърна глава към прозореца. — Голям комплимент.

Изабел Лакост се усмихна. Свикнала бе да получава подобни "комплименти" от съпруга си, а вече и от малкия си син. Запита се защо ли хромозомата Y бе толкова миризлива?

Пред централата на Sûretè Гамаш се спря, за да сложи кожената каишка на врата на Хенри, и тримата влязоха в сградата.

— Задръжте го, моля! — извика Лакост на мъжа, който тъкмо влизаше в асансьора в дъното на коридора. Инспекторката тръгна забързано натам, а Гамаш и Хенри изостанаха няколко стъпки зад нея. Изведнъж Изабел рязко забави крачка. И спря.

Мъжът в асансьора натисна един от бутоните. И пак, и пак.

Лакост застина на метри от асансьора. Искаше вратите да се затворят веднага, за да може да се качат на следващия.

Но главен инспектор Гамаш не се поколеба. Поведе Хенри покрай Лакост и двамата влязоха, видимо незаинтересовани от мъжа, който с всички сили натискаше бутона за затваряне на вратите. Когато те се плъзнаха една към друга, Гамаш протегна ръка, за да ги спре, и погледна към Лакост:

— Идваш ли?

Лакост влезе при Арман Гамаш и Хенри. И Жан Ги Бовоар.

Детективът поздрави някогашния си заместник с кратко кимване.

Жан Ги Бовоар не отвърна на вежливия жест, а продължи да се взира някъде напред. Дори Изабел Лакост да не вярваше в разни неща от рода на енергии и вибрации допреди да влезе в асансьора, до излизането си щеше да е повярвала. Инспектор Бовоар целият пулсираше и излъчваше силна емоция.

Но каква? Изабел се втренчи в цифрите на екранчето — 2… 3… 4… — и се опита да анализира вълните, които струяха от Жан Ги Бовоар.

Срам? Смущение? Знаеше, че ако беше на негово място, самата тя щеше да изпитва такива емоции. Но не и сега. Струваше й се, че онова, което чувства Бовоар и което струи от него, е много по-първично. Сурово. Просто.

Инспекторът излъчваше гняв.

6… 7…

Лакост хвърли поглед към отражението на Бовоар в покритата с вдлъбнатини врата на асансьора. Почти не го бе виждала, откакто се премести от отдел "Убийства" в отдела на главен комисар Франкьор.

Изабел Лакост помнеше наставника си като пъргав, енергичен, понякога дори френетичен мъж. Стройната му фигура бе в контраст с по-масивната осанка на Гамаш. Логиката му допълваше интуитивния подход на шефа. А докато Гамаш по-скоро размишляваше, Бовоар бе винаги готов за действие.

Бовоар обичаше списъци. Гамаш харесваше мислите, идеите.

Бовоар предпочиташе да разпитва, а Гамаш — да слуша.

Въпреки това между по-възрастния и по-младия мъж съществуваше връзка, която се простираше отвъд времето. Всеки от тях заемаше естествено, почти древно място в живота на другия. А връзката се бе задълбочила още повече, когато Жан Ги Бовоар се бе влюбил в Ани, дъщерята на шефа си.

Лакост малко се бе изненадала, че Бовоар се е увлякъл по Ани. Тя нямаше нищо общо с бившата съпруга на Бовоар, още по-малко с върволицата от разкошни квебекчанки, с които инспекторът бе излизал. Ани Гамаш предпочиташе практичното облекло пред модерното. Не беше нито красива, нито грозна. Нито слаба, нито прекалено пълна. Ани Гамаш никога нямаше да бъде най-привлекателната жена в стаята. Хората не се обръщаха след нея.

Докато не се засмееше. Докато не заговореше.

За най-голямо удивление на Лакост Жан Ги Бовоар бе осъзнал нещо, което за много други мъже оставаше съвсем непонятно. Разбрал бе колко красиво и колко привлекателно е щастието.

Ани Гамаш беше щастлива и Бовоар се бе влюбил в нея.

Изабел Лакост му се възхищаваше заради това. Всъщност възхищаваше се на много неща у наставника си, но най-вече на страстта му към работата и на безпрекословната лоялност към главен инспектор Гамаш.

Поне допреди няколко месеца. Въпреки че, ако трябваше да е честна, пукнатините бяха започнали да се появяват още по-рано.

Лакост премести погледа си към отражението на Гамаш. Шефът й изглеждаше спокоен, държеше каишката на Хенри в ръце, без да стиска, без напрежение. Изабел мярна белега сред прошарените коси на слепоочието му.

Всичко се бе променило в онзи съдбовен ден. Не можеше нещата да останат постарому. Не биваше. Но на Лакост й бе отнело известно време да осъзнае колко дълбоки бяха промените.

Сега тя стоеше сред руините, в купчина отломки, и повечето бяха от Бовоар. Гладко избръснатото му лице бе бледо и изпито. Изглеждаше на доста повече от своите трийсет и осем години. Не беше просто уморен, нито дори изтощен, а направо празен, кух. И в тази зейнала празнина бе скрил последното, което му бе останало. Гняв.

9… 10…

Стопи се крехката надежда, която бе таила, че началникът й и инспектор Бовоар само преиграват разрива помежду си. Нямаше пристан. Нямаше надежда. Нямаше съмнение.

Жан Ги Бовоар презираше Арман Гамаш.

Това не беше преструвка.

Изабел Лакост се запита какво ли щеше да се случи, ако я нямаше в асансьора. Двама въоръжени мъже. Единият имаше преимуществото — ако въобще можеше да се нарече така — на почти бездънната си ярост.

Този човек носеше пистолет и нямаше какво да губи.

Ако Жан Ги Бовоар ненавиждаше Гамаш, беше й интересно какви са чувствата на началника й.

Отново се вгледа в отражението му в надрасканата и очукана врата на асансьора. Изглеждаше напълно отпуснат.

Точно в този момент Хенри реши — ако въобще беше въпрос на избор — да поднесе един от своите големи комплименти. Лакост вдигна ръка към лицето си, водена от инстинкта си за Самосъхранение.

Без да забелязва вкиснатата атмосфера, кучето завъртя глава, за да се огледа, и плочките на нашийника му бодро издрънчаха. Животното вдигна огромните си кафяви очи към мъжа, който стоеше до него. Не онзи, който държеше каишката. Другият мъж.

Познато лице.

14… 15…

Асансьорът спря, вратата се отвори и нахлу свеж кислород. Изабел си помисли, че може и да се наложи да изгори дрехите си.

Гамаш задържа вратата за заместничката си и тя излезе по най-бързия начин в отчаян опит да се отърве от смрадта, само част от която бе по вина на Хенри. Но преди Гамаш да прекрачи навън, Хенри се обърна към Бовоар и облиза ръката му.

Бовоар се дръпна като попарен.

Немската овчарка последва стопанина си извън асансьора. Вратите се затвориха зад тях. Докато тримата крачеха към стъкления портал на входа на отдел "Убийства", Лакост забеляза, че ръката, която държеше каишката, трепереше.

Едва забележимо. Но несъмнено.

Тогава Лакост разбра, че Гамаш имаше пълен контрол над Хенри, макар и не над стомашно-чревния му тракт. Можеше да стегне каишката и да държи немската овчарка далеч от Бовоар.

Но не го бе направил. Позволил бе кучето да близне ръката на инспектора. Допуснал бе тази малка целувка.

* * *

Асансьорът стигна до последния етаж на щабквартирата на Sûretè. Вратите се отвориха с тракане, а в коридора насреща стояха двама мъже.

— Дявол да те вземе, Бовоар, каква е тази воня? — навъси се единият от тях.

— Не е от мен.

Бовоар усещаше влажната и топла следа върху ръката си, оставена от езика на Хенри.

— Добре — подсмихна се мъжът и се спогледа с другия.

— Майната ти — промърмори Бовоар, разбута ги с лакти и се устреми към офиса.

* * *

Главен инспектор Гамаш огледа своя отдел за разследване на убийства. Преди време тук и нощем цареше оживление, мотивирани следователи работеха до късно, а сега бюрата пустееха.

Искаше му се това спокойствие да означава, че всички убийства са разкрити. Или още по-добре — че няма повече убийства. Че вече не съществува толкова силна болка, която е способна да накара някого да отнеме живот. На друг човек или своя.

Като на Констанс Уеле. Като на онази жена под моста. И като неговия собствен, който бе почувствал застрашен в асансьора преди малко.

Но Арман Гамаш беше реалист и знаеше, че дългият списък с убийства само може да расте. Намаляваше обаче неговата способност да ги разгадава.

* * *

Главен комисар Франкьор не стана. Не вдигна поглед. Не обърна никакво внимание на Бовоар и останалите, докато заемаха местата си на столовете в просторния му личен кабинет.

Бовоар вече бе свикнал. Главен комисар Франкьор беше на най-високия пост в квебекската полиция и му личеше. Беше достолепен на вид, с прошарена коса и самоуверено поведение и излъчваше авторитет. С този човек шега не биваше. Главен комисар Франкьор общуваше с премиера, обядваше с министъра на обществената сигурност и беше на "ти" с кардинала на Квебек.

За разлика от Гамаш, Франкьор даваше пълна свобода на подчинените си. Не го интересуваше как постигат резултати. "Искам свършена работа" — така казваше.

Единствената върховна власт бе главен комисар Франкьор. Единствената граница, която не биваше да се прекрачва, очертаваше пространството около него. Властта му бе абсолютна и безпрекословна.

Да работиш с Гамаш открай време беше твърде сложно. Препалено много сиви зони. Винаги имаше спорове как е правилно да се постъпи, като че ли това беше труден въпрос.

Да работиш с главен комисар Франкьор беше лесно.

Почтените граждани, които спазваха законите, бяха в безопасност, а престъпниците — не. Франкьор се доверяваше на хората си и оставяше те да преценяват кой принадлежи към едните и кой — към другите, и как да постъпят с човека според случая. А ако допуснеха грешка? Тогава взаимно си пазеха гърбовете. Защитаваха се.

За разлика от Гамаш.

Бовоар разтърка ръката си в опит да изтрие следата от облизването на Хенри, като че ли беше удар от камшик. Замисли се за всичко онова, което трябваше и можеше да каже на бившия си шеф. Но бе замълчал.

* * *

— Остави си нещата и се прибирай у дома — настоя Гамаш, спрял пред вратата на кабинета си.

— Сигурен ли сте, че не искате да дойда с вас? — попита Лакост.

— Сигурен съм. Както казах, вероятно ще остана да пренощувам. Благодаря ти, Изабел.

Докато я гледаше в този момент, пред погледа му изплува за кратко, както почти винаги напоследък, сцена от спомените. Лакост, наведена над него. Викаше го. Отново усети дланите й, стиснали главата му, докато тялото му лежи проснато на бетонния под.

Смазваща тежест притискаше гърдите му, в главата му свистеше шум. А сред него — две думи, които напираха да бъдат изречени. Само две. С очи, вперени в Лакост, я умоляваше да го разбере.

Рен-Мари.

Само това му бе останало да каже.

След като се възстанови и си спомни лицето на Изабел, толкова близо до своето, отначало се смути, засрамен от собствената си уязвимост.

Неговото задължение бе да води хората си и да ги защитава. Но се бе провалил. Вместо това тя го бе спасила.

Сега, докато я гледаше и споменът изведнъж лумна между тях, осъзна, че са завинаги свързани от онзи миг насам. Изпитваше към заместничката си само огромна привързаност. И признателност. Защото бе останала до него и бе чула онези едва прошепнати думи. Тя бе съдът, в който Арман Гамаш бе излял последната си мисъл.

Рен-Мари.

Винаги щеше да помни огромното облекчение, когато бе осъзнал, че Изабел Лакост е разбрала. Можеше спокойно да си отиде.

Но разбира се, не си отиде. До голяма степен благодарение на Лакост той бе оцелял. Но в онзи ден много от полицаите, които бе повел на мисията, нямаха този късмет.

Включително и Жан Ги Бовоар. Напереният и дразнещо самоуверен многознайко бе влязъл в онази фабрика, но оттам бе излязъл някой друг.

— Върви си у дома, Изабел — повтори Гамаш.

* * *

Главният комисар продължи да чете документа пред себе си, като бавно отгърна поредната страница.

Бовоар разпозна доклада от акцията, в която бе участвал преди няколко дни.

— Тук виждам — бавно произнесе Франкьор с дълбокия си спокоен глас, — че не всички веществени доказателства са стигнали до хранилището.

Погледна Бовоар право в очите, които в този момент се разшириха.

— Изглежда, липсват някакви лекарства.

Мислите на Бовоар препускаха, но главният комисар отново насочи вниманието си към доклада.

— Не мисля, че това ще се отрази на разследването — заключи най-сетне Франкьор, като се обърна към Мартен Тесие: — Изтрийте го от доклада.

Подхвърли документите на заместника си.

— Да, сър — откликна Тесие.

— Имам среща за вечеря с кардинала след половин час. Негова Светлост е доста разтревожен от насилието, което упражняват рокерските банди. Какво да му кажа?

— Много жалко, че онова момиче е било убито — рече Тесие.

Франкьор се втренчи в заместника си:

— Не смятам, че трябва да му казвам това. А ти?

Бовоар знаеше за какво говорят. Всички в Квебек знаеха. Седемгодишно дете бе загинало при взрив, заложен в автомобил, а освен него бяха убити неколцина членове на бандата "Ангелите на ада". Във всички новини се споменаваше за този случай.

— Доскоро съвсем успешно подавахме информация на враждуващите банди — обясни Тесие, — а те се нападаха едни други.

Бовоар бе започнал да оценява красотата на тази стратегия, макар че в началото го бе шокирала. Да оставят на престъпниците да се избият взаимно. Служителите на Sûretè трябваше само мъничко да ги насочват да пуснат информация тук и там, а след това да се махнат от пътя им. Враждуващите банди щяха да се погрижат за останалото. Беше лесно, безопасно и преди всичко ефективно. Е, да, понякога цивилен неволно попадаше под ударите, но хората на Sûretè разпространяваха чрез медиите теории, че убитият човек вероятно не е бил чак толкова невинен, колкото твърдят от семейството му.

Получаваше се.

Докато не загина онова момиченце.

— Какво ще предприемете? — поинтересува се Франкьор.

— Трябва да отвърнем, като нанесем удар по някой от бункерите им. Понеже от "Рок машината" са поставили бомбата, която уби хлапето, трябва да планираме нападение над тяхното леговище.

Жан Ги Бовоар сведе очи и заразглежда килима и ръцете си.

"Само не аз. Не пак аз."

— Не ме интересуват подробностите. — Франкьор се изправи и всички последваха примера му. — Искам свършена работа. Колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Да, сър! — отговори Тесие и тръгна след шефа си, който излезе от кабинета.

Бовоар проследи с поглед как двамата мъже напускат стаята и въздъхна с облекчение. Беше в безопасност.

Пред асансьора главният комисар подаде на Тесие малко шишенце.

— Струва ми се, че новият ни колега е малко нервен, как мислиш? — Франкьор бутна опаковката с хапчета в ръката на Тесие. — Включи Бовоар в акцията.

С тези думи се обърна и влезе в асансьора.

* * *

Бовоар седеше на бюрото си, отправил празен поглед към екрана на компютъра. Мъчеше се да си избие от главата скорошната среща. Не с Франкьор, а с Гамаш. Старателно бе организирал дните си, всичко възможно бе правил само и само да не се вижда с бившия си началник. Месеци наред бе успявал — до тази вечер. Усещаше цялото си тяло като натъртено. С изключение на едно малко петно на опакото на дланта си. Там все още чувстваше влагата и топлината, независимо колко усърдно го бе търкал.

Бовоар усети, че някой стои наблизо, и вдигна очи.

— Добри новини — обяви инспектор Тесие. — Франкьор е впечатлен от теб. Иска да участваш в акцията.

Стомахът на Бовоар се сви. Вече бе взел две таблетки оксиконтин, но болката отново го връхлетя.

Тесие се наведе през бюрото и постави шишенце с лекарство до ръката на Бовоар.

— Всички имаме нужда от помощ от време на време — Тесие потупа капачето на шишенцето, понижи глас и добави небрежно: — Вземи си едно. Не е нищо страшно. Просто слабо успокоително. Всички го пием. Ще се почувстваш по-добре.

Бовоар се втренчи в шишенцето. В главата му иззвъня предупредителен сигнал, но беше твърде дълбоко и твърде бе закъснял.

СЕДМА ГЛАВА

Арман Гамаш изгаси осветлението и двамата с Хенри тръгнаха по коридора, но вместо да натисне бутона за надолу, детективът натисна за нагоре. Не към последния етаж, а към предпоследния. Погледна часовника си. Осем и половина. Идеално.

След минута потропа на една врата и влезе, без да изчака отговор отвътре.

— Воп — посрещна го комисар Брюнел. — Успя.

Терез Брюнел, дребна на ръст и елегантна както винаги, се изправи и посочи стола до съпруга си Жером, който също беше на крака. След ръкостисканията всички седнаха.

Терез Брюнел бе преминала пенсионната възраст според стандартите на Sûretè, но на никого не достигаше смелост — или още нещо — да й го каже. Късно се присъедини към полицията, обучава се при Гамаш, а след това бързо го надмина, отчасти заради собственото си усърдие и способности, но и — както всички знаеха — защото кариерата на детектива се сблъска със стена, издигната от главен комисар Франкьор.

Приятелството им датираше още от академията, когато Терез бе два пъти по-възрастна от останалите курсанти, а Гамаш бе нейният преподавател.

Настоящите им роли, кабинети и служебни позиции трябваше да са разменени. Терез Брюнел знаеше, че е така. Жером знаеше. Гамаш също знаеше, макар че сякаш само на него не му пукаше.

Разположиха се на офисния диван и столовете, а Хенри полегна между Гамаш и Жером. По-възрастният мъж отпусна ръка и разсеяно погали немската овчарка.

Жером, който беше на осемдесетина, имаше почти кръгла форма и ако беше по-малък по размер, вероятно Хенри щеше да иска да тича след него.

Въпреки разликата в ранга беше ясно, че Арман Гамаш е начело на това събрание, независимо че не се случваше в неговия кабинет.

— Какви новини имате за мен? — обърна се детективът към Терез.

— Мисля, че сме все по-близо, Арман, но има един проблем.

— На няколко пъти се сблъсквам със стени — обясни Жером. — Който и да го е направил, не е никак глупав. Точно когато си помисля, че съм на прав път, установявам, че всъщност съм в cul-de-sac[24].

Гласът му звучеше раздразнено, но иначе мъжът изглеждаше в настроение. Привел се бе напред, сключил ръце. Очите му блестяха и едва сдържаше усмивката си.

Жером видимо се забавляваше.

Доктор Брюнел бе агент, но не работеше за Sûretè du Quèbec. Вече се бе пенсионирал, но някога оглавяваше спешното отделение на болница "Нотър Дам" в Монреал. Обучен бе да реагира бързо в спешни медицински ситуации, да преценява, да диагностицира. И след това да лекува.

Няколко години бяха изминали, откакто не практикуваше активно професията си. Оттогава Жером бе пренасочил енергията си към разрешаването на загадки и шифри. И съпругата му, и главен инспектор Гамаш се бяха консултирали с него при случаи, в които имаше кодирани съобщения. Но той бе нещо повече от пенсиониран лекар, който си запълва свободното време. Жером Брюнел бе роден да разрешава логически главоблъсканици. Умът му с лекота откриваше взаимовръзки, които друг би търсил в продължение на дни и часове, ако въобще успееше да ги намери.

Но любимата игра на доктор Брюнел, неговият наркотик, бяха компютрите. Беше кибернаркоман, а Гамаш му бе предложил суров хероин, когато му бе дал да разплете тази чепата загадка.

— Никога не съм виждал толкова много нива на сигурност — Говореше Жером, — някой здраво се е постарал да скрие нещо.

— Но какво е това нещо? — попита Гамаш.

— Ти ни помоли да разберем кой всъщност е разпространил видеоматериала от престрелката във фабриката — намеси се комисар Брюнел. — Акцията, която ти водеше, Арман.

Детективът кимна. Кадрите бяха заснети от миниатюрните видеокамери, които всеки полицай, участвал в тази мисия, носеше заедно със слушалките на главата си. Устройствата бяха записали всичко.

— Разбира се, имаше вътрешно разследване — продължи комисар Брюнел. — От отдел "Киберпрестъпления" стигнаха до извода, че някакъв хакер случайно е попаднал на файловете, монтирал ги е и ги е качил в интернет.

— Глупости — възрази доктор Брюнел. — Никой хакер не може просто да се натъкне на тези файлове. Твърде добре защитени са.

— Тогава — обърна се Гамаш към Жером — кой го е направил?

Всички знаеха отговора. Ако не е бил случаен хакер, трябваше да е вътрешен човек от Sûretè, и то някой на достатъчно висока позиция, че да може лесно да прикрие следите си. Но доктор Брюнел бе хванал тези следи и бе тръгнал по тях.

И тримата знаеха, че щяха да го отведат до кабинета точно над главите им. До най-високото ниво в йерархията на Sûretè.

Но от доста време Гамаш се питаше дали си задават правилния въпрос. Не "кой", а "защо". Опасяваше се да не открият, че видеото е само гнусен екскремент на много по-голямо същество. Че са приели неговото merde[25] за истинската заплаха.

Арман Гамаш огледа присъстващите. Висшестояща служителка на Sûretè след пенсионна възраст. Закръглен лекар. И той самият — следовател на средна възраст, отбягван или пренебрегван от колегите си.

Само те тримата. А съществото, което издирваха, сякаш растеше с всеки следващ път, когато успееха да го зърнат.

Но Гамаш знаеше, че недостатъците могат да бъдат и предимства. Лесно можеше да ги подминат и да не им обърнат внимание, особено хора, които се имаха за невидими и недосегаеми.

— Смятам, че се приближаваме, Арман, но все се натъквам на задънени улици — оплака се Жером. Лекарят изведнъж придоби някак потаен вид.

— Продължавай — подкани го Гамаш.

— Не съм сигурен, но мисля, че попаднах на наблюдател.

Главният инспектор не коментира. Знаеше какво представлява наблюдателят и в реалния, както и в киберсвета, но искаше Жером да бъде по-конкретен.

— Ако наистина има наблюдател, той е много хитър и ловък. Възможно е да ме е наблюдавал от известно време.

Гамаш облегна лакти на коленете си и сключи големите си ръце пред себе си. Като боен кораб, който се носи към целта си.

— Франкьор ли е? — попита. Нямаше нужда от повече недомлъвки.

— Не е лично той — отвърна Жером, — но който и да е, според мен е в мрежата на Sûretè. От доста време се занимавам с това, но досега не бях виждал толкова сложна защита. Когато се спра, за да погледна, той сякаш се изпарява.

— Как изобщо разбираш, че е там? — попита Гамаш.

— Не знам със сигурност, но имам някакво усещане — движение, преместване.

Брюнел замълча и за първи път Гамаш забеляза нотка на тревога у жизнерадостния лекар. Сякаш колкото и да беше добър доктор Брюнел, може би си имаше работа с някой още по-добър.

Главният инспектор се облегна назад на стола си, като че нещо бе минало покрай него и го бе блъснало. "Какво ли сме открили?"

Не само те преследваха създанието. Изглежда, и то вече ги преследваше.

— Този наблюдател знае ли кой си? — обърна се към Жером.

— Не мисля.

— Не мислиш? — повтори Гамаш. Тонът му бе рязък, погледът — твърд.

— Не — поклати глава Жером. — Не знае.

"Все още." Думите останаха неизказани, но се подразбираха. Все още.

— Бъди внимателен, Жером — заръча Гамаш, като се изправи и хвана каишката на Хенри. Сбогува се с приятелите си, остави ги и отпътува в нощта.

Светлините на градове и села избледняваха далече назад в огледалото за обратно виждане, докато главният инспектор шофираше през гората. След известно време потъна в пълен мрак, само фаровете на колата му осветяваха заснежения път. Накрая зърна меко сияние пред себе си и го разпозна. Гамаш изкачи хълма с автомобила си и в долината съзря три огромни бора, осветени от зелени, червени и жълти коледни лампички. Сякаш бяха хиляди. Из цялото село къщи и огради бяха окичени с весели светлини, празничен гирлянд грееше и по дължината на каменното мостче.

Докато се спускаше надолу по склона с колата си, телефонът му изгуби обхват. Нямаше мобилна мрежа, нямаше имейли. Сякаш Гамаш и Хенри, задрямал на задната седалка, бяха пропаднали вдън земя.

Паркира пред книжарницата за нови и употребявани книги на Мирна и забеляза, че горе в апартамента й все още свети. Толкова пъти бе идвал тук и го бе посрещала нечия смърт. Сега обаче носеше смъртта със себе си.

ОСМА ГЛАВА

Клара Мороу първа забеляза пристигането на колата.

Двете с Мирна тъкмо бяха вечеряли скромно с претоплена яхния и салата, след което художничката бе станала да измие чиниите, а Мирна скоро след това се бе присъединила към нея.

— Аз ще ги измия — заяви Клара, докато изстискваше препарат в пълната с гореща вода мивка и гледаше как се образува пяна. По някаква странна причина й доставяше удоволствие. Караше я да се чувства като магьосница, като вещица или като алхимик. Дейността не беше чак толкова ценна като превръщането на олово в злато, но все пак бе полезна.

Клара Мороу не беше от хората, които обичат домакинската работа. Но обичаше вълшебствата. Водата се превръщаше в пяна. Мръсните чинии ставаха чисти. Празното платно се трансформираше в произведение на изкуството.

Не толкова промяната беше любима на Клара, колкото метаморфозата.

— Седни — отпрати художничката приятелката си, но Мирна хвана кърпата за подсушаване на съдове и посегна към една от все още топлите измити чинии.

— Имам нужда да се поразсея.

И двете знаеха, че подсушаването на съдовете беше безпомощен сал в бурно море, но щом това можеше да утеши Мирна за известно време, Клара подкрепяше идеята с две ръце.

Отдадоха се на успокоителната монотонност — Клара миеше, а Мирна подсушаваше.

Когато художничката приключи, остави водата да се оттече, забърса мивката и се обърна с гръб към кухненския бокс. Жилището не се бе променило особено през годините, откакто Мирна бе прекратила психологическата си практика в Монреал и бе събрала цялата си покъщнина в малкия си автомобил. Когато пристигна в Трите бора, имаше вид на току-що избягала от цирка.

От миниатюрната кола слезе огромна тъмнокожа жена, която изглеждаше по-голяма от возилото. Изгубила се по черните пътища и когато най-неочаквано се натъкнала на селото, решила да поспре за кафе, сладкиш и тоалетна. Отбивка за презареждане встрани от маршрута, който трябвало да я отведе на друго място — по-вълнуващо и по-обещаващо. Но Мирна Ландерс така и не продължи пътя си.

Докато пиела café au lait и хапвала десерт в бистрото, осъзнала, че си е добре и там.

Мирна разтоварила багажа си, наела свободния магазин в съседство с бистрото на Оливие и отворила книжарница за нови и употребявани книги. Нанесла се на горния етаж, в мансардния апартамент.

Тогава Клара се бе запознала с Мирна. Отби се да провери как върви новата книжарница и дочу шумолене на метла и ругатни, долитащи от горния етаж. Изкачи се по стълбите в задната част на магазина и попадна на Мирна.

Мирна, която метеше и ругаеше.

Оттогава бяха първи приятелки.

Художничката бе станала свидетел как чернокожата жена сътворява магия, като превръща свободния магазин в книжарница. Трансформирала бе празното пространство в място за срещи. Запустялата мансарда — в дом. Неудовлетворителния си живот — в задоволство.

Трите бора се радваше на стабилност, но никога не оставаше и пълен покой.

Докато Клара гледаше дневната на приятелката си, погледът й се понесе към коледните лампички отвън и й се стори, че видя кратък и ярък проблясък. Фарове.

Тогава чу шума от автомобилен двигател. Обърна се към Мирна — тя също бе чула.

И двете си помислиха едно и също.

Констанс.

Клара се опита да потисне чувството на облекчение, защото знаеше, че прибързва, но усещането се надигна и заля предпазливостта й.

Звънчето на входната врата на партера иззвъня. Стъпки. Чуваха как някой крачи през помещението под тях. Сам човек.

Мирна стисна ръката на Клара и извика:

— Ехо?

Тишината бе кратка. Прозвуча познат глас:

— Мирна?

Художничката усети как ръката на приятелката й изстива. Не беше Констанс. Беше вестоносецът. Пощальонът бе пристигнал с велосипеда си.

Началникът на отдел "Убийства" в Sûretè.

* * *

Мирна държеше между дланите си керамичната чаша с чай, но не отпиваше. Целта беше да се стопли, не да утолява жаждата си.

Взираше се в прозорчето на чугунената печка, наблюдаваше пламъците и жаравата. Огънят осветяваше лицето й и го изпълваше с повече живот, отколкото всъщност имаше в него.

Клара седеше на дивана, а Арман — на креслото срещу Мирна. Детективът също бе обгърнал чаша чай с едрите си длани. Но неговият поглед бе прикован върху Мирна, а не върху огъня.

След като обиколи и подуши всичко в мансардата, Хенри полегна на килимчето пред огнището.

— Как мислите, дали е изпитала болка? — попита книжарката, без да отмества очи от огъня.

— Не.

— Не знаете кой е сторил това?

Това. Това. Мирна все още не можеше да се накара да го произнесе на глас.

След като мина един ден и Констанс не се появи, дори не се обади, Мирна се подготви за най-лошото. Че приятелката й е получила инфаркт. Удар. Катастрофирала е.

Не й бе хрумнало изобщо, че може да е и по-лошо. Че Констанс не просто е загубила живота си, а някой й го е отнел.

— Още не знаем, но ще го открием — обеща Гамаш.

— Можете ли? — попита Клара, като заговори за пръв път, откакто бе чула новината от главния инспектор. — Тя не живееше ли в Монреал? Май е извън вашата юрисдикция?

— Така е, но началникът на отдел "Убийства" в монреалската полиция ми е приятел. Прехвърли случая към мен. Познавахте ли Констанс добре? — обърна се Гамаш към Мирна.

Тя отвори уста, но преди да каже каквото и да е, погледна към Клара.

— О! — възкликна художничката, когато разбра погледа. — Искаш ли да изляза?

Мирна се замисли, сетне поклати глава:

— Извинявай, не. По навик. Старая се да не обсъждам клиентите си с други хора.

— Значи ви е била клиентка — рече Гамаш. Не извади бележника си, предпочете да слуша внимателно. — Не е била просто приятелка.

— Първо клиентка, след това — приятелка.

— Как се запознахте?

— Дойде на сеанс преди няколко години.

— Преди колко?

Мирна се замисли и отговори:

— Двайсет и три. — Изглеждаше удивена от собствените си думи. — Познавала съм я от двайсет и три години — продума изненадано бившата психоложка, след което се застави да се върне в реалността. — Когато спря да идва на сеанси, продължихме да поддържаме връзка. Излизахме на вечеря, на театър. Не особено често, но и двете бяхме неомъжени жени и намерихме доста общи неща помежду си. Харесвах я.

— Това необичайно ли е? — попита Гамаш. — да се сприятелите с клиент?

— Бивш клиент. Но да, изключително необичайно е. Случвало ми се е само веднъж — с Констанс. Психотерапевтът трябва да поставя ясни граници, дори да става въпрос за бивши клиенти. Хората, които лекуваме, ни влизат в главата, а ако започнат да влизат и в живота ни, имаме проблем.

— Но Констанс е успяла?

Мирна кимна:

— Май и двете бяхме малко самотни, а тя изглеждаше горе-долу нормална.

— Горе-долу? — попита Гамаш.

— Кой ли от нас е напълно нормален, господин главен инспектор?

И двамата погледнаха към Клара — косата й отново стърчеше във всички посоки в някакво ужасно съчетание от ефекта на сплесканата от шапка прическа, статичното електричество и навика на художничката често да заравя пръсти сред кичурите си.

— Какво? — сепна се Клара.

Гамаш отново се обърна към Мирна:

— Виждали ли сте се с Констанс, откакто се преместихте в Трите бора?

— Няколко пъти, когато отивах до Монреал. Но никога тук. Поддържахме връзка най-вече като си изпращахме пощенски картички и се чувахме по телефона. Истината е, че през последните няколко години се бяхме поотдалечили.

— А какво я накара да ви дойде на гости сега? — попита главният инспектор. — Вие ли я поканихте?

Мирна помисли, но поклати глава:

— Не, по-скоро не. Струва ми се, че идеята бе нейна, макар че е възможно да е намекнала, че би дошла, и тогава аз да съм й отправила покана.

— Имаше ли някаква конкретна причина да ви дойде на гости?

Книжарката отново се замисли, преди да отговори:

— Сестра й почина през октомври, както сигурно сте чули…

Гамаш кимна. Съобщиха по новините, както щеше да стане и със смъртта на Констанс. Убийството на Констанс Пино беше статистика. Убийството на Констанс Уеле — водеща новина.

— След като сестра й си отиде, не й оставаше никой друг на този свят — обясни Мирна. — Констанс беше много потайна. По принцип в това няма нищо лошо, но при нея се бе превърнало в някаква мания.

— Можете ли да ми кажете имената на няколко нейни приятели?

Мирна поклати глава.

— Не знаете нито едно? — изненада се главният инспектор.

— Тя нямаше приятели.

— Pardon?

— Констанс нямаше приятели — повтори Мирна.

Гамаш я гледаше с недоверие:

— Никакви?

— Никакви.

— Ти й беше приятелка — обади се Клара. — Сприятели се и с всички тук. Дори с Рут.

Още докато го казваше обаче, художничката осъзна грешката си. Приела бе приятелското отношение за приятелство.

Мирна помълча за кратко, сетне заговори:

— Констанс оставяше впечатлението за приятелство и близост, без всъщност да ги изпитва.

— Искаш да кажеш, че всичко е било лъжа? — попита Клара.

— Не съвсем. Не искам да си мислите, че е била социопат или нещо такова. Харесваше хората, но винаги имаше прегради между нея и останалите.

— Дори и в отношенията й с вас? — поинтересува се Гамаш.

— Дори и с мен. Ревностно пазеше скрита по-голямата част от живота си.

Клара си спомни разговора им в нейното ателие, когато Констанс бе отказала да й позира за портрет. Не бе отклонила предложението грубо, но беше категорична. Очевидно не искаше да я допусне до себе си.

— За какво си мислите? — попита Гамаш Мирна, когато забеляза съсредоточеното й изражение.

— Размишлявах върху това, което Клара каза току-що. Мисля, че има право. Струва ми се, че Констанс беше щастлива тук и наистина се чувстваше добре в компанията на всички, включително и на Рут.

— Какво означава това според вас? — продължи с въпросите Гамаш.

Мирна се замисли:

— Чудя се…

Отправи поглед отвъд стаята, през прозореца, към боровете, окичени с коледни светлини. Лампичките се поклащаха от нощния ветрец.

— Чудя се дали не бе започнала най-сетне да се отпуска — промълви Мирна и отново погледна гостите си. — Не се бях замисляла за това, но не изглеждаше толкова резервирана, станала бе някак по-открита, особено след като прекара тук няколко дни.

— Не се съгласи да й нарисувам портрет — сподели Клара. Мирна се усмихна:

— Е, това е разбираемо, не мислиш ли? Точно от това най-много са се страхували и тя, и сестрите й. Да бъдат изложени на показ.

— Но тогава не знаех коя е — оправда се художничката.

— Няма значение. Тя е знаела — рече Мирна. — Но ми се струва, че преди да си замине, бе започнала да се чувства в безопасност тук, независимо дали тайната й бе излязла наяве, или не.

— А тя беше ли излязла наяве? — попита Гамаш.

— Не съм я споделяла с никого — заяви книжарката.

Главният инспектор погледна списанието върху табуретката.

Много стар брой на "Лайф" с популярна снимка на корицата.

— И все пак, явно сте знаели коя е — обърна се Гамаш към Клара.

— Казах й днес следобед — обясни Мирна, — когато започнах да свиквам с мисълта, че Констанс може би няма да се появи.

— Но никой друг не е знаел? — повтори детективът. Взе списанието и се взря в снимката на корицата. Виждал я бе много пъти. Пет малки момиченца с пухкави маншони и симпатични зимни палтенца. Еднакви палтенца. Еднакви момиченца.

— Не и доколкото ми е известно — отвърна Мирна.

За пореден път Гамаш се запита дали човекът, който бе убил Констанс, е знаел коя е тя. Дали бе осъзнал, че убива последната от нейния род. Последната от петзначките Уеле.

ДЕВЕТА ГЛАВА

Арман излезе навън в ясната студена нощ. Снеговалежът отдавна бе спрял и небето беше безоблачно. Минаваше полунощ и докато детективът стоеше и дълбоко вдишваше чистия въздух, лампичките по дърветата угаснаха.

Главният инспектор и Хенри бяха единствените живи души в тъмнината. Гамаш отправи поглед към небето, където звездите бавно изгряха. Коланът на Орион. Голямата мечка. Полярната звезда. И още милиони други ярки точици. Бяха съвсем ясни, но сега, чак сега. Светлината се виждаше само в тъмното.

Гамаш установи, че не е сигурен какво да направи и къде да отиде. Можеше да се върне в Монреал, макар че беше уморен и предпочиташе да не пътува. Не бе запазил стая в пансиона обаче, защото с пристигането си в Трите бора бе решил да отиде направо у Мирна. А сега минаваше полунощ и пансионът тънеше в мрак. Едва можеше да различи силуета на някогашната пощенска станция на фона на горите в далечината.

Но докато гледаше към сградата, приглушена светлинка изгря зад завесите на един от прозорците на горния етаж. Няколко мига по-късно я последва друга, този път долу. Накрая видя как през прозорчето на входната врата се процеждат лъчи, а после и самата врата се отвори. На прага се очерта силуетът на едър мъж.

— Ела, момче, ела! — разнесе се глас и Хенри обтегна каишката си.

Гамаш я пусна и немската овчарка се втурна по пътечката, покатери се по стъпалата и се хвърли в обятията на Габри.

Когато главният инспектор стигна до входа на пансиона, Габри със залитане се изправи на крака.

— Добро момче! — Той прегърна по-възрастния мъж. — Влизайте. Задникът ми ще замръзне. Не че му е излишно.

— Как разбрахте, че сме тук?

— Мирна се обади. Каза, че сигурно ще ви трябва стая. — Габри огледа неочаквания гост. — Все пак искате да отседнете, нали?

— Много искам — призна главният инспектор и това бе самата истина.

Габри затвори вратата зад тях.

* * *

Жан Ги Бовоар седеше в колата си и се взираше в затворената врата. Беше се навел. Не чак толкова, че да изчезне напълно, но достатъчно, за да изглежда, че се опитва да бъде дискретен. Всичко това бе преднамерено и някъде дълбоко в замъгленото си съзнание Бовоар знаеше, че освен това е унизително.

Но вече не му пукаше. Просто се надяваше Ани да погледне през прозореца си. Да разпознае колата му. Да го види вътре. Да отвори вратата.

Искаше…

Искаше…

Искаше отново да почувства как я притиска в прегръдките си. Да вдъхне аромата й. Искаше да я чуе как прошепва: "Всичко ще бъде наред".

Но най-много от всичко искаше да повярва в това.

* * *

— Мирна сподели, че Констанс е изчезнала — каза Габри и се пресегна да вземе закачалка за палтото на Гамаш. Взе връхната дреха на главния инспектор и застина. — Заради нея ли дойдохте?

— Боя се, че да.

Габри се поколеба само секунда, преди да попита:

— Мъртва ли е?

Детективът кимна.

Габри притисна палтото към себе си и се втренчи в Гамаш. Изгаряше от желание да зададе още въпроси, но не го направи. Виждаше колко е изтощен гостът му. Затова просто закачи дрехата и тръгна към стълбището.

Гамаш последва огромния полюшващ се халат нагоре по стъпалата.

Габри го поведе по коридора, докато не спряха пред позната врата. Щракна ключа на осветлението и лампите огряха стаята, в която Гамаш винаги отсядаше. За разлика от Габри, тази стая, впрочем и целият пансион, бяха пример за сдържаност. Подът от широки дъски бе покрит с ориенталски килимчета. Леглото от тъмно дърво бе широко и примамливо и бе постлано с чисти бели чаршафи, дебел бял юрган и пухени възглавници.

Нямаше нищо излишно, помещението излъчваше уют. Простичко и приветливо.

— Вечеряли ли сте?

— Не, но ще издържа до сутринта.

Часовникът на нощното шкафче показваше 12.30.

Габри отиде до прозореца и го открехна, за да пусне свеж и хладен въздух в стаята, сетне дръпна завесите една към друга.

— В колко часа искате да ви събудя?

— Шест и половина твърде рано ли е?

Габри пребледня:

— Ни най-малко. Винаги сме будни по това време. — На вратата се спря. — Имате предвид шест и половина вечерта, нали?

Гамаш остави багажа си на пода до леглото.

— Merci, patron — усмихна се, като задържа погледа на Габри за миг.

Преди да се преоблече, Гамаш забеляза Хенри, който бе застанал до вратата.

Главният инспектор стоеше в средата на стаята и поглеждаше ту към топлото меко легло, ту към кучето.

— О, Хенри, надявам се, че не искаш да излизаме само за да поиграеш — въздъхна и бръкна в чантата, която бе приготвил за домашния си любимец, за да извади топка за тенис и торбичка.

Слязоха тихо по стълбите. Гамаш отново си надяна палтото, ръкавиците и шапката, отключи вратата и двамата поеха в нощта. Не сложи каишка на немската овчарка. Вероятността да избяга беше прекалено малка — Хенри бе едно от най-плахите кучета, които Гамаш бе срещал.

Селото тънеше в пълна тъмнина и очертанията на къщите едва се различаваха на фона на гората. Човек и куче вървяха към селския площад. Гамаш изпита задоволство и мислено изрече благодарствена молитва, когато Хенри спря да си свърши работата. Детективът се наведе и събра в торбичката онова, което Хенри бе оставил на снега. Сетне се изправи и се обърна, за да възнагради четириногия си приятел.

Но кучето го нямаше. Стотици пъти двамата се бяха разхождали заедно и Хенри неизменно бе заставал до Гамаш, вдигнал поглед, пълен с очакване, към стопанина си. "Направих ти подарък, сега ти ми дай моя." Танто за танто.

Но сега, незнайно защо, Хенри го нямаше. Беше изчезнал.

Гамаш се укори за глупавата постъпка и погледна каишката, която държеше в ръка. Дали немската овчарка бе подушила сърна или койот и бе отпратила към гората?

— Хенри! — провикна се главният инспектор. — Ела тук, момче!

Подсвирна и тогава забеляза следите от лапи в снега. Водеха по обратния път и пресичаха улицата, но не по посока на пансиона.

Гамаш се приведе и тръгна тичешком по дирите. Отвъд пътя и през една снежна пряспа се озова на морава. Мина по неразчистена пътека. За втори път в този ден усети как в ботушите му влиза сняг, който се разтапя и попива в чорапите му. Отново подгизнал. Но не го интересуваше. Искаше само да намери Хенри.

Главният инспектор спря. Тъмен силует с огромни уши стоеше и нетърпеливо се взираше във входната врата на една къща. Махаше с опашка. Чакаше някой да го пусне вътре.

Гамаш усети как сърцето му започва да бие по-кротко и пое дълбоко дъх.

— Хенри! — прошепна настойчиво. — Viens ici![26]

Немската овчарка се обърна и го погледна.

"Отишъл е пред грешната къща" — помисли си Гамаш без особена изненада. Макар че кучето имаше огромно сърце, мозъкът му бе с доста по-скромни размери. Главата му бе заета предимно от уши. Всъщност главата му сякаш беше просто поставка за ушите. За щастие, Хенри не се нуждаеше от кой знае колко мозък. Пазеше всички важни неща в сърцето си. Може би с изключение на настоящия си адрес.

— Ела тук! — повика го главният инспектор е жест. Изненада се, че добре дресираният и обичайно послушен Хенри не се отзовава незабавно на командата. — Ще изплашиш хората до смърт.

Но още докато казваше тези думи, главният инспектор осъзна, че Хенри въобще не бе сбъркал. Тръгнал бе точно към тази къща. Немската овчарка познаваше пансиона, но този дом му бе още по-познат.

Тук бе отраснал. Осиновен бе в тази къща като малко кученце и го бе отгледала възрастна дама. Емили Лонпре го бе спасила, бе му дала име и любов. Хенри на свой ред също й бе дал любовта си.

Тук беше — и в известен смисъл винаги щеше да бъде — домът на Хенри.

Гамаш бе забравил, че четириногият му приятел познаваше Трите бора много по-добре от него. Всеки аромат, всяко стръкче трева, всяко дърво, всеки човек.

Главният инспектор сведе поглед към отпечатъците от лапи и ботуши в снега. Пътеката до входната врата на къщата не бе разчистена. Стъпалата, които водеха към верандата, бяха затрупани. Домът бе тъмен. И пуст.

Сигурен бе, че никой не живее тук в момента, а и вероятно през последните години, откакто Емили Лонпре бе починала. Когато Арман и Рен-Мари бяха решили да приберат осиротялото кученце.

Хенри не бе забравил. Или по-скоро, мислеше си Гамаш, докато се изкачваше по заснежените стъпала, за да прибере немската овчарка, познаваше този дом със сърцето си. Хенри стоеше пред вратата и махаше с опашка. Чакаше една отдавна починала жена да го пусне вътре, да му даде бисквитка и да му каже, че е добро момче.

— Добро момче! — прошепна Гамаш в огромните уши, наведе се и закопча каишката за нашийника на Хенри. Но преди да се обърне и да се спусне по стъпалата, главният инспектор надзърна през един от прозорците.

Видя мебели, покрити с чаршафи. Мебели призраци.

Сетне двамата с Хенри слязоха от верандата. Под звездния балдахин човек и куче тръгнаха на бавна обиколка около селския площад.

Единият от тях размишляваше, а другият си спомняше.

* * *

Терез Брюнел се надигна на един лакът и хвърли поглед над грамадата в леглото — нейния съпруг Жером — към часовника на нощното шкафче.

Минаваше един през нощта. Отпусна се отново върху чаршафите и се заслуша в равномерното дишане на мъжа си. Завиждаше му за спокойствието.

Зачуди се дали наистина не вниква в сериозността на положението, макар че беше разсъдлив човек и сигурно разбираше всичко.

Може би по-скоро Жером се доверяваше напълно на жена си и на Арман и вярваше, че те знаят какво трябва да направят.

През по-голямата част от съвместния им живот Терез се успокояваше с мисълта, че като лекар от спешно отделение Жером винаги щеше да се притече на помощ. Ако тя или някое от децата се задавеше. Ако някой си удареше главата. Или претърпеше автомобилна катастрофа. Или получеше инфаркт. Той щеше да ги спаси.

Но сега осъзна, че ролите са се разменили. Той разчиташе на нея. Сърце не й даваше да му признае, че не й е ясно как да действа. Обучена бе да се справя с конкретни цели, да преследва недвусмислени резултати. Да разкрие престъпление, да арестува извършителя. Но този път всичко изглеждаше някак мъгляво. Неопределено.

Докато комисар Брюнел се взираше в тавана и слушаше тежкото ритмично дишане на съпруга си, размишляваше, че всичко се свежда до две възможности. Или не бяха засекли Жером в киберпространството. Не го бяха проследили. Беше само мираж.

Или го бяха разкрили. И проследили.

В този случай някой високо в йерархията на Sûretè полагаше огромни усилия да прикрие действията си. И тези усилия не се изчерпваха с един видеозапис, изтекъл в интернет, независимо колко подла бе постъпката.

Терез лежеше в леглото, гледаше тавана и си мислеше немислимото. Ами ако създанието, по чиито следи бяха тръгнали, години наред се бе разраствало и бе чертало планове? Дали търпеливо бе заплитало кроежите си?

На това ли се бяха натъкнали? Дали докато търсеше източника на хакнатото видео, Жером не бе намерил нещо много по-голямо, по-старо и дори по-отвратително?

Погледна към съпруга си и забеляза, че все пак е буден и също като нея се взира в тавана. Терез го докосна по ръката, той се претърколи на една страна и приближи лицето си към нейното.

Хвана и двете й ръце и прошепна:

— Всичко ще бъде наред, та belle[27].

Искаше й се да може да му повярва.

* * *

В другия край на селския площад главният инспектор се спря. Завързаният за каишката Хенри търпеливо застана до стопанина си и зачака в студа, докато Гамаш оглеждаше тъмната и пуста къща, където бе израснало кучето. И където го бе завело тази вечер.

В ума му изплува мисъл.

След около минута Гамаш забеляза, че немската овчарка пристъпва с предните си лапи, като че ли се опитва да ги дръпне по-далеч от снега и леда.

— Да вървим, mon vieux[28] — подкани детективът четириногия си приятел и закрачи бързо към пансиона.

В стаята си главният инспектор намери чиния със сочен сандвич с шунка, няколко бисквити и чаша горещ шоколад. Нямаше търпение да се пъхне под завивката и да си хапне вечерята.

Но преди това коленичи и обхвана измръзналите лапи на Хенри с топлите си ръце. Първо едната, после другата. И прошепна в онези големи уши:

— Всичко ще бъде наред.

А Хенри му повярва.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Потропване на вратата събуди Гамаш в шест и половина на следващата сутрин.

— Merci, patron — извика детективът, отметна завивката и предпазливо прекоси студената стая, за да затвори прозореца.

Взе си душ и слезе на долния етаж в компанията на Хенри, като следваше аромата на силно кафе и бекон. В камината пращеше и танцуваше огън.

— Едно яйце или две, patron? — провикна се Габри.

Гамаш надникна в кухнята.

— Две яйца, моля. Благодаря ви за сандвичите снощи. — Остави празните чинии и чашата в мивката. — Бяха много вкусни.

— Добре ли спахте? — попита Габри, след като вдигна поглед от бекона, който разбъркваше в тигана.

— Много.

Така и беше. Спа дълбоко и си почина добре за първи път от много време насам.

— Закуската ще е готова след няколко минути — обяви Габри.

— Тъкмо ще съм се върнал.

На входната врата Гамаш срещна Оливие и двамата мъже се прегърнаха.

— Чух, че сте тук — рече собственикът на бистрото, докато наведени си обуваха ботушите.

След като се изправи, Оливие помълча няколко мига, преди да продължи:

— Габри ми каза за Констанс. Какъв ужас. Сърце?

Когато Гамаш не отвърна, очите на Оливие се разшириха бавно, докато мъжът проумяваше сериозността на онова, което виждаше в мрачното изражение на главния инспектор.

— Невъзможно — прошепна. — Някой я е убил?

— Боя се, че да.

— Боже мой — поклати глава Оливие. — Проклет град.

— Точно вие ли го казвате, мосю? — попита Гамаш.

Оливие стисна устни и излезе с детектива на верандата, където той закопча каишката за нашийника на Хенри. Наближаваше зимното слънцестоене, най-късият ден от годината. Слънцето все още не беше изгряло, но селото започваше да се разбужда. В някои от прозорците на къщите около площада грейнаха светлини, а въздухът се изпълни с лека миризма на дим от запалени дърва.

Двамата мъже и кучето заедно закрачиха към бистрото, където Оливие трябваше да се подготви за наплива на клиенти за закуска.

— Как? — поинтересува се Оливие.

— Била е нападната в дома си. Удар по главата.

Дори в тъмното Гамаш забеляза, че събеседникът му прави гримаса — Защо някой би направил такова нещо?

Именно това беше въпросът, помисли си Гамаш.

Понякога се питаше "как", почти винаги — "кой". Но въпросът, който не го напускаше по време на всяко разследване, беше "защо".

Защо някой бе убил седемдесет и седем годишната старица? И дали този някой бе убил Констанс Пино, или Констанс Уеле? Убиецът знаел ли е, че жената е една от знаменитите петзначки Уеле? И то не просто една от тях, а последната жива?

Защо?

— Не зная — призна Гамаш.

— Случаят ваш ли е?

Гамаш кимна. Главата му се поклащаше в ритъма на неговите стъпки.

Стигнаха до бистрото и спряха пред входа му, а Оливие тъкмо се канеше да се сбогува, когато главният инспектор се пресегна и докосна ръката му. Русокосият мъж сведе очи към ръката, скрита в ръкавица, сетне ги вдигна и срещна настоятелния кафяв поглед.

Оливие чакаше.

Гамаш отдръпна ръка. Никак не беше сигурен дали това, Което смяташе да направи, е разумно. Красивото лице на Оливие започваше да се зачервява от студа, а дъхът му излизаше от устата във вид на дълги и леки облачета.

Главният инспектор прекъсна зрителния контакт и насочи вниманието си към Хенри, който се търкаляше в снега и размахваше лапи във въздуха.

— Ще повървите ли с мен?

Оливие бе малко изненадан и доста резервиран. От опит знаеше, че рядко е за добро, когато началникът на отдел "Убийства" иска да поговори насаме с някого.

Утъпканият сняг на улицата проскърцваше, докато вървяха с отмерени крачки по периферията на селския площад. Един висок и солиден мъж и един по-нисък, по-слаб и по-млад. Приближили наведени глави една към друга, споделяха нещо тайно. Но не във връзка с убийството, а по съвсем друг въпрос.

Спряха пред къщата на Емили Лонпре. От комина не излизаше дим. Прозорците не светеха. Но домът бе пълен със спомени за една възрастна жена, на която Гамаш дълбоко се възхищаваше, а Хенри обожаваше. Двамата мъже гледаха къщата, докато детективът обясняваше какво иска.

— Разбирам, patron — кимна Оливие, след като изслуша желанието на главния инспектор.

— Благодаря ви. Може ли да си остане между нас?

— Разбира се.

Всеки тръгна по своя път — Оливие отиде да отвори бистрото, а Гамаш и Хенри се върнаха да закусят в пансиона.

Голяма чаша café au lait очакваше главния инспектор на старата борова маса пред камината. След като нахрани Хенри и му наля прясна вода, Гамаш се настани на масата и се зае да си нахвърля бележки, отпивайки от кафето. Хенри полегна в краката на стопанина си, но надигна глава, когато Габри влезе.

— Voilá.[29] — Съдържателят на пансиона сервира на масата чиния с две яйца, бекон, препечени английски кифлички и пресни плодове. Сетне направи cafe an lait и за себе си и седна при главния инспектор.

— Оливие се обади преди малко от бистрото — сподели Габри. — Каза ми, че Констанс е била убита. Вярно ли е?

Гамаш кимна и отпи глътка кафе. Беше силно, с богат аромат.

— Каза ли ви още нещо? — Гамаш се постара гласът му да звучи небрежно, но внимателно се вгледа в Габри.

— Че е била у дома си.

Гамаш почака, но изглежда, Оливие бе запазил остатъка от разговора им в тайна, както бе обещал.

— Вярно е — призна детективът.

— Но защо? — Габри посегна към една от препечените английски кифлички.

Ето, отново, помисли си Гамаш. Също като партньора си Габри не бе попитал "кой", а "защо".

Разбира се, главният инспектор все още не можеше да отговори на нито един от двата въпроса.

— Какво беше мнението ви за Констанс?

— Знаете, че беше тук само за няколко дни — отвърна Габри.

След това се замисли върху въпроса. Гамаш беше любопитен да чуе отговора и чакаше търпеливо.

— В началото беше дружелюбна, но сдържана — рече Габри накрая. — Очевидно не харесваше гейовете.

— Вие харесахте ли я?

— Да. Някои хора просто не са срещали много обратни, това им е проблемът.

— А след като се запозна с вас и Оливие?

— Е, не е като да е станала привърженичка на гейовете, но почти.

— В какъв смисъл?

Вместо да изтърси поредното остроумие, Габри придоби сериозен вид и продължи:

— Започна да се държи майчински с нас. А и с всички останали в селото. Освен с Рут.

— А с нея как се отнасяше?

— Отначало Рут не искаше да има нищо общо с Констанс. Намрази я от пръв поглед. Както знаете, дъртата се гордее с това, че мрази всички. Двете с Роза стояха надалеч и сипеха вулгарни думи от разстояние.

— Значи нормална реакция като за Рут — отбеляза Гамаш.

— Радвам се, че Роза се завърна — довери Габри шепнешком, а след това се озърна с престорена загриженост, — но не ви ли прилича малко на летяща маймуна?

— Да не се отклоняваме от темата, Дороти[30] — настоя главният инспектор.

— Странното е, че след като първо се държеше с Констанс все едно е нещо, което Роза е изакала, Рут изведнъж стана много мила с гостенката.

— Рут?

— Да, знам. Никога не съм виждал подобно нещо. Даже един ден вечеряха заедно в дома на Рут. Само двете.

— С Рут? — повтори Гамаш с недоверие.

Габри намаза мармалад върху кифличката си и кимна. Главният инспектор изгледа събеседника си изпитателно, но му се стори, че нищо не крие. Осъзна, че Габри явно не знаеше коя е Констанс. Ако знаеше, досега да беше казал нещо.

— Значи, доколкото можете да предположите, нищо от случилото се тук не дава обяснение за смъртта й? — попита детективът.

— Нищо.

Гамаш дояде закуската си с помощта на Габри, после стана от масата и повика Хенри.

— Да запазя ли стаята ви?

— Да, моля.

— И още една за инспектор Бовоар, разбира се. И той ще дойде, нали?

— Всъщност не. Има друг ангажимент.

Габри замълча за кратко, след това кимна:

— Ааа…

Нито единият от двамата мъже не знаеше какво трябва да означава това "ааа".

Гамаш се зачуди колко ли време ще мине, преди хората да спрат да виждат Бовоар редом с него всеки път, когато го погледнат. А кога ли самият той щеше да спре да очаква появата на Жан Ги? Не беше толкова трудно да понесе болката, мислеше си Гамаш, колкото тежестта.

Главният инспектор и Хенри пристигнаха в бистрото по време на сутрешния наплив, макар че "наплив" не беше точната дума. Никой не се блъскаше и заникъде не бързаше.

Много от селяните спокойно си пиеха кафето, удобно настанени на креслата край огньовете със сутрешни вестници в ръце — пресата пристигаше с един ден закъснение от Монреал. Някои посетители седяха край малки кръгли масички и похапваха пържени филийки, палачинки или бекон с яйца.

Слънцето тъкмо се издигаше и ярките му лъчи обещаваха ясен и приятен ден.

Когато Гамаш прекрачи прага, всички се обърнаха и приковаха очи в него. Вече бе свикнал. Разбира се, сигурно всички знаеха за Констанс. Чули бяха, че е изчезнала, а досега трябваше да са разбрали, че е мъртва. Убита.

Детективът огледа просторното помещение и в очите на събралите се селяни видя любопитство, в някои се четеше болка, други погледи търсеха, а трети просто бяха нахални, като че ли новодошлият бе пристигнал с торба с отговори, метната на рамо.

Докато оставяше якето си на закачалката, Гамаш забеляза няколко усмивки. Селяните бяха разпознали приятеля му, онзи с големите уши. Блудният син се завръщаше. Хенри също позна някои от тях и ги поздрави с облизване на ръцете, махане с опашка и невъзпитано подушване, докато Гамаш го водеше през бистрото.

— Насам!

Главният инспектор забеляза Клара, която стоеше в един от кътовете с фотьойли и диван. Отвърна й с помахване и се запровира между масите, за да стигне до нея. След малко се появи Оливие с кухненска кърпа, преметната на рамо, и влажен парцал в ръка. Избърса масата, докато Гамаш поздравяваше Мирна, Клара и Рут.

— Имате ли нещо против Хенри да остане? Ако предпочитате, ще го заведа в пансиона — предложи Гамаш.

Оливие хвърли поглед към Роза. Патицата се бе наместила на едно от креслата до камината, върху брой на монреалския вестник "Газет", а на страничната облегалка лежеше брой на "Ла прес" и чакаше да бъде прочетен.

— Мисля, че няма проблем — рече собственикът на бистрото.

Рут потупа мястото на дивана до себе си, което можеше да се тълкува като покана. Все едно да получиш персонален коктейл "Молотов".

Гамаш седна.

— Е, къде е Бовоар?

Главният инспектор бе забравил, че противно на очакванията и напук на всички природни закони Жан Ги и старата поетеса бяха завързали дружба. Или поне бяха започнали да се разбират.

— Има друг ангажимент.

Рут впери вледеняващ поглед в събеседника си, но Гамаш остана спокоен и не отклони очи.

— Най-накрая е разбрал що за стока си, а?

Гамаш се усмихна:

— Сигурно.

— А дъщеря ти? Още ли е влюбен в нея, или и там осра нещата?

Детективът все така не отместваше поглед от онези студени старчески очи.

— Радвам се, че Роза се е върнала — рече той най-накрая. — Изглежда добре.

Рут погледна Гамаш, после патицата, после пак Гамаш. И тогава се случи нещо, което главният инспектор никога не бе виждал. Старицата омекна.

— Благодаря ти — рече тя.

Арман пое дълбоко дъх. Бистрото ухаеше свежо на бор и на дим от горящи цепеници, с лека сладка нотка на захарни пръчици. Над камината висеше венец, а в ъгъла се извисяваше елха, окичена с най-различни коледни украшения и бонбони.

Детективът се обърна към Мирна:

— Как сте днес?

— Ужасно — призна книжарката и се усмихна едва. Наистина изглеждаше, че не е спала добре през нощта.

Клара се пресегна и хвана приятелката си за ръката.

— Тази сутрин инспектор Лакост ще получи всички улики, събрани по случая от монреалската полиция — обясни Гамаш. — Ще се върна в града и ще проведем разпитите. Един от най-важните въпроси е дали човекът, който е убил Констанс, е знаел коя е тя всъщност.

— Искате да кажете, дали е бил непознат — попита Оливие, — или някой, чиято цел е била именно Констанс?

— Този въпрос винаги го има — призна Гамаш.

— Мислите ли, че е била убита умишлено? — обади се Клара. — Или е станало по погрешка? Някой е влязъл, за да обере къщата, и нещата са излезли извън контрол?

— Имало ли е mens rеа, "виновен ум", или е станало случайно? — отвърна Гамаш. — Това са въпросите, които ще задаваме.

— Чакайте малко — намеси се Габри, който междувременно се бе присъединил към групичката, но до момента бе останал необичайно мълчалив. — Какво искахте да кажете с това "коя е тя всъщност"? Не просто "коя е тя", а "коя е тя всъщност". Какво имате предвид?

Габри премести очи от Гамаш към Мирна, после обратно.

— Коя е била тя?

Главният инспектор седна по-напред на дивана и се приготви да отговори, но насочи поглед към Мирна, която седеше на креслото си и мълчеше. Кимна й. Това беше тайна, която някогашната психоложка бе пазила в продължение на десетилетия. Трябваше тя да я разкрие, ако реши.

Мирна отвори уста, но прозвуча друг глас, ядосан и нетърпелив глас:

— Констанс Уеле, тъпако!

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

— Констанс Уеле-Тъпако? — учуди се Габри.

Рут и Роза го изгледаха кръвнишки.

— Фак-фак-фак — промърмори патицата.

— Тя е Констанс Уеле — поясни Рут с леден тон, — а ти си тъпакът.

— Знаела си? — попита Мирна възрастната поетеса.

Рут подхвана Роза, сложи я в скута си и я погали като котка. Роза протегна шия, вдигнала човка нагоре към Рут, и се нагнезди върху старческото й тяло.

— Отначало не знаех. Мислех я за някоя скучна дъртачка. Като теб.

— Я почакайте — възрази Габри, като размахваше огромната си ръка пред себе си, сякаш се опитваше да прогони мъглата на объркването. — Констанс Пино всъщност е била Констанс Уеле?

Обърна се към Оливие:

— Ти знаеше ли?

Но беше ясно, че партньорът му е също толкова удивен.

Габри обходи с поглед събралите се хора и накрая спря очи върху Гамаш.

— За едно и също нещо ли говорим? За петзначките Уеле?

— C'est çа[31] — отвърна главният инспектор.

— Петзначките? — повтори Габри, тъй като явно още не проумяваше напълно.

— Именно — увери го Гамаш. Но този отговор сякаш усили още повече недоумението на Габри.

— Мислех си, че са мъртви — рече той.

— Защо хората все това повтарят? — попита Мирна.

— Ами всичко сякаш се е случило толкова отдавна. Едно време.

Настъпи мълчание. Габри неволно бе обобщил онова, което повечето си мислеха. Не бе толкова голямо удивлението, че една от петзначките Уеле е починала, колкото че изобщо някоя от тях бе жива. И именно тя се бе разхождала сред тях доскоро.

Петзначките имаха легендарен статут в Квебек. В Канада. В целия свят. Бяха феномен. Едва ли не циркови изроди. Пет малки момиченца, напълно еднакви. Родени в дълбините на Голямата депресия[32]. Заченати без каквито и да е медицински процедури. В нормални условия, а не в епруветка. Единствената петорка естествени близнаци, които остават живи след раждането. И така бяха преживели седемдесет и седем години. До вчера.

— Констанс бе последната — обясни Мирна. — Сестра й Маргьорит почина през октомври от инсулт.

— Омъжвала ли се е? — попита Оливие. — Оттам ли идва фамилията Пино?

— Не, никоя от петзначките не е била омъжена — отвърна Мирна. — Представяли са се с моминското име на майка си, Пино.

— Защо? — поинтересува се Габри.

— Как мислиш, идиот такъв? — изсумтя Рут. — Все пак не всеки иска да бъде център на вниманието.

— А ти как разбра коя е? — обърна се Габри към старата поетеса.

За всеобщо удивление това успя да запуши устата на Рут. Всички очакваха язвителен отговор, а не мълчание.

— Тя ми каза — призна накрая Рут. — Но повече не сме го обсъждали.

— О, я стига! — учуди се Мирна. — Казала ти е, че е една от петзначките Уеле, а ти не си й задала нито един въпрос?

— Не ме интересува дали ми вярвате — рече Рут. — Но, уви, това е самата истина.

— Самата истина? Не би разпознала истината, дори да се блъснеш в нея — сопна се Габри.

Рут не му обърна внимание, а насочи следващия си въпрос към Гамаш, който от известно време я наблюдаваше внимателно.

— Затова ли е била убита? Защото е била една от петзначките Уеле? — попита старицата.

— Вие как мислите? — отговори детективът.

— Не разбирам защо — призна Рут. — И все пак…

"И все пак" — каза си Гамаш, докато се изправяше. И все пак. Защо иначе би я убил някой?

Погледна часовника си. Почти девет. Време бе да върви. Извини се и тръгна към бара, за да използва телефона, след като навреме си спомни, че неговият мобилен нямаше покритие в Трите бора. Нямаше достъп и до електронната поща. Представяше си как съобщенията прелитат в небето над селото, но не успяват да слязат в долината. Чакат го да се изкачи по склона на хълма и да напусне Трите бора, за да се изсипят върху него като бомбардировка.

Но докато беше тук, не можеха да стигнат до него. Арман Гамаш подозираше, че това донякъде обяснява дълбокия му сън от предишната нощ. Предполагаше и че по същата причина Констанс Уеле постепенно е започнала да се отпуска по време на престоя си в селото.

Тук е била в безопасност. Нищо не е можело да я достигне. Чак когато си е тръгнала, е била убита.

Или…

Докато телефонът звънеше, мислите му препускаха.

Или…

Разбра, че не е намерила смъртта си, когато е напуснала селото. Констанс Уеле е била убита, когато се е опитала да се върне в Трите бора.

— Bonjour; patron[33]' — долетя звънкият глас на инспектор Лакост от другия край на телефонната линия.

— Как разбра, че съм аз? — изненада се Гамаш.

— На екрана на телефона се изписва "Бистро". Това е кодовата ни дума за вас.

Детективът замълча, докато си мислеше дали наистина е така, и тогава Лакост се разсмя.

— Все още ли сте в Трите бора?

— Да, тъкмо се каня да тръгвам. Какви новини имаш?

— Получихме резултатите от аутопсията и криминалната експертиза от монреалската полиция. Сега чета протоколите от разпитите на съседите. Препратих всичко към вас.

Някъде сред съобщенията, които витаеха над главата му, помисли си Гамаш.

— Има ли нещо важно?

— Засега не. Изглежда, съседите й не са знаели коя е.

— А сега знаят ли?

— Не сме им казвали. Предпочитам да не вдигаме много шум, поне докато е възможно. Медиите ще гръмнат, когато се разбере, че последната жива петзначка не просто е починала, ами е била убита.

— Бих искал отново да огледам местопрестъплението. Да се срещнем в дома на мадам Уеле след час и половина?

— D 'accord[34] — отвърна Лакост.

Гамаш вдигна поглед към огледалото зад бара. Зърна своето отражение, а зад него — бистрото с коледната украса и прозореца, през който се виждаше заснеженото село. Слънцето вече се бе издигнало над върховете на дърветата, а небето се бе избистрило до най-бледото зимно синьо. Повечето клиенти на бистрото бяха увлечени в разговори помежду си и много от тях се вълнуваха и оживено обсъждаха сензационното откритие, че са познавали лично една от петзначките Уеле. Гамаш усещаше как емоциите наоколо се надигат и рухват. Новината изпълваше хората с въодушевление. След това си спомняха, че жената е мъртва. После отново разнищваха феномена на петзначките.

После убийството. Бяха като атоми, които се стрелкаха между два полюса. Не можеха да останат в покой.

Приятелите около камината съчувстваха на Мирна. И все пак… На главния инспектор му се бе сторило, че докато гледаше отражението, бе доловил някакво раздвижване. Някой го бе наблюдавал втренчено, но бързо бе свел очи.

Друг чифт очи обаче постоянно го следваше. Не мигваше, не се отклоняваше.

Хенри.

Немската овчарка седеше невъзмутимо и нехаеше за шума около себе си. Кучето бе вперило поглед в Гамаш. Като хипнотизирано. Чакаше. Способно бе да чака вечно, защото бе абсолютно уверено, че стопанинът му никога няма да го забрави.

Гамаш срещна погледа на немската овчарка и се усмихна на отражението в огледалото. Опашката на Хенри трепна, но тялото му остана неподвижно като скала.

— А сега, patron? — попита Оливие. Собственикът на бистрото заобиколи бара, докато детективът затваряше телефона.

— Сега тръгвам за Монреал. Боя се, че ме чака работа. Оливие взе слушалката:

— И мен също. Успех, господин главен инспектор.

— Успех и на теб, mon vieux.

* * *

Главен инспектор Гамаш се срещна с Изабел Лакост пред дома на Констанс и двамата влязоха заедно.

— Къде е Хенри? — попита Лакост, докато светваше лампите и къщата. Денят бе слънчев, но вътре бе някак сумрачно, сякаш стаите избледняваха.

— Оставих го в Трите бора при Клара. И двамата изглеждаха доволни от това.

Детективът бе уверил Хенри, че ще се върне, и немската овчарка му бе повярвала.

Гамаш и Лакост седнаха на масата в кухнята и започнаха да преглеждат разпитите и резултатите от криминалните експертизи. Служителите на полицията в Монреал бяха свършили добра работа, като бяха снели показания и бяха събрали проби и пръстови отпечатъци.

— Намерени са само нейни отпечатъци, доколкото виждам — коментира Гамаш, без да вдига поглед от доклада. — Няма следи от взлом, а когато пристигнахме, вратата беше отворена.

— Това може и да не означава нищо — отбеляза Лакост. — Когато стигнете до показанията на съседите, ще видите, че повечето не заключват входните си врати през деня, ако са си у дома. Кварталът е стар и спокоен. Няма престъпност. От много години тук живеят семейства. В някои случаи дори поколения наред.

Гамаш кимна, но подозираше, че Констанс Уеле бе заключвала вратите си. Най-ценното й притежание като че ли бе личното пространство и едва ли й е било приятно, ако доброжелателни съседи са се натрапвали и са й го отнемали.

— Съдебният лекар потвърждава, че е била убита преди полунощ — прочете главният инспектор. — Значи е била мъртва от ден и половина, когато я намерихме.

— Това обяснява защо никой нищо не е видял — заключи Лакост. — Било е тъмно, студено и всички са били по домовете си — хората са спели, гледали са телевизия или са опаковали подаръци. После валя сняг цял ден и това е заличило всякакви следи, които може да са останали отвън.

— Как ли е влязъл? — попита Гамаш, вдигна очи и срещна погледа на колежката си. Старомодната кухня сякаш чакаше някой от двамата да приготви чай или да хапне от бисквитите в кутията. Беше гостоприемна кухня.

— Ами вратата беше отключена, когато дойдохме, което значи, че или Констанс я е оставила така и убиецът е влязъл сам, или пък е било заключено, убиецът е позвънил и тя го е пуснала.

— Тогава той я е убил и си е тръгнал — довърши Гамаш, — като е оставил отключено след себе си.

Лакост кимна, но началникът й се облегна назад на стола и поклати глава:

— Констанс Уеле не би го пуснала. Мирна каза, че потайността й е била почти болестно състояние, а това — потупа с пръст доклада — само доказва твърденията й. Кога за последен път си попадала на дом, в който има отпечатъци само от един човек? Никой не е идвал тук. Или най-малкото никой не е бил канен.

— Тогава вратата трябва да е била отключена и той сам да е влязъл.

— Да, но отключената врата също не би била характерна за нея — разсъждаваше главният инспектор. — Нека предположим, че е придобила навика да държи отключено като останалите хора в квартала. Било е късно вечерта и се е приготвяла да си легне. Дотогава е трябвало да се заключи, поп?

Лакост кимна. Или Констанс бе отворила на убиеца си, или той сам си бе отворил.

Нито една от двете хипотези не изглеждаше вероятна, но едната отговаряше на истината.

Гамаш дочете докладите, а инспектор Лакост се зае да претърсва щателно къщата, като започна от мазето. Детективът я чуваше как мести предмети долу. Но като се изключи този шум, не се чуваше нищо друго освен тракането на часовника над мивката, който отмерваше отлитащите мигове.

Накрая главният инспектор остави докладите и свали очилата си.

Съседите не бяха видели нищо. Най-възрастната жена, която бе живяла на тази улица през целия си живот, си спомняше как три сестри се бяха нанесли в къщата преди трийсет и пет години.

Констанс, Маргьорит и Жозефин.

Доколкото старицата знаеше, Маргьорит е била най-голямата, макар че Жозефин бе починала първа преди пет години. Рак.

Сестрите били любезни, но доста затворени. Никога не приемали гости, но винаги си купували кутии портокали, грейпфрут и коледни шоколадови бонбони от децата, които обикаляли домовете, за да събират пари за благотворителност. Спирали се да поговорят с хората през топлите летни дни, докато вършели работа в градината.

Били сърдечни, без да се натрапват на никого. И без да приемат натрапници.

"Идеалните съседки" — така ги бе определила жената.

Живееше в най-близката къща и бе споделила, че веднъж пила лимонада с Маргьорит. Седели заедно на верандата и гледали как Констанс мие колата. Подвиквали й насърчително и шеговито й показвали местата, които била пропуснала.

Гамаш можеше да си ги представи. Усещаше сладко-киселия вкус на лимонадата и миризмата на студената вода от маркуча, шуртяща върху горещите плочки на тротоара. Запита се как бе възможно тази възрастна съседка да не е знаела, че е в компанията на една от петзначките Уеле.

Но можеше да се досети какъв бе отговорът.

Петзначките съществуваха само на стари черно-бели снимки и в репортажни киноленти. Живееха в идеални миниатюрни замъци и се обличаха с невъзможно бухнали роклички на волани. И винаги вървяха по пет в комплект.

Не три. Не една.

Пет момиченца, завинаги деца.

Петзначките Уеле не бяха реални. Не остаряваха и не умираха. И със сигурност нямаше как да пият лимонада в "Поант-Сан-Шарл".

Затова и никой не ги разпознаваше.

Разбира се, голяма роля играеше желанието им да не бъдат разпознати. Както бе отбелязала Рут, не всеки иска да бъде център на вниманието.

"Уви, това е самата истина" — бе казала възрастната поетеса.

"Уви" — помисли си главен инспектор Гамаш. Излезе от кухнята и започна своето собствено търсене.

* * *

Клара Мороу остави купа с прясна вода на пода, но Хенри беше твърде развълнуван, за да забележи. Тичаше из къщата и душеше наред. Клара го гледаше и сърцето й едновременно преливаше от радост и се разкъсваше от мъка. Неотдавна й се бе наложило да приспи своя голдън ретривър Люси. Мирна и Габри я бяха придружили до ветеринаря, но въпреки това се бе почувствала съвсем сама. Питър го нямаше.

Колебаеше се дали да не му се обади и да му каже за Люси, но осъзнаваше, че това бе просто извинение, за да се свърже с него.

Бяха се разбрали да изчакат една година, а не бяха минали и шест месеца, откакто съпругът й бе заминал.

Клара тръгна по петите на Хенри, който се вмъкна в ателието й и там си намери стара кора от банан. Художничката взе кората и се спря пред последната си картина, която засега беше едва видимо очертание.

Този призрак на платното беше нейният съпруг.

Понякога сутрин, понякога вечер тя идваше и разговаряше с него. Разказваше му как е минал денят й. Дори имаше няколко случая, когато приготвяше вечеря, запалваше свещ и се хранеше на светлината й пред този намек за Питър. Вечеряше и си бъбреше с картината, разправяше за събитията от деня. Дребните неща, от които би се интересувал само добър приятел. Както и големите неща — като убийството на Констанс Уеле.

Клара рисуваше и говореше на портрета. Плъзгаше четката по платното, мацваше тук-там. Съпруг, който бе изцяло нейно творение. Съпруг, който слушаше и който проявяваше загриженост.

Хенри все още обикаляше ателието, душеше и сумтеше. След като бе намерил една бананова кора, имаше основание да се надява, че ще има още. Клара спря да рисува за момент и разбра, че кучето не търси бананова кора. Хенри търсеше Арман.

Художничката бръкна в джоба си, извади едно от лакомствата, които Гамаш й бе оставил, клекна и повика немската овчарка. Хенри прекрати тършуването и се обърна да я погледне, а сателитните му уши уловиха любимия му канал, като се настроиха по посока на гласа й. Каналът на лакомствата.

Кучето се приближи, седна и внимателно пое в устата си бисквитката с форма на кокал.

— Няма страшно — успокои го Клара, като опря челото си о неговото. — Той ще се върне.

След това художничката отново се обърна към портрета.

— Помолих Констанс да ми позира — каза тя на мократа боя, — но тя не се съгласи. Не съм много сигурна защо й предложих. Прав си, аз съм най-добрата художничка в Канада, може би дори в целия свят, така че трябваше да се поласкае.

Можеше да преувеличава колкото си иска — този Питър нямаше да завърти очи към тавана.

Клара се дръпна по-далеч от платното и захапа четката. Тъмнокафявата боя оцапа бузата й.

— Снощи останах у Мирна — продължи художничката. Разказа на Питър как се бе завила с топлия юрган, бе положила стария брой на списание "Лайф" на коленете си и се бе взряла в корицата. Докато я гледаше, снимката на момиченцата се трансформираше — от умилителна през необичайна до някак обезпокоителна.

— Всичките бяха еднакви, Питър. Изражение, настроение — не просто подобни, а напълно еднакви.

Клара Мороу — художничката, портретистката — бе търсила в лицата им някакъв, макар и бегъл, признак на индивидуалност. И не бе намерила. После се бе облегнала на възглавниците в леглото и си бе спомнила старицата, с която се бе запознала. Клара не предлагаше на много хора да й позират за портрет. Такава работа поглъщаше огромна част от енергията й и не можеше да се захваща с нея ей така, когато й щукне. Но явно й бе щукнало да постави въпроса пред Констанс. А тя категорично бе отклонила предложението.

Художничката не преувеличаваше чак толкова, когато се изтъкна пред Питър няколко минути по-рано. Клара Мороу изненадващо бе придобила голяма популярност заради портретите си. Поне за самата нея бе изненада. Със сигурност и за нейния съпруг, който също беше художник.

Спомни си какво бе казал Джон Сингър Сарджънт[35]: "Всеки път, когато нарисувам портрет, губя приятел".

Клара бе загубила съпруга си. Не защото го бе нарисувала, а защото го бе нарисувала. Понякога, в тъмните зимни нощи, й се приискваше да бе продължила с гигантските крака и вагините воини.

— Но не картините ми те прогониха от дома ни, нали? — попита Клара платното. — Твоите собствени демони го направиха. Най-накрая те настигнаха.

Вгледа се внимателно в силуета на мъжа си върху статива.

— Колко ли болезнено е било? — изрече тихо. — Къде си сега, Питър? Спря ли да бягаш? Изправи ли се лице в лице с онова, което изяждаше щастието, вдъхновението, здравия ти разум? Любовта ти?

То бе изяло неговата любов, но не и любовта на Клара.

Хенри се разположи върху износения килим в краката на художничката. Тя отново хвана четката и се приближи към платното.

— Той ще се върне — прошепна. Може би на Хенри.

* * *

Главен инспектор Гамаш отваряше чекмеджета, гардероби и шкафове и разглеждаше покъщнината в дома на Констанс Уеле. В гардероба в коридора намери палто, няколко шапки и чифт ръкавици.

Жената не бе трупала вещи.

Погледна върху лавиците за книги и на полицата над камината. Коленичи на пода и на четири крака се наведе да провери под мебелите. Според докладите на монреалската полиция Констанс не бе станала жертва на обир. Портмонето й все още си беше там, от него не липсваха нито пари, нито друго. Колата й си стоеше паркирана на улицата. По стените не се виждаха бледи петна там, където някога бе висяла картина, не зееха празнини на рафтовете на витрината, където е била изложена изненадващо ценна джунджурия.

Нищо не липсваше.

Но детективът продължи да търси.

Знаеше, че монреалската полиция вече е прегледала тази територия, но неговата цел бе различна. Първоначалното претърсване имаше за задача да открие улики, които водят до убиеца. Кървава ръкавица, резервен ключ, заплашително послание. Отпечатък от пръсти, от обувка. Доказателства за грабеж.

Но Гамаш търсеше улики за живота на жертвата.

— Нищо, шефе — съобщи Лакост, докато бършеше от ръцете си праха от мазето. — Изглежда, не са били сантиментални. Няма бебешки дрехи, стари играчки, шейни или снегоходки.

— Снегоходки? — развесели се главният инспектор.

— Мазето на родителите ми е пълно с такива работи — призна Лакост, — Когато починат, и моето мазе ще стане като тяхното.

— Няма ли да изхвърлиш старите вещи?

— Не бих могла. А вие?

— С мадам Гамаш сме запазили няколко неща от родителите ни. Както знаеш, тя има триста братя и сестри, затова въобще не е ставало въпрос наследството да се прехвърли само на нас.

Изабел Лакост се разсмя. Всеки път, когато началникът й разказваше за семейството на мадам Гамаш, броят на роднините растеше. Предполагаше, че за единствено дете като главния инспектор сигурно е било потресаващо изведнъж да се озове в толкова голямо семейство.

— Какво имаше долу? — попита Гамаш.

— Кедрова ракла с летни дрехи, градински мебели, прибрани за зимата. Най-вече от онези евтините, пластмасовите. Градинарски маркучи и инструменти. Нищо лично.

— Нищо от детството им?

— Нищичко.

И двамата знаеха, че дори за строго несантиментални хора това беше необичайно. А за петзначките? Около тях бе изградена цяла индустрия. Сувенири, книги, кукли, пъзели. Почти сигурен беше, че ако претърсеше дома си достатъчно старателно, щеше да открие нещо за петзначките. Лъжичка от колекцията на майка му. Пощенска картичка от семейството на Рен-Мари със снимка на усмихнатите личица на момичетата.

Във времената, когато квебекчани бяха започнали да се отвръщат от църквата, петзначките бяха станали тяхната нова религия. Фантастична смесица от чудо и развлечение. За разлика от строгата Католическа църква, петзначките бяха забавни. За разлика от Църквата, чийто най-могъщ символ олицетворяваше саможертвата и смъртта, образът на петзначките Уеле, който оставаше в паметта, навяваше щастие. Пет усмихнати момиченца, енергични и жизнени. Светът бе на колене пред тях. Изглежда, единствените, които не бяха влюбени в петзначките, бяха самите петзначки.

Гамаш и Лакост тръгнаха по коридора и се разделиха, като всеки от тях влезе в една от спалните. Срещнаха се няколко минути по-късно и сравниха записките си.

— Нищо — заяви Лакост. — Чисто. Подредено. Никакви дрехи или лични вещи.

— И никакви снимки.

Инспекторката поклати глава.

Гамаш въздъхна дълбоко. Наистина ли животът им бе преминал толкова стерилно? И все пак, къщата не изглеждаше студена. Създаваше усещане за топло и гостоприемно място. Имаше лични вещи, но нищо прекалено лично.

Влязоха в спалнята на Констанс. По килима все още личаха петна от кръв. Куфарът беше оставен върху леглото. Оръжието на убиеца бе отнесено, но полицейска лента ограждаше мястото, където бе захвърлено.

Гамаш се приближи до малкия куфар, извади няколко вещи и ги подреди върху леглото. Пуловери, бельо, дебели чорапи, пола и удобен панталон. Топли долни дрехи и вълнена нощница. Все неща, които човек би сложил в багажа си, ако заминаваше в студената провинция за Коледа.

Между зимните облекла намери три подаръка, опаковани в декоративна хартия на захарни пръчици. Стисна ги и опаковката изшумоли. Съдържанието явно беше меко.

Досещаше се, че са дрехи, тъй като през годините бе получил доволно количество чорапи, вратовръзки и шалове от децата си. Погледна етикетите.

Един подарък за Клара, един за Оливие и един за Габри.

Връчи ги на Лакост:

— Би ли ги разопаковала, ако обичаш?

Докато колежката му отваряше подаръците, детективът продължи да опипва съдържанието на куфара. Един от пуловерите не поддаваше на натиск така, както би се очаквало. Гамаш го извади и разгъна вълнената дреха.

— Шал за Клара — съобщи Лакост, — ръкавици за Оливие и за Габри.

Зави ги отново в хартията.

— Виж това. — Гамаш вдигна находката, която бе открил, увита в пуловера. Беше снимка.

— Нямаше я в доклада от обиска на монреалските полицаи — отбеляза Лакост.

— Лесно е да я пропусне човек — обясни Гамаш. Можеше да си представи какво са си мислели. Било е късно, студено, били са гладни и скоро случаят дори нямало да бъде техен.

Не ставаше въпрос толкова за некомпетентност, колкото за немарливост. А и малката черно-бяла снимка бе добре скрита в дебелия вълнен пуловер.

Детективът отнесе находката си до прозореца и двамата с Лакост я разгледаха.

От снимката им се усмихваха четири жени, според Гамаш на около трийсет години. Бяха се прегърнали една друга през кръста и гледаха право към обектива. Гамаш усети, че също се усмихва, забеляза подобно изражение и на лицето на Лакост. Усмивките на момичетата не бяха широки, но бяха искрени и заразителни.

Четирите изглеждаха щастливи.

И докато израженията им бяха еднакви, всичко останало се различаваше. Дрехи, коси, обувки, стил. Дори фигурите им бяха различни. Две от тях бяха закръглени, една — слаба, и една — със средно телосложение.

— Какво мислиш? — попита детектив Лакост.

— Очевидно това са четири от сестрите, но си личи как са се постарали всячески да не приличат една на друга.

Гамаш кимна. И неговото впечатление беше такова.

Погледна на гърба на снимката. Там нямаше нищо.

— Защо са само четири? — зачуди се Лакост. — Какво ли се е случило с петата?

— Мисля, че едната е починала доста млада — отвърна главният инспектор.

— Едва ли ще е трудно да се провери — рече колежката му.

— Точно така. Ето нещо, което звучи като задача за мен — заяви Гамаш. — Ти можеш да се заемеш с трудните неща.

Главният инспектор прибра снимката в джоба си и през следващите няколко минути с Лакост довършиха претърсването на стаята на Констанс.

Върху нощното шкафче бяха струпани няколко книги. Детективът се върна при куфара и намери романа, който старицата бе опаковала в багажа си. Ru от Ким Тюй[36].

Отвори книгата там, където бе поставен разделителят, и умишлено отгърна на следващата страница. Прочете първото изречение. Думи, до които Констанс Уеле никога нямаше да стигне.

Гамаш обичаше книгите и когато страниците им бяха отбелязани от наскоро починали хора, това винаги го натъжаваше. Самият той притежаваше две такива книги. Бяха на рафт от библиотеката в кабинета му. Баба му ги бе намерила на нощното шкафче в спалнята на родителите му, след като те бяха загинали в автомобилна катастрофа, когато Арман беше малък.

От време на време вадеше книгите и докосваше разделителите между страниците им, но досега не бе намерил сили да продължи оттам, докъдето бяха стигнали майка му и баща му. Да прочете историята до края.

Сега държеше книгата на Констанс в ръце. Отпусна ги и се загледа през прозореца към малкия заден двор. Предполагаше, че под снега има зеленчукови лехи. През лятото трите сестри вероятно седяха на евтините пластмасови столове под сянката на голямото кленово дърво и пиеха студен чай. Четяха или разговаряха. Или просто мълчаха.

Зачуди се дали някога си бяха приказвали за отминалите дни, когато бяха петзначките Уеле. Дали си спомняха? Едва ли.

Домът приличаше на убежище, а в него се криеха именно от това.

Обърна се и погледна петното на килима и полицейската лента около него. Погледна книгата в ръцете си.

Скоро щеше да научи цялата история.

— Е, разбирам защо сестрите Уеле не са искали всички да знаят, че са прословутите петзначки — рече Лакост, докато се приготвяха да си тръгват. — Но защо не са държали никакви снимки, картички и писма в собствения си дом? Не ви ли се струва необичайно?

Гамаш се спусна по стъпалата на верандата и отвърна:

— Мисля, че ще установим колко малко неща в живота им могат да се определят като обичайни.

Двамата закрачиха бавно по утъпканата снежна пътека. Яркото слънце се отразяваше в искрящия сняг и ги караше да примижат.

— Липсваше още нещо — добави детективът. — Забеляза ли?

Лакост се замисли. Знаеше, че това не е изпит. Главният инспектор бе над тези неща, както и тя. Но в момента умът й бе празен.

Поклати глава.

— Никакви родители — рече Гамаш.

"По дяволите" — възкликна мислено Лакост. Нито следа от родителите. Пропуснала бе да забележи. В тълпата от петзначки, или липсващи сестри бе пропуснала нещо друго.

Мосю и мадам Уеле. Едно бе човек да изтрие част от миналото си, но защо би скрил всякакви следи от родителите си?

— Какво означава това според вас? — попита Лакост.

— Вероятно нищо.

— Дали убиецът е взел именно това?

Гамаш се замисли:

— Снимки на родителите?

— Семейни снимки. На родителите със сестрите.

— Предполагам, че е възможно.

— Просто се чудя… — започна Лакост, когато се спряха пред колата й.

— Да?

— Не, всъщност е глупаво.

Детективът повдигна вежди, но не каза нищо. Само продължи да гледа колежката си.

— Какво знаем за петзначките Уеле? — попита Лакост. — Умишлено са избягвали публичност, станали са просто сестрите Пино. Били са изключително затворени и потайни…

— Говорете направо, инспекторе — окуражи я Гамаш.

— Може би Констанс не е била последната.

— Pardon?

— Откъде можем да сме сигурни, че другите са мъртви? Може би е останала една жива. Кой друг би могъл да влезе в къщата? Кой друг въобще е знаел къде живеят? Кой друг би отнесъл със себе си семейни снимки?

— Не знаем дали убиецът изобщо е осъзнавал, че тя е една от петзначките — подчерта главният инспектор. — И не знаем какви семейни снимки са били откраднати.

Но докато пътуваше в колата, предположението на Лакост не излизаше от ума му.

Може би Констанс не беше последната.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Слушай внимателно — умоляваше се мислено Жан Ги Бовоар. — За бога, концентрирай се!"

Коляното му подскачаше нагоре-надолу, но той сложи длан върху него и натисна.

Отпред Мартен Тесие даваше инструкции на полицаите от Sûretè, които скоро щяха да щурмуват базата на рокерската банда.

— Това не са просто някакви татуирани хулигани — тъкмо казваше заместникът на Франкьор. Вдигна поглед от графиките на екрана на таблета си и го впери в колегите си. — Твърде много убити ченгета и престъпни босове са подценявали рокерите. Те са войници. Може да изглеждат като разбойници, но не се заблуждавайте — тези мъже са дисциплинирани, предани и силно мотивирани да бранят територията си.

Тесие продължи, а на екрана проблясваха изображения, схеми, чертежи.

Но Бовоар чуваше само собствения си умолителен глас: "Мили боже, не искам да умирам!".

* * *

Главен инспектор Гамаш почука на вратата и влезе в кабинета на Терез Брюнел. Тя седеше зад бюрото си и вдигна поглед.

— Затворете вратата, ако обичате — рече Терез и свали очилата си. Тонът и отношението й бяха нетипично резки.

— Получих съобщението ти, но не бях в града. — Гамаш хвърли поглед към часовника на бюрото. Тъкмо минаваше дванайсет на обед. Жената му посочи един от столовете. Гамаш се поколеба за миг, после седна. Терез седна до него. Изглеждаше уморена, но въпреки това беше безупречно облечена и напълно владееше себе си и него.

— Стигнахме до края, Арман. Съжалявам.

— Какво имаш предвид?

— Знаеш какво. Размишлявах, говорих с Жером и двамата сме на мнение, че няма какво да търсим повече. Гоним, си опашките.

— Но…

— Не ме прекъсвайте, господин главен инспектор. Цялата тази работа с видеозаписа излезе извън контрол и се разду прекомерно. Станалото-станало. Видеото изтече и не можем да направим нищо, за да върнем събитията назад. Трябва да се примирите.

— Не разбирам…

Гамаш се вгледа въпросително в лицето й.

— Много просто. Почувствали сте се наранен и ядосан и сте искали да си отмъстите. Напълно естествено. Но в един момент започнахте да вярвате, че има нещо повече от хакнатото видео. Прекалено много се разпалихте и успяхте да запалите всички около себе си. Включително и мен. Но това бе моя грешка, не ваша. Позволих си да ви повярвам.

— Какво е станало, Терез?

— Комисар — поправи го тя.

— Désolé. Комисар. — Детективът сниши глас. — Станало ли е нещо?

— Със сигурност. Осъзнах се и ви препоръчвам вие също да го направите. Почти не спах снощи, накрая станах от леглото и започнах да пиша. Искате ли да прочетете?

Гамаш кимна, докато се вглеждаше внимателно в Терез. Тя му подаде лист хартия, изписан на ръка. Главният инспектор си сложи очилата и зачете. Когато приключи, внимателно сгъна листа надве.

— Както виждате, изброила съм всички доказателства в подкрепа на вашето твърдение, че главен комисар Франкьор е пуснал видеозаписа от акцията във фабриката и зад това негово действие стои по-голяма злоумишлена цел…

— Терез! — възкликна Гамаш и рязко се наведе напред, сякаш физически да спре събеседничката си, да не й позволи да каже повече.

— О, за бога, господин главен инспектор, престанете! Кабинетът ми не се подслушва. Никой не ни чува. На никого не му пука. Всичко е във въображението ви. Погледнете бележките ми. Няма доказателства. Тежестта на нашето приятелство и уважението ми към вас замъглиха преценката ми. Съединили сте точки, които съществуват само във вашата глава. — Наведе се към него почти заплашително. — И всичко това почти със сигурност е мотивирано от личната ви неприязън към Франкьор. Ако продължавате в този дух, Арман, ще отида при него с доказателства за действията ви.

— Не би го направила — едва успя да продума Гамаш.

— Уморена съм, Арман — въздъхна Терез, изправи се и отиде да седне зад бюрото си. — Жером е изтощен. Въвлякохте и двама ни в тази ваша фантазия. Откажете се. Най-добре си подайте оставката. Отидете в Париж за Коледа, обмислете го, а когато се върнете…

Остави изречението да увисне в пространството между тях.

Гамаш стана.

— Правите грешка, госпожо комисар.

— Ако е така, ще греша във Ванкувър при дъщеря ни. А докато сме там, с Жером ще обсъдим и моето бъдеще. Време е да се оттеглите, Арман. Не се разпада Sûretè, а вие. Ние сме динозаври, а метеоритът вече е паднал.

* * *

— Готов ли си? — Тесие потупа Бовоар по гърба.

"Не."

— Готов съм — отвърна Бовоар.

— Добре. Искам да водиш екипа, който ще нахлуе на второто ниво на бункера.

Тесие се усмихваше така, сякаш току-що бе връчил на инспектора билет за Бахамите.

— Да, сър.

Жан Ги едва успя да се добере до тоалетните. Заключи се в една от кабинките и се наведе да повърне. Тялото му се гърчеше от спазми, но от дълбините му извираше само зловонен въздух.

* * *

— Търсят ви, шефе.

— Важно ли е?

Секретарката надничаше иззад отворената врата на кабинета. През всичките години, откакто работеше за главен инспектор Гамаш, той никога не й бе задавал този въпрос. Доверяваше й се, че ако прехвърля обаждането към него, то според нейната преценка разговорът е важен.

Но детективът изглеждаше разсеян, откакто се бе върнал от срещата си с комисар Брюнел, и през последните двайсет минути просто се взираше през прозореца.

— Да помоля ли да оставят съобщение? — попита секретарката.

— Не, не — Гамаш посегна към телефона. — Свържи ме.

— Salut, patron — прозвуча ведрият глас на Оливие. — Надявам се, че не ви притеснявам.

Продължи, без да дочака отговор:

— Габри ми каза да ви се обадя, за да се уверим, че все още искате да ви пазим стаята за довечера.

— Мисля, че вече говорих с него по този въпрос. — Главният инспектор усети как лекото раздразнение прозира в гласа му, но не промени тона си.

— Вижте, просто предавам съобщение.

— Да не би да е дублирал резервацията или нещо такова?

— Не, стаята все още е свободна, но иска да знае колко души ще бъдете.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами ще дойде ли и инспектор Бовоар?

Гамаш въздъхна шумно в слушалката:

— Voyons[37], Оливие — започна, но се овладя. — Слушайте, Оливие, и за това вече говорихме. Инспектор Бовоар има други ангажименти. Инспектор Лакост ще остане в Монреал и ще продължи разследването оттук, а аз ще пристигна в Трите бора, за да работя по случая от другата страна. Оставих Хенри при мадам Мороу, затова при всички положения трябва да дойда.

— Няма нужда да се ядосвате толкова, господин главен инспектор — сопна се Оливие. — Просто питах.

— Не се ядосвам — отвърна Гамаш, макар че очевидно бе раздразнен, — просто съм зает и нямам време за губене. Ако в пансиона има свободно място, добре. Ако не, ще взема Хенри и ще се върна в Монреал.

— Non, поп. Свободно е. Можете да останете колкото желаете. Габри не приема резервации в периода преди Коледа. Твърде зает е с концерта.

Гамаш не искаше да бъде въвлечен в този разговор. Благодари на Оливие, затвори телефона и погледна към малкия часовник на бюрото си. Почти един и половина.

Главният инспектор се облегна назад в стола си, сетне се завъртя така, че се обърна с гръб към кабинета и с лице към огромния прозорец, от който се откриваше гледка към заснежения Монреал.

Един и половина.

* * *

Беше един и половина.

Бовоар отново си пое дълбоко дъх и се облегна на вибриращата стена на буса. Опита се да затвори очи, но от това му прилоша още по-силно. Обърна глава настрани и притисна горещата си буза в студения метал.

След час и половина започваше полицейската акция. Искаше му се бусът да има прозорци, за да види града. Познатите сгради. Стабилни, предсказуеми. Жан Ги винаги се бе чувствал по-удобно сред цивилизацията, отколкото сред природата. Опита се да си представи къде бяха. Дали вече бяха минали по моста? Отвън постройки ли имаше, или гори?

Къде беше той?

Гамаш знаеше къде е Бовоар. Изпратен бе на мисия, която щеше да започне в три.

Поредната акция. Ненужно нападение, поръчано от Франкьор.

Главният инспектор затвори очи. "Вдишай дълбоко. Издишай дълбоко."

Стана и си облече палтото. Спря се на вратата на кабинета си и се загледа как инспектор Лакост дава нареждания на група полицаи. Или поне се опитва.

Тези агенти бяха от новите, които бяха изпратени в отдела на Гамаш, след като неговите хора бяха пръснати из другите дирекции на Sûretè. За всеобща изненада главният инспектор не бе възразил. Не се бе възпротивил. Даваше вид, че едва ли не нехае или не забелязва, че отделът му е разбит.

Такава реакция минаваше отвъд границите на невъзмутимостта. Някои бяха започнали да си задават въпроса — първо тихо, а след това по-дръзко — дали Арман Гамаш съвсем не е загубил интерес към работата си. Но все пак, когато детективът наближи групата служители, те се умълчаха и станаха по-бдителни.

— Може ли да поговорим, инспекторе? — обърна се Гамаш към Лакост и след това се усмихна на другите полицаи.

Изабел Лакост последва началника си в кабинета му. Той затвори вратата.

— За бога, сър, защо трябва да търпим това? — възкликна възмутено младата жена и извърна глава към общото помещение на отдела отвън.

— Просто трябва да действаме по възможно най-добрия начин.

— Как? Като се предадем?

— Никой няма да се предава — отвърна главният инспектор с уверен тон. — Трябва да ми се довериш. Ти си чудесен следовател. Упорита, интуитивна. Интелигентна. И имаш безкрайно търпение. Трябва да го използваш сега.

— Не е безкрайно, patron.

Гамаш кимна:

— Разбирам.

Сграбчи с ръце бюрото си от двете страни и се наклони към колежката си:

— Не си позволявай да им се дразниш и това да те отклонява от целите ти. Не се разсейвай и не губи фокуса си. И винаги, винаги се доверявай на инстинкта си, Изабел. Какво ти подсказва той в този момент?

— Че сме прецакани.

Гамаш се отпусна назад и се разсмя:

— Тогава се довери на моя инстинкт. Не всичко е такова, каквото бих искал да бъде, това е ясно. Но не всичко е свършило. Не тънем в бездействие, а просто си поемаме дълбоко дъх.

Лакост хвърли поглед към служителите отвън, които лентяйстваха зад бюрата си, пренебрегнали нарежданията й.

— И докато ние си поемаме дъх, те ни превземат. Унищожават отдела.

— Да — съгласи се началникът й.

Инспекторката зачака да чуе "но", ала не последва нищо.

— Може би трябва да ги заплаша — предположи Лакост. — Единственото, което вдъхва респект у един лъв, е по-големият лъв.

— Това не са лъвове, Изабел. Дразнещи са, но са незначителни. Мравки или крастави жаби. Можеш да ги прескочиш или да ги заобиколиш. Но не е необходимо да ги настъпваш. С жаби не се води война.

Жаби или лайна. "Екскрементите на много по-голямо същество" — помисли си Лакост, след като си тръгна. Но главен инспектор Гамаш беше прав. Онези новоназначени полицаи не заслужаваха усилията й. Щеше да ги заобикаля. Засега.

* * *

Гамаш паркира колата си на запазеното място. Знаеше, че служителката, която обикновено го ползваше, сега няма нужда от него. Беше в Париж.

Часът бе два. Детективът спря и затвори очи. Сетне ги отвори и решително закрачи по заледената пътека към задния вход на Bibliotheque nationale[38]. Когато стигна до вратата, набра кода на Рен-Мари на клавиатурата и чу изщракване, което съпровождаше отключването на бравата.

— Мосю Гамаш! — Лили Дюфур вдигна поглед от бюрото си. Изглеждаше объркана, но това бе напълно разбираемо. — Мислех си, че сте в Париж с Рен-Мари.

— Не, тя замина по-рано.

— Какво мога да направя за вас?

Жената се изправи, заобиколи бюрото и протегна ръка към Гамаш за поздрав. Беше стройна и сдържана. Държеше се приятно, но хладно — на границата с формалността.

— Трябва да проведа едно проучване и си мислех, че можете да ми помогнете.

— На каква тема?

— Петзначките Уеле.

Библиотекарката повдигна вежди.

— Наистина ли? Защо?

— Не очаквате да ви кажа, нали? — подсмихна се Гамаш.

— Значи и вие не очаквате да ви помогна, нали?

Усмивката му се стопи. Рен-Мари му бе разказвала за мадам Дюфур, която пазеше документите в Националната библиотека и архива, като че ли бяха нейна частна колекция.

— Полицейски работи — заяви детективът.

— Библиотечни работи, господин главен инспектор — отвърна жената и кимна към масивните затворени врати.

Гамаш проследи погледа й. Намираха се в кабинетите, където работеха главните библиотекари. Зад вратите се простираше общественият салон.

Повечето пъти, когато бе посещавал съпругата си, главният инспектор се бе задоволявал да изчака в просторната нова публична библиотека, където на редиците бюра с настолни лампи седяха студенти и професори, изследователи и просто любопитни граждани. Бюрата бяха оборудвани с розетки за включване на лаптопи, а безжичният интернет даваше достъп до файловете на библиотеката.

Но не до всички файлове. В Bibliotheque et Archives nationales du Quebec[39] се съхраняваха десетки хиляди документи. Не само книги, но и географски карти, дневници, писма, нотариални актове. Много от тях бяха на стотици години. И повечето още не бяха въведени в компютърната система.

Множество специалисти работеха часове наред, за да ги сканират и дигитализират, но щеше да отнеме години, дори десетилетия.

Гамаш обичаше да върви по пътеките между рафтовете и да си представя цялата история, съхранена тук. Карти, начертани от Картие[40]. Дневниците на Маргьорит Д'Ювил[41]. Оцапаните с кръв планове за битката на Авраамови поля[42].

А може би, може би и историята на петзначките Уеле. Не онази, която бе известна на обществеността, а личният им живот. Истинското ежедневие, което се случваше, когато камерите не снимаха.

Ако тази история съществуваше някъде, тя щеше да е тук.

И Гамаш се нуждаеше от нея.

Обърна се отново към мадам Дюфур:

— Проучвам петзначките Уеле във връзка със случай, който разследвам. Имам нужда от помощта ви.

— Досетих се.

— Трябва да прегледам частните ви архиви.

— Те са засекретени.

— Защо?

— Не знам, не съм ги чела. Засекретени са.

Гамаш усети раздразнение, но тогава забеляза леката усмивка на лицето на жената.

— Искате ли да ги прочетете? — попита детективът.

Библиотекарката се поколеба, видимо разкъсвана между правилния отговор и истината.

— Опитвате се да ме подкупите ли? — отвърна.

Сега бе ред на главния инспектор да се усмихне. Знаеше какво цени събеседничката му — същото, което и той. Информацията, познанието. Разкриването на факти, за които никой друг не подозираше.

— Дори да ви допусна, не можете да използвате онова, което намерите, в съда — рече мадам Дюфур, — защото ще е незаконно придобито. Титулярите са все още живи.

Гамаш знаеше, че жената има предвид самите петзначки Уеле.

Когато детективът не каза нищо, тя потъна в мълчание, а интелигентният й поглед преценяваше и него, и тишината.

— Елате с мен.

Мадам Дюфур обърна гръб на големите врати, които водеха към обществения салон на библиотеката, облицован в стъкло и метал, и поведе главния инспектор в противоположната посока. По коридор. Надолу по стълби. Накрая набра някакъв код и огромна метална врата се отвори с леко свистене.

Веднага щом вратата се отключи, автоматично светнаха нажежаеми крушки. Помещението нямаше прозорци и вътре бе хладно.

— Извинете за осветлението. Стараем се да го свеждаме до минимум — обясни жената и се обърна да заключи, преди да поведе Гамаш нататък.

Когато очите му привикнаха, главният инспектор разбра, че се намира в голяма зала, но тя бе само една от многото. Погледна надясно. Погледна наляво. После направо. Зала след зала, свързани една с друга, се простираха в подземията на библиотеката.

— Идвате ли? — попита мадам Дюфур и тръгна. Гамаш осъзна, че ако я изгубеше, и той щеше да се изгуби. Затова се постара да не я изпуска от поглед.

* * *

— Помещенията са разделени така, че всяко отговаря на четвърт век — поясни жената, докато бързо крачеше от стая в стая.

Гамаш се опита да прочете табелките на чекмеджетата, покрай които минаваха, но мъждивото осветление го затрудняваше. Стори му се, че на една от тях пишеше "Шамплен", и се запита дали самият Шамплен[43] се съхраняваше там. По-нататък, в едно от следващите помещения, видя табелка "Войната от 1812 г."

След известно време реши да насочи погледа си право напред, като го съсредоточи върху стройния гръб на мадам Дюфур. По-добре беше да не знае какви съкровища подминава.

Накрая библиотекарката спря и Гамаш почти се блъсна в нея.

— Ето тук — кимна жената към едно от чекмеджетата.

На табелката бе изписано "Петзначките Уеле".

— Някой друг виждал ли е тези документи? — поинтересува се детективът.

— Не и доколкото ми е известно. Нито веднъж от момента, в който са били събрани и запечатани.

— Кога е станало това?

Мадам Дюфур се приближи към чекмеджето и се вгледа внимателно в табелката.

— 27 юли 1958 г.

— Защо именно тогава? — зачуди се той.

— Защо точно сега, господин главен инспектор? — попита го библиотекарката в отговор и Гамаш осъзна, че тя стои между него и онова, което трябва да научи.

— Тайна е — отвърна с небрежен тон, но без да отклонява поглед от нейния.

— Добра съм в пазенето на тайни — увери го събеседничката му и се загледа в дългата редица от стелажи с архиви.

Гамаш се поколеба за миг, сетне продума:

— Констанс Уеле почина преди два дни.

Мадам Дюфур прие новината с разтревожено изражение на лицето.

— Съжалявам да го чуя. Доколкото знам, е била последната от тях.

Гамаш кимна, а библиотекарката се вгледа в него по-настойчиво, преди да зададе следващия си въпрос:

— Но не просто е починала, нали?

— Не.

Лили Дюфур вдиша дълбоко и въздъхна:

— Майка ми е ходила да ги види в онази къщичка, нали знаете, която бяха построили за тях тук, в Монреал. Часове наред се е редила на опашка. По онова време са били деца. Мама разказваше за тази случка до последния си ден.

Гамаш кимна. Петзначките бяха обградени от някакъв магичен ореол, а извънредната тайнственост на вече порасналите сестри само усилваше тази мистериозност.

Мадам Дюфур отстъпи встрани и главният инспектор посегна към чекмеджето, в което се пазеше личният живот на петзначките Уеле.

* * *

Бовоар погледна часовника си. Три без десет. Притиснал се бе о тухлена стена. Зад него се спотайваха трима полицаи от Sûretè.

— Стойте тук! — прошепна, прекрачи напред и зави зад ъгъла. За кратко зърна изненадата, която се изписа на лицата им. Изненада и разтревоженост. Не заради рокерската банда, която щяха да нападнат, а заради водача им.

Бовоар знаеше, че имат причина да се тревожат.

Отпусна глава на тухлената стена с леко тупване. Сетне клекна, прибрал колене към гърдите си, и започна да се люлее. Докато се люлееше, чуваше как снегът скърца под тежките му ботуши. Като конче люлка, което има нужда от смазка. Има нужда от нещо.

Три без осем.

Бовоар бръкна в джоба на бронежилетката си. Там, където държеше бинтовете и пластирите, с които да спре кръвотечението, ако го ранят. Извади две шишенца с хапчета, развинти капачката на едното и набързо глътна два оксиконтина. Повърнал бе предишната доза и сега не можеше да се концентрира от болка.

И другото. Другото. Вперил поглед в шишенцето, Бовоар се чувстваше като човек, който наполовина е преминал моста.

Страхуваше се да вземе хапче, но се страхуваше и да не го направи. Страх го бе да влезе в бункера, страх го бе и да избяга. Страхуваше се от смъртта, страхуваше се и да продължи да живее.

Но най-много от всичко се страхуваше хората да не разберат колко уплашен е всъщност.

Бовоар отвори капачето и разклати шишенцето. Таблетките се разсипаха, отскочиха от треперещата му ръка и потънаха в снега. Но една оцеля. Гушеше се насред дланта му. Толкова огромна бе нуждата му, а това хапченце — толкова миниатюрно. Побърза да го глътне.

Три без пет.

* * *

Гамаш седеше на едно от бюрата в залата на архивите, четеше и си записваше. Пленен бе от това, което бе открил до момента. Дневници, писма, снимки. Свали очилата си, разтърка очи и погледна книгите и документите, които още не бе прочел. Нямаше начин да ги прегледа до края на следобеда.

Мадам Дюфур му бе показала бутона за звънеца и сега детективът го натисна. След три минути чу стъпки по бетонния под.

— Искам да ги взема — кимна към купчините на бюрото.

Библиотекарката понечи да каже нещо, но само отвори и затвори уста. Замисли се.

— Наистина ли Констанс Уеле е била убита? — попита.

— Да.

— И смятате, че нещо, което ще намерите там — погледна документите на бюрото, — може да ви помогне?

— Смятам, че е възможно.

— Знаете ли, излизам в пенсия през август догодина. Задължават ме.

— Съжалявам — рече детективът, а събеседничката му се огледа.

— Архивират ме — усмихна се жената. — Подозирам, че нито аз, нито този архив ще липсва на някого. Свободен сте да го вземете, мосю. Но ще ви помоля да го върнете. Да знаете, че глобата е доста солена, ако изгубите документите или кучето ви ги изяде.

— Merci — благодари Гамаш и се зачуди дали мадам Дюфур бе срещала Хенри. — Има още нещо, което бих искал да ми дадете.

— Бъбрек?

— Код.

Няколко минути по-късно стояха пред вратата на задния вход. Детективът бе облякъл палтото си и държеше с две ръце тежката кутия.

— Надявам се да намерите това, което търсите, господин главен инспектор. Предайте поздрави на Рен-Мари, когато се видите. Joyeux Noël.

Но преди вратата да се затвори и заключи, библиотекарката го повика отново:

— Бъдете внимателен — заръча. — Светлината и влагата могат да нанесат непоправими вреди. — Изгледа го продължително. — А вие, мосю, сигурно знаете за непоправимите вреди.

— Oui — отвърна Гамаш. — Joyeux Noël.

* * *

Когато Арман Гамаш пристигна в Трите бора, вече се бе стъмнило. Паркира колата си недалеч от пансиона и едва бе отворил вратата, когато Оливие и Габри излязоха от бистрото. На Гамаш му се струваше, че са наблюдавали пътя в очакване на пристигането му.

— Как пътувахте? — поинтересува се Габри.

— Не беше зле — отвърна Гамаш и взе сака си и тежката картонена кутия. — Ако не броим моста "Шамплен", разбира се.

— Винаги е кошмарен — съгласи се Оливие.

— Приготвих всичко — заяви Габри, който поведе останалите по стъпалата нагоре, мина през верандата и се насочи към входната врата. Отвори я, но главен инспектор Гамаш не влезе веднага, а отстъпи встрани, за да пусне преди себе си двамата си спътници.

— Добре дошли! — приветства ги Оливие.

Терез и Жером Брюнел прекрачиха прага на дома на Емили Лонпре. Дома, който Хенри им бе намерил.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Оливие и Габри внесоха багажа, оставиха го в спалните и излязоха от къщата. Гамаш ги последва навън на студената веранда, за да благодари:

— Merci, patron.

— Няма защо — отвърна Оливие. — Добре си изиграхте ролята по телефона. Почти повярвах, че сте раздразнен.

— И вие бяхте много убедителен — похвали го Гамаш. — Достоен за награда "Оливие"[44].

— По някаква случайност — обади се Габри — и аз планирам да го наградя тази вечер.

Двамата мъже се запътиха към бистрото, а Гамаш ги изпрати с поглед, затвори вратата и се обърна с лице към стаята. Усмихна се.

Най-сетне можеше да си отдъхне.

Терез и Жером бяха в безопасност.

Жан Ги също беше в безопасност. Главният инспектор бе преслушвал честотата на Sûretè по целия път до Трите бора и не бе чул някой да вика линейка. Всъщност от дочутите разговори дори бе разбрал, че бункерът е бил изоставен. "Рок машината" вече не бяха там.

Информаторът бе излъгал. Или по-скоро нямаше никакъв информатор.

Гамаш едновременно изпита облекчение и тъга, докато осмисляше новините.

Жан Ги беше в безопасност. Засега.

Детективът огледа дома на Емили Лонпре.

От двете страни на каменната камина един срещу друг бяха разположени два дивана. Облечени бяха в избелели платнени калъфи. Между тях стоеше чамова кутия за одеяла. Върху кутията бе оставена дъска за игра на крибидж[45] и карти.

В ъгъла бяха скътани два фотьойла, а между тях — маса и ниска табуретка, на която човек можеше да опъне уморени крака. Лампион с абажур, поръбен с ресни, хвърляше мека светлина върху фотьойлите.

Стените бяха боядисани в успокояващо светлосиньо, а една от тях бе заета с рафтове за книги от пода до тавана.

Атмосферата бе тиха и спокойна.

Оливие бе прекарал сутринта в търсене на настоящия собственик на къщата на Емили и бе проверил дали имотът се отдава под наем. Оказа се, че далечна роднина на старицата — племенница, която живееше в Реджина — бе наследила дома и още не бе решила какво да прави с него. Охотно се бе съгласила да го даде под наем за коледните празници.

Тогава Оливие бе позвънил на Гамаш и му бе казал уречената фраза: "Габри ми каза да ти се обадя, за да се уверим, че все още искаш да ти пазим стаята за довечера". Това бе закодирано послание — главният инспектор можеше да ползва къщата на Емили.

След това Оливие бе събрал останалите жители на селото, за да помогнат. И ето какъв бе резултатът.

Чаршафите, които покриваха мебелите, бяха смъкнати, леглата бяха оправени и в баните бяха оставени чисти хавлиени кърпи. Къщата беше почистена с прахосмукачка, а прахът от всички повърхности бе забърсан и те бяха полирани. Камината бе приготвена за запалване, а ако се съдеше по аромата, който се разнасяше, във фурната се претопляше вечеря.

Сякаш Гамаш и съпрузите Брюнел бяха излезли за няколко часа и сега се връщаха у дома.

В панер върху мраморния плот в кухнята стояха две прясно изпечени франзели от пекарната на Сара, а мосю Беливо бе заредил килера и хладилника с мляко, сирене и масло, както и с домашно приготвени сладка. В центъра на дългата маса за хранене имаше дървена купа, пълна с плодове.

Имаше дори коледна елха — украсена и огряна от светлини.

Гамаш разхлаби възела на вратовръзката си, приклекна пред камината и поднесе запалена кибритена клечка към клонките и хартията в огнището. Наблюдаваше като омагьосан как подпалките пламнаха и огънят се разгоря.

Детективът въздъхна. Чувстваше се сякаш от раменете му бе паднало наметало, подобно на призрачните чаршафи, които доскоро покриваха мебелите в къщата.

— Терез? — повика той приятелите си. — Жером?

— Oui? — долетя отговор отдалеч.

— Излизам.

Обу си ботушите, облече палтото и в хладната вечер закрачи бързо към малката къщичка с отворена порта на оградата и виеща се пътечка.

* * *

— Арман — посрещна го Клара, като отвори вратата в отговор на почукването му. Хенри бе толкова развълнуван, че не можеше да реши дали да подскача, или да се свие на топка пред Гамаш. Затова немската овчарка започна да се умилква около краката на стопанина си и да скимти от радост.

— Набих го, естествено — рече Клара, докато гледаше кучето с престорено отвращение.

Гамаш приклекна и си поигра с Хенри за кратко.

— Изглеждате така, сякаш един скоч би ви дошъл добре — отбеляза художничката.

— Не ми казвайте, че изглеждам като Рут — намръщи се Гамаш и Клара се разсмя.

— Само мъничко.

— Всъщност не искам нищо, merci.

Главният инспектор съблече палтото си, събу се и последва домакинята в дневната, където в камината гореше огън.

— Благодаря ви, че се грижихте за Хенри. И благодаря за това, че сте помогнали с оправянето на къщата на Емили, за да може да се настаним в нея.

Неспособен бе да обясни как изглеждаше тази къща в очите на едни уморени странници, които бяха стигнали до края на пътя.

Хрумна му мигновена мисъл, която го стресна. Дали малкото селце не беше точно това — краят на пътя? И като повечето краища въобще да не е край.

— За мен беше удоволствие — отвърна Клара. — Габри го съчета с репетиция за коледния концерт и ни накара да пеем "Хуронската коледна песен" отново и отново. Подозирам, че ако ударите някоя от възглавниците, и тя ще запее тази песен.

Гамаш се усмихна. Допадаше му идеята за дом, напоен с музика.

— Хубаво е да виждаме отново светлина в дома на Емили — рече Клара.

Хенри тихомълком се покатери на дивана. Бавно. Бавно. Сякаш ако се промъкваше пълзешком и гледаше настрани, никой нямаше да забележи. Зае две трети от дивана, когато се изтегна в пълната си дължина, и внимателно отпусна глава в скута на Гамаш. Главният инспектор погледна към домакинята си извинително.

— Няма проблем. Питър никога не е харесвал кучетата да се качват по мебелите, но аз нямам нищо против.

Тези думи дадоха на Гамаш повод да продължи разговора в желаната посока:

— Как я карате без Питър?

— Чувството е много странно — призна художничката след кратко размишление. — Като че ли връзката ни не е мъртва, но не е и жива.

— Немъртва — рече Гамаш.

— Вампирски брак — разсмя се Клара. — Но без готината част с пиенето на кръв.

— Липсва ли ви?

— В деня, когато той замина, останах отвън да гледам, докато колата му напусна пределите на Трите бора, сетне се прибрах и облегнах гръб на вратата отвътре. Осъзнах, че всъщност я подпирам за всеки случай, ако Питър реши да се върне и иска да влезе. Проблемът е, че го обичам. Просто ми се иска да знам дали бракът ни се е изчерпал и мога да продължа живота си — обясни Клара, — или има шанс да го закрепим.

Гамаш я изгледа продължително. Спря очи върху посивялата й коса, удобните и небрежно подбрани дрехи. Забеляза объркването й.

— Ще позволите ли да ви дам един малък съвет? — попита тихо.

Художничката кимна.

— Според мен можете да се опитате да живеете така, сякаш сте сама. Ако Питър се върне и осъзнаете, че животът с него е по-хубав, чудесно. Но ще знаете, че ви е добре и без никого.

Клара се усмихна:

— Мирна ми каза същото. С нея много си приличате, да знаете.

— Често ме взимат за едра чернокожа жена — съгласи се Гамаш. — Казват, че това ми е най-добрата черта.

— Мен пък никога не ме бъркат с нея. И това ми е най-големият недостатък — рече Клара.

Тогава забеляза замислените кафяви очи. Неподвижната фигура. И ръката, която трепереше едва доловимо. Но все пак ВИДИМО;

— Добре ли сте? — попита тя главния инспектор.

Той се усмихна, кимна и се изправи.

— Добре съм.

Закачи каишката за нашийника на Хенри и метна чантата с багажа му на рамо.

Под червените, зелените и златните светлинки на трите огромни бора, украсени за Коледа, човек и куче се запътиха по обратния път през селото. Оставяха следи от стъпки в пъстро осветения като витраж сняг. Гамаш осъзна, че току-що бе казал на Клара същите думи, с които бе утешил и Ани.

Когато всичко бе ударило на камък — психотерапията, намесата, молбите да възобнови лечението — Ани бе помолила Жан Ги да напусне дома им.

В онази дъждовна есенна вечер Арман остана в колата си, паркирана от другата страна на улицата, срещу апартамента им. От дърветата падаха мокри листа, а поривите на вятъра ги улавяха и разпиляваха. Листата се плъзгаха по предното стъкло на автомобила и по улицата. Той бе останал да изчака. Да наблюдава. Да бъде наблизо, ако дъщеря му има нужда от него.

Жан Ги тръгна доброволно, но на излизане забеляза Гамаш, който не се бе и опитал да се скрие. Бовоар спря насред лъсналата под дъжда улица, обкръжен от вихрушка от мъртви листа, и изля цялата си жлъч в един-единствен поглед — толкова зъл, че потресе дори главния инспектор, който ръководеше отдел "Убийства". Но Гамаш намери и успокоение в този поглед. В онзи миг разбра, че ако Жан Ги бе склонен да нарани някого от семейство Гамаш, то нямаше да е Ани.

Същата вечер шофира обратно до дома си с облекчение.

Оттогава изминаха няколко месеца и доколкото му бе известно, Ани не бе общувала с Жан Ги. Но това не означаваше, че не й липсва човекът, който Бовоар бе преди. И можеше отново да бъде, ако му се дадеше възможност.

Когато Гамаш влезе в къщата на Емили, Терез се надигна от фотьойла, разположен край камината.

— Някой те познава добре — отбеляза възрастната дама, като подаде гравирана кристална чаша на главния инспектор. — Оставили са бутилка хубав скоч в бюфета и няколко бутилки вино и бира в хладилника.

— А във фурната има "Коковен"[46] — добави Жером, който се зададе от кухнята с чаша червено вино в ръка. — Тъкмо се топли. — Вдигна чашата си: — A votre sante.[47]

— За ваше здраве — отвърна Гамаш и също вдигна чаша за съпрузите Брюнел.

Щом Терез и Жером отново седнаха на местата си, Гамаш изпъшка и също се отпусна на дивана, като се стараеше да не разлее скоча си, докато сяда. До него лежеше мека възглавница и му скимна да я потупа с длан.

Не излезе нито звук, но детективът тихо изтананика първите няколко ноти на "Хуронска коледна песен".

— Арман — обърна се към него Терез, — как намери това място?

— Хенри го намери — отговори Гамаш.

— Кучето ли? — попита Жером.

Хенри надигна глава, когато чу името си, сетне отново я отпусна.

Съпрузите Брюнел се спогледаха. Хенри беше много хубаво куче, но никога нямаше да го приемат в "Харвард".

— Живял е тук, разбирате ли? — обясни Гамаш. — Когато е бил малък, мадам Лонпре го е взела от кучешки приют и го е осиновила. Затова и познаваше къщата. Мадам Лонпре почина малко след като се запознах с нея. Така с Рен-Мари се сдобихме с Хенри.

— Сега кой е собственик на къщата? — поинтересува се Терез.

Гамаш разказа за Оливие и поредицата от събития от сутринта.

— Ама че си хитрец, Арман — възкликна комисар Брюнел и се отпусна назад в креслото си.

— Не толкова хитър, колкото малката шарада в кабинета ти.

— Oui — призна Терез. — Извини ме за нея.

— Какво си направила? — попита Жером съпругата си.

— Извика ме в кабинета си и ме направи на пух и прах — отговори Гамаш. — Каза ми, че бълнувам и че не иска да я въвличам повече в моите игрички. Дори заплаши, че ще отиде при Франкьор и ще му каже всичко.

Жером беше впечатлен:

— Терез! Измъчвала си и си подвела бедния човечец?

— Бях принудена, в случай че някой подслушваше.

— Е, беше много убедителна — призна Гамаш.

— Наистина ли? — Изглеждаше доволна. — Чудесно.

— Чувал съм, че е лесно да бъде измамен — рече Жером. — Известен е с доверчивостта си.

— Повечето детективи от отдел "Убийства" са такива — съгласи се главният инспектор.

— Как се усети в крайна сметка? — попита Жером.

— Дългогодишно обучение. Познаване в дълбочина на човешката природа — нареждаше Гамаш. — А и тя ми даде това.

Извади от джоба си прилежно сгънато листче и протегна ръка.

Ако Жером наистина е открил нещо, трябва да допусна, че домът ни и кабинетът ми се подслушват. Казах му да събира багажа за Ванкувър, но не искам да въвличам и дъщеря ни. Какво предлагаш?

— След като Оливие ми се обади и ми каза, че можем да отседнем в тази къща, написах бележка на гърба на тази, която ми даде Терез, и помолих инспектор Лакост да й я покаже — обясни Гамаш.

Жером обърна листчето. С почерка на Гамаш там бе написано набързо: "Идете на летището навреме за полета си, но не се качвайте на самолета. Вземете такси до търговския комплекс "Диз-Трант" в Бросар. Ще ви чакам там. Знам едно безопасно място".

Доктор Брюнел върна бележката на Гамаш. Забелязал бе първото изречение в съобщението на жена си: "Ако Жером наистина е открил нещо…".

Докато другите двама разговаряха, някогашният лекар отпиваше от виното си и се взираше в камината. Вече не можеше да става дума за "ако".

Не бе казал на Терез, но когато тя най-сетне заспа онази нощ, той направи една глупост. Отиде пред компютъра си и опита отново. Проправи си път все по-дълбоко и по-дълбоко в системата. От една страна, за да види какво ще открие, но от друга — за да привлече вниманието на наблюдателя. Ако имаше такъв. Искаше да го подлъже да излезе от бърлогата си.

И успя. Наблюдателят се появи, но не там, където Жером Брюнел очакваше. Не зад него, по петите му, а пред него. Примамил го бе.

И го бе отвел до капана.

Жером Брюнел бе побягнал и пътьом бе изтривал, изтривал, изтривал виртуалните си отпечатъци. Но наблюдателят продължи да го преследва. С уверени, бързи и безмилостни стъпки. Проследи Жером Брюнел чак до собствения му дом.

Вече нямаше "ако". Открил бе нещо. И го бяха открили.

— Безопасно място — рече Терез. — Не вярвах, че съществува такова.

— А сега вярваш ли? — попита Арман.

Приятелката му се огледа и се усмихна.

Жером Брюнел обаче не се усмихваше.

* * *

След съвещанието в края на деня полицаите от Sûretè започнаха да се разотиват по домовете си.

Бовоар седеше на бюрото си с клюмнала глава. Устата му зяпаше и всяко плитко вдишване звучеше неестествено шумно. Очите му бяха полуотворени. Имаше чувството, че се изплъзва напред.

Акцията бе приключила. Нямаше никакви рокери. Почти се бе разплакал от облекчение. Щеше наистина да ревне още там, в онази мръсна дупка — бункера, в който бяха нахлули — ако никой не го гледаше.

Всичко бе свършило. А той се бе върнал в кабинета си, беше в безопасност.

Тесие подмина вратата му, но направи няколко крачки назад и надникна.

— Надявах се да се засечем, Бовоар. Информаторът се издъни, но какво да се прави. Шефът е много недоволен, затова нареди да те включим в следващата акция.

Бовоар го зяпна, но едва фокусираше погледа си:

— Какво?

— Пратка от наркотици, която е на път за границата. Можем да оставим на митницата или на КККП[48] да я прихванат, но Франкьор иска. Да компенсира за днешния провал. Почини си. Изглежда, ще е голям удар.

Бовоар изчака, докато вече не чуваше стъпки в коридора. Когато остана сам в тишината, отпусна глава в ръцете си.

И заплака.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

След като вечеряха "Коковен" и зелена салата, а за десерт хапнаха целувки с пресни плодове, тримата се заеха да измият съдовете. Главен инспектор Гамаш бе потопил ръцете си до лактите в сапунената вода, с която бе пълна дълбоката емайлирана мивка, а съпрузите Брюнел, въоръжени с кърпи, подсушаваха чиниите.

Кухнята беше стара. Нямаше съдомиялна машина, нито смесител на мивката. Нямаше и горен ред шкафове. Над мраморните плотове бяха монтирани само полици от тъмно дърво, върху които стояха чиниите. Под плотовете имаше шкафове от същото тъмно дърво.

Дългата маса за хранене, където бяха вечеряли, служеше и като кухненски остров. От прозорците се разкриваше гледка към задния двор, но навън бе тъмно, затова гостите виждаха в стъклата само собствените си отражения.

Тук всичко беше такова, каквото изглеждаше. Стара кухня в стара къща, която се намираше в едно много старо село. Ухаеше на бекон и печива. На розмарин, мащерка и мандарини. И на "Коковен".

Когато приключиха с миенето на съдовете, Гамаш вдигна поглед към бакелитения часовник над мивката. Показваше почти девет.

Терез се върна в дневната заедно с Жером. Той разбута жарта в камината, а жена му намери грамофона и пусна музика. Тихо зазвуча познат концерт за цигулка.

Гамаш си облече палтото и подсвирна на Хенри.

— Вечерна разходка? — попита Жером, който стоеше пред рафтовете с книги и разглеждаше.

— Искате ли да дойдете? — предложи Гамаш, докато слагаше каишката на кучето.

— Аз не, merci — отвърна Терез. Седнала бе до камината и изглеждаше спокойна, но уморена. — Ще си взема вана и след няколко минути ще си лягам.

— Аз ще дойда, Арман — откликна Жером и се разсмя, когато на лицето на главния инспектор се изписа изненада.

— Не го оставяй неподвижен на едно място за твърде дълго — извика Терез след двамата мъже. — Прилича на долната половина на снежен човек. Децата непрекъснато се мъчат да слагат големи снежни топки отгоре му.

— Не е вярно — възрази Жером, докато обличаше палтото си. — Случи се само веднъж. — Затвори вратата зад себе си. — Да вървим. Любопитно ми е да разгледам това селце, в което си толкова влюбен.

— Няма да отнеме много време.

Студът веднага ги връхлетя, но вместо да ги изненада неприятно или да им причини неудобство, усещането бе по-скоро освежаващо. Ободряващо. Бяха добре опаковани за ниските температури. Един висок мъж и един дребен и топчест. Приличаха на разделен удивителен знак.

Щом слязоха по широките стъпала на верандата, завиха наляво и закрачиха бавно по разчистения път. Главният инспектор отвърза Хенри от каишката, метна топката за тенис и проследи с поглед немската овчарка, която се хвърли в снежната пряспа и зарови бясно с лапи, за да намери безценната играчка.

Гамаш наблюдаваше с любопитство как спътникът му ще реагира на селото. С времето бе разбрал, че Жером Брюнел не показва открито емоциите си, а главният инспектор високо ценеше това негово качество. Доктор Брюнел бе гражданин и по рождение, и по възпитание. Учил бе медицина в Монреалския университет, а преди това бе прекарал известно време в Сорбоната в Париж, където бе срещнал Терез. По онова време бъдещата му съпруга работела усърдно върху дисертацията си по история на изкуството.

Гамаш подозираше, че Жером Брюнел и селският живот нямаха много общо.

След една мълчалива обиколка Жером спря и впери поглед в трите огромни бора, окичени със светлинки и устремени към небето. Сетне, докато Гамаш хвърляше топката на Хенри, огледа къщите, разположени около селския площад. Някои бяха построени от червени тухли, други имаха дъсчени стени, а трети бяха иззидани от камък, сякаш бяха изникнали от земята, върху която стояха. Като природно чудо. Но вместо да коментира селото, Жером върна погледа си върху трите огромни борови дървета. Отметна глава назад и ги проследи. Нагоре, нагоре — чак до звездите.

— Знаеш ли, Арман — проговори пенсионираният лекар, а очите му бяха все така отправени към небесата. — Някои от тези звезди изобщо не са звезди, а телекомуникационни сателити.

Жером сведе глава и поглед към земята. Срещна очите на Гамаш. Помежду им облаче от топъл дъх бе увиснало насред смразяващия въздух.

— Oui — отвърна Арман. Хенри седеше в краката му, втренчен в облечената в ръкавица ръка на стопанина си, която стискаше топката за тенис, покрита със замръзнала кучешка слюнка.

— Движат се по орбитите си — продължи Жером. — Получават и изпращат сигнали. Покриват цялата Земя.

— Почти цялата — отбеляза Гамаш.

На светлината от коледните лампички по дърветата главният инспектор видя как на кръглото като луна лице на събеседника му изгрява усмивка.

— Почти — кимна Жером. — Затова ни доведе тук, нали? Не просто защото е последното място, където някой би тръгнал да ни търси, но и защото това село е невидимо. Не могат да ни видят, нали? — махна с ръка към нощното небе.

— Забеляза ли как, щом се спуснахме по хълма, мобилните ни телефони загубиха обхват? — попита Гамаш.

— Забелязах. И е така не само с телефоните?

— С всичко. Лаптопи, смартфони, таблети — нищо не работи тук. Има телефонни линии и електричество — обясни Гамаш, — но само по кабел.

— Никакъв интернет?

— Комутируем достъп чрез модем. Дори кабелен няма. Операторите не са си направили труда да прекарат кабели, не си струва.

Гамаш посочи отвъд малкия светъл кръг, в който се гушеше Трите бора, и Жером се вгледа. В тъмнината.

В планините. Горите. Непроходимия лес.

Жером осъзна — ето в какво се изразяваше величието на това място. От телекомуникационна и от сателитна гледна точка то тънеше в пълен мрак.

— Мъртва зона — обобщи пенсионираният лекар, след като отново спря очи на Гамаш.

Главният инспектор метна топката за пореден път и за пореден път Хенри се хвърли в снежната пряспа. Само опашката му стърчеше и махаше бясно.

— Extraordinaire[49] — отбеляза Жером. Отново закрачи, но сега гледаше надолу, фокусиран върху краката си. Вървеше и размишляваше.

Накрая спря.

— Не могат да ни проследят. Не могат да ни открият. Не ни виждат и не ни чуват.

Не беше необходимо Жером да пояснява кои са "те".

Гамаш кимна към бистрото:

— Искаш ли да пийнем по едно питие преди лягане?

— Шегуваш ли се? Искам пълна програма!

Жером се понесе бързо към бистрото, сякаш земята под Трите бора изведнъж се бе наклонила. Главният инспектор се забави минута-две, след като забеляза, че Хенри все още е заровен в снежната могила и само задницата му се подава.

— Хубава работа! — възкликна Арман, когато четириногият му приятел вирна глава, покрита със сняг, но в муцуната му нямаше топка. Гамаш порови с ръце и накрая я откри. Оформи снежна топка и я подхвърли във въздуха. Проследи с поглед как Хенри скочи, пресрещна я, понечи да я захапе и за пореден път бе изненадан, когато тя изчезна между челюстите му.

Главният инспектор отново се удиви как немската овчарка никога не се поучаваше от опита си. Но осъзна, че Хенри вече знае всичко, което може да му потрябва. Знаеше, че го обичат. И знаеше как да обича.

— Хайде, да вървим — подкани Гамаш любимеца си, като му подаде топката за тенис и закачи каишката за нашийника му.

Жером бе запазил места в един от закътаните ъгли на заведението, далече от останалите клиенти. Гамаш поздрави пътьом и благодари на някои от селяните, за които знаеше, че са помогнали да подготвят къщата на Емили за него и гостите му. Сетне се настани на креслото до Жером.

Оливие изникна почти незабавно, за да забърше масата и да запише поръчките.

— Всичко наред ли е? — попита.

— Идеално, благодаря.

— Със съпругата ми сме ви изключително благодарни, мосю — произнесе Жером тържествено. — Доколкото разбрах, вие сте уредили престоя ни тук.

— Всички помогнаха — отвърна Оливие. Но изглеждаше доволен.

Гамаш се озърна:

— Надявах се да се видя с Мирна.

— Разминахте се за малко. Тъкмо вечеряха с Доминик, но си тръгнаха преди няколко минути. Искате ли да й се обадя?

— Non, merci — рече главният инспектор. — Се n'est pas necessaire.[50]

Гамаш и Жером си поръчаха, след което детективът се извини и се върна няколко минути по-късно. На масата го чакаше чаша коняк.

Жером изглеждаше доволен, но умислен.

— Тревожи ли те нещо? — попита го главният инспектор, докато сгряваше питието между дланите си.

По-възрастният мъж си пое дълбоко дъх и затвори очи.

— Знаеш ли, Арман, не мога да си спомня кога за последно съм се чувствал в безопасност.

— Разбирам какво имаш предвид — рече Гамаш. — Чувствам се така, сякаш това продължава цяла вечност.

— Не, не говоря само за тази каша напоследък. Имам предвид целия си живот. — Жером отвори очи, но не погледна към събеседника си. Вместо това отправи взор към гредите на тавана, украсени празнично с обикновени борови клони. Вдиша дълбоко, много дълбоко, задържа въздуха за миг, след това въздъхна. — Струва ми се, че съм се страхувал през по-голямата част от живота си. В училищния двор, преди изпитите, преди срещите с момичета. В медицинския университет. Всеки път, когато в спешното отделение пристигаше линейка, аз се боях, че ще се издъня и някой ще загуби живота си. Страхувах се за децата си, страхувах се за жена си. Умирах от страх, че може да им се случи нещо.

Премести погледа си върху Гамаш.

— Да — потвърди главният инспектор. — Знам какво е.

— Знаеш ли?

Двамата мъже се взираха един в друг и доктор Брюнел разбра, че детективът е запознат със страха. Не ужаса. Не паниката. Но знаеше какво е да изпитваш страх.

— А сега, Жером? Чувстваш ли се в безопасност?

По-възрастният мъж затвори очи и отпусна гръб на облегалката на креслото си. Потъна в толкова дълго мълчание, че Гамаш си помисли, че може да е задрямал.

Главният инспектор отпи от коняка си и на свой ред също се отпусна в креслото и остави мислите си да се реят свободно.

— Имаме един проблем, Арман — продума Жером след няколко минути, все още със затворени очи.

— Какъв?

— Ако те не могат да влязат, ние не можем да излезем.

Пенсионираният лекар отвори очи и се приведе напред:

— Селото е много хубаво, но не ти ли прилича малко на окоп при Вими[51]? Може и да сме в безопасност, но сме в капан. Няма как да стоим тук до безкрай.

Гамаш кимна. Спечелил им бе време, но не и цяла вечност.

— Не искам да развалям момента, Арман, но Франкьор и онзи, който стои зад него, в крайна сметка ще ни намерят. Какво ще правим тогава?

Какво наистина? Гамаш знаеше, че въпросът е основателен. А отговорът не му харесваше. Като човек, свикнал със страха, разбираше колко е опасно да го остави да надделее. Страхът изкривяваше реалността. Поглъщаше я. Създаваше своя реалност.

Главният инспектор приседна по-напред в креслото, приближи се към събеседника си и сниши глас:

— Значи трябва ние първи да ги намерим.

Жером отвърна, без да отмества очи от Гамаш:

— И как предлагаш да го постигнем? Чрез телепатия? Тук нищо не ни застрашава, поне засега. И утре ще сме в безопасност. Може би дори още няколко седмици. Но от момента, когато пристигнахме, часовникът започна да тиктака. И никой — нито ти, нито аз, нито Терез, нито дори Франкьор — не знае колко ни остава, докато ни открият.

Доктор Брюнел се озърна — селяните в бистрото се наслаждаваха на напитките си, без да бързат. Някои си бъбреха. Други играеха шах или дама. Трети просто си седяха мълчаливо.

— Вече въвлякохме и тях — продума тихо. — Когато Франкьор ни намери, това ще е краят на тишината и спокойствието за нас. А и за тях.

Гамаш разбираше, че Жером не просто драматизира. Франкьор бе доказал, че е готов на всичко, за да постигне целта си. Онова, което не даваше покой на главния инспектор, което го гризеше отвътре, бе мисълта, че още не знаеше каква е тази цел.

Трябваше да държи страха си изкъсо. В малки дози му действаше добре. Държеше го нащрек. Но ако го оставеше без контрол, страхът щеше да се превърне в ужас, ужасът на свой ред се разрастваше и ставаше паника, а паниката създаваше хаос. И тогава се отприщваше целият ад.

Това, от което имаше нужда не само Гамаш, а и двамата му спътници, се намираше единствено тук, в Трите бора — мир, душевен мир, както и яснотата на мисълта, която той носеше.

Трите бора им даваха време. Ден. Два. Седмица. Жером бе прав, това не можеше да продължи до безкрай. Но Гамаш си повтаряше мислено: "Моля те, Господи, дано е достатъчно".

— Ето къде е проблемът, Арман — продължи Жером. — Именно това, което ни осигурява безопасност, в крайна сметка ще ни изиграе лоша шега. Липсата на телекомуникации. Без тях не мога да напредвам в търсенето си. Тъкмо се бях приближил до развръзката, поне това е сигурно.

Доктор Брюнел сведе поглед и разклати заоблената чаша с коняк. Сега бе моментът да сподели с Арман какво бе постигнал. Какво — и кого — бе открил.

Вдигна очи и срещна замисления взор на Гамаш. Зад гърба на събеседника си доктор Брюнел зърна веселия огън, заскрежените прозорци, коледната елха и подаръците под нея.

Осъзна, че няма желание да си подава главата от това уютно скривалище. Поне тази вечер искаше да се отпусне и да се наслади на спокойствието. Дори да бе привидно спокойствие. Илюзия. Не го интересуваше. Искаше поне една тиха нощ, без страх. Утре щеше да погледне истината в очите и да им каже какво е открил.

— От какво имаш нужда, за да продължиш търсенето? — попита Гамаш.

— Знаеш от какво. Високоскоростна сателитна връзка с интернет.

— И ако успея да ти я осигуря?

Доктор Брюнел се вгледа в събеседника си. Гамаш изглеждаше спокоен. Хенри лежеше на пода отстрани на креслото, а Арман бе отпуснал длан върху него и го галеше.

— Какво си намислил? — попита Жером.

— Имам план — отвърна главният инспектор.

Доктор Брюнел кимна замислено:

— Има ли нещо общо с космически кораби?

— Имам друг план — рече Гамаш, а Жером се разсмя.

— Казваш, че не можем да останем, но не можем и да си тръгнем — припомни детективът и Жером потвърди с кимване. — Обаче разполагаме с още една възможност.

— Каква е тя?

— Сами да си направим кула.

— Да не си се побъркал? — Жером се озърна крадешком и сниши глас: — Телекомуникационните кули са високи стотици метри. Те са чудо на инженерната мисъл. Не е като да накараме децата от Трите бора да ни построят кула от сладоледени клечки и телчета.

— Може би не от сладоледени клечки — съгласи се Гамаш с усмивка, — но не си далеч от истината.

Жером изгълта остатъка от коняка си и се загледа в своя събеседник:

— Какво ти се върти из ума?

— Може ли да го обсъдим утре? Искам и Терез да присъства. Освен това става късно, а още не съм говорил с Мирна Ландерс.

— С кого?

— Собственичката на книжарницата. — Гамаш кимна към вътрешната врата, която свързваше бистрото със съседния магазин. — Отскочих да я видя, докато Оливие ни наливаше питиетата. Очаква ме.

— Да не би да ти е приготвила книга, в която пише как да построиш кулата? — попита Жером, докато си обличаше якето.

— Приятелка е на жената, която е била убита вчера.

— О, oui, бях забравил, че си тук по работа. Съжалявам.

— Няма нищо. Тъжната истина е, че това убийство е идеалното прикритие. Ако някой се поинтересува, имам обяснение защо съм в Трите бора.

Двамата мъже си пожелаха лека нощ. Жером се запъти към къщата на Емили Лонпре, където го чакаше топло легло и съпругата му Терез, а Арман и Хенри влязоха в книжарницата.

— Мирна? — подвикна детективът и осъзна, че предишната вечер бе направил съвсем същото нещо по почти същото време. Но този път не идваше с новината за убийството на Констанс Уеле. Този път идваше с въпроси, и то много.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Мирна го посрещна на горната площадка на стълбището:

— Добре дошли.

Облечена бе с огромна фланелена нощница с мотиви на скиори и хора със снегоходки, които се забавляваха по склоновете на планината Мирна. Нощницата стигаше до средата на прасците й, а оттам надолу започваха дебели плетени терлици. На раменете й бе наметнато традиционно вълнено одеяло от Hudson's Bay Company[52].

— Кафе? Сладкиш?

— Non, merci — отвърна детективът и седна на удобния стол край огнището, който му посочи домакинята. През това време Мирна си наля топла напитка в керамична чаша и донесе чиния с браунита, в случай че гостът размислеше.

Домът й ухаеше на шоколад, кафе и на някакъв друг богат, плътен и познат аромат.

— Вие ли приготвихте "Коковен"? — досети се Гамаш. Предположил бе, че вечерята е дело на Оливие или Габри.

Книжарката кимна:

— Рут се включи. Роза обаче изобщо не бе от помощ. За малко щеше да се превърне в патица във вино.

Гамаш се разсмя:

— Беше много вкусно.

— Помислих си, че ще ви дойде добре някаква питателна домашна храна — рече Мирна и се загледа в госта си.

Той отвърна на погледа й. Очакваше неизбежните въпроси. Защо бе дошъл? Защо водеше със себе си възрастната двойка? Защо се криеха и от кого?

Трите бора ги бяха приютили. Редно бе Трите бора да получат отговори на тези въпроси. Но Мирна просто си взе парче брауни и отхапа от него. Тогава Гамаш разбра, че наистина е в безопасност. Далеч от любопитни очи и въпроси.

Главният инспектор знаеше, че Трите бора не са неуязвими на ужасяващи загуби. На болка и мъка. Трите бора не бяха имунизирани срещу несгоди, но имаха рядко срещано умение — да се възстановяват от раните си. И точно това можеха да предложат — на него и на съпрузите Брюнел. Място и време за възстановяване.

И утеха.

Но също като мира утехата не идваше с укриване или бягство. Утехата изискваше на първо място смелост. Детективът си взе едно от браунитата, отхапа от него, а след това бръкна в джоба си и си извади бележника.

— Предположих, че ще искате да научите какво сме открили досега за Констанс.

— Доколкото разбирам, сред откритията ви не е името на убиеца й — каза Мирна.

— За съжаление, не — потвърди Гамаш, докато си слагаше очилата за четене и преглеждаше бележките си. — Прекарах по-голямата част от деня в проучване на информация за петзначките…

— Значи смятате, че това има нещо общо със смъртта й? Фактът, че е била една от петзначките Уеле?

— Не зная със сигурност, но този факт е необичаен, а когато стане убийство, търсим необичайното. Въпреки че, честно казано, в много от случаите установяваме, че мотивът на убиеца е бил банален.

Мирна се разсмя:

— Звучи ми подобно на психотерапията. Хората обикновено идват в кабинета ми, защото им се е случило нещо. Някой е починал или ги е предал. Любовта им е останала несподелена.

Загубили са работата си. Развели са се. Нещо сериозно. Но истината е, че макар това събитие да е било катализаторът, проблемът почти винаги се оказва нещо дребно, старо и скрито.

Гамаш изненадано повдигна вежди. Това описание наистина съвпадаше с естеството на работата му. Убийството бе катализаторът, но то почти винаги се коренеше в нещо дребно, невидимо с просто око. Често това нещо зрееше с години, дори десетилетия. Обида, която се загнездваше в гостоприемника си, глождеше го и растеше в него. Докато онова, което някога е било човешко същество, не се превърнеше в ходещо негодувание. Облечено в кожа. Уж човек. Уж щастлив човек.

Докато не се случеше нещо.

Нещо се бе случило в живота на Констанс или в живота на нейния убиец, което бе провокирало убийството. Може и да е било голямо и забележимо. Но по-скоро беше дребно. Лесно пренебрежимо.

Именно затова Гамаш знаеше, че трябва да търси внимателно, да се вглежда в подробностите. Докато други следователи се втурваха напред и се стремяха да стигнат колкото се може по-далеч, Арман Гамаш не бързаше. Разбираше, че дори за някои хора подходът му може да изглежда като бездействие. Да крачи бавно с ръце, сключени зад гърба. Да седи на пейка в парка и да се взира в пространството. Да пийва кафе в бистрото или ресторанта, да слуша.

Да размишлява.

И докато други с гръм и трясък префучаваха току покрай убиеца, главен инспектор Гамаш бавно се приближаваше към него. Намираше го скрит пред погледите на всички. Маскиран като всеки срещнат.

— Да ви кажа ли какво научих? — попита детективът.

Мирна се облегна назад в огромното си кресло, загърна се по-плътно с вълненото одеяло и кимна.

— Събрах информацията от най-различни източници, някои от тях бяха публични, но повечето бяха лични бележки и дневници.

— Продължавайте — подкани го Мирна.

— Родителите й били Изидор Уеле и Мари-Ариет Пино. Венчали се в енорийската църква на Сен-Антоансюр-Ришельо през 1928 г. Мъжът бил фермер. Навършил двайсет години в деня на сватбата. Мари-Ариет била на седемнайсет години.

Гамаш вдигна очи и погледна Мирна. Не можеше да прецени дали това, което й казва, е новост за нея. Така или иначе, трябваше да признае, че информацията не е никак сензационна. Интересното тепърва предстоеше.

— Момичетата се родили през 1937 г. — Детективът свали очилата си и се облегна назад, сякаш това бе всичко. Но и двамата знаеха, че и той, и разказът му далеч не са приключили. — И защо е минало толкова време? Почти десет години от сватбата до раждането на първото дете. Деца. Немислимо е да не са се опитвали да имат деца. По онова време Църквата и енорийският свещеник са оказвали най-голямо влияние върху живота на хората. Смятало се, че е дълг на всяка съпружеска двойка да зачене потомство. Всъщност единствената причина, поради която са се сключвали бракове и е имало полови контакти, било продължението на рода. Тогава защо Изидор и младата му съпруга не се справяли с тази задача?

Мирна държеше чашата си с кафе и слушаше. Знаеше, че главният инспектор не й задава въпроси. Още не.

— По онова време било обичайно семействата да имат десет, дванайсет, дори двайсет деца. Моята съпруга е израснала в семейство с дванайсет деца, а това е било едно поколение по-късно. В малко село в провинцията през 20-те години на XX век раждането на потомство трябва да е било свещен дълг. И всяка съпружеска двойка, която не успявала да зачене деца, била отбягвана. Смятали ги за ялови. Може би дори за прокълнати.

Мирна кимна. Такова отношение към бездетните семейства вече не се срещаше в Квебек, но до неотдавна е било широко разпространено. Все още съществуваше в паметта на живите поколения. Тихата революция[53] върна на жените властта над телата им и направи живота на квебекчани тяхна собствена територия. Изпрати Църквата далеч от утробата и ограничи влиянието на свещениците само между стените на храма. Почти успя.

Но дали бе така и в една малка земеделска общност през двайсетте и трийсетте години? Гамаш бе прав. С всяка изминала година на бездетие съселяните на съпрузите Уеле са ги отбягвали все повече и повече. Гледали са на тях със съжаление или подозрение. Странели са от тях, сякаш безплодието им е било заразно и е щяло да навлече проклятие върху всички околни. Хора, животни, земя. Всичко щяло да стане ялово. Заради една млада двойка.

— Сигурно са били отчаяни — продължи Гамаш. — Мари-Ариет разказва в дневника си, че прекарвала дните си в молитви в селската църква. Ходела да се изповядва. Покайвала се. А най-накрая, осем години по-късно, предприела дългото пътуване до Монреал. Трябва да е било ужасяващо премеждие за сама жена, тръгнала от област Монтережи чак до Монреал. Тази съпруга на земеделец, която никога не била излизала извън пределите на селото си, вървяла пеша от железопътната гара до Ораторията на Свети Йосиф[54]. Само това ще да й е отнело почти цял ден.

Докато говореше, детективът наблюдаваше Мирна. Тъмнокожата жена бе спряла да отпива от кафето си. Браунито й седеше недоядено в чинията. Напълно бе погълната и внимателно слушаше историята. Сякаш дори Хенри, свит на кълбо в краката на Гамаш, попиваше всеки звук с уши, обърнати така, че да улавят гласа на стопанина му.

— Било месец май през 1936 година — каза главният инспектор. — Знаете ли защо е отишла в Ораторията на Свети Йосиф?

— Заради брат Андре? — попита Мирна. — Бил ли е все още жив?

— Едва. Бил на деветдесет години и бил много болен. Но продължавал да приема хора. По онова време прииждали от целия свят — обясни Гамаш. — Ходили ли сте в Ораторията?

— Да — отвърна Мирна.

Величественият купол, осветен нощем, видим от почти всяка точка в Монреал, беше невероятна гледка. Архитектите бяха създали дълга и широка пешеходна алея, която започваше от улицата и стигаше току до входната врата на базиликата.

Но имаше една подробност — храмът бе построен на склона на хълма. И единственият начин да се влезе в него бе след дълго изкачване. Нагоре и нагоре, по множество каменни стъпала. Деветдесет и девет на брой.

А вътре? От пода до тавана стените бяха покрити с патерици и бастуни. Изоставени, защото вече бяха станали непотребни.

Хиляди немощни и сакати поклонници се бяха влачили нагоре по каменните стъпала, за да стигнат до дребничкия старец. А брат Андре ги бе изцелил.

Бил на деветдесет години и краят на живота му наближавал, когато Мари-Ариет Уеле тръгнала на своето поклонение. Щяло да бъде разбираемо, ако се стараел да си пази малкото останали сили. Но сбръчканият нисък старик, облечен с проста черна роба, продължавал да дава изцеление на другите, докато самият той все повече гаснел.

Мари-Ариет Уеле пропътувала сама разстоянието от малката ферма до големия град, за да моли светеца за чудо.

Гамаш разказваше, без да поглежда записките си. Нямаше как да забрави какво се случило после.

— Ораторията на Свети Йосиф не била такава, каквато я познаваме днес. На същото място се издигала църква, а към нея водела дълга пешеходна улица и стълбище, но куполът не бил завършен. Днес пред храма се тълпят туристи, но по онова време посетителите са били почти само пилигрими. Болни, умиращи, сакати, отчаяно търсещи помощ. Мари-Ариет била една от тях.

Детективът замълча и си пое дълбоко дъх. Мирна, която се взираше в гаснещия огън, го погледна в очите. Почти бе сигурна какво следваше.

— При портата в началото на дългата пешеходна алея тя паднала на колене и произнесла за първи път молитвата "Аве Мария"[55] — проговори отново Гамаш.

Гласът му бе дълбок и топъл, но равнодушен. Нямаше нужда да насища думите си със своите собствени чувства.

Докато говореше, образите оживяваха. Двамата с Мирна си представяха младата жена. Млада според техните схващания, възрастна по стандартите на нейното време.

Двайсет и шест годишната Мари-Ариет паднала на колене.

Богородице, Дево, радвай се! Благодатна Мария, Господ е с Тебе — молела се тя. — Благословена си Ти между жените и благословен е плодът на Твоята утроба.

В притихналата мансарда Арман Гамаш шепнеше словата на познатата молитва.

— Цяла нощ се изкачвала на колене по стръмната алея, като спирала да изрече молитвата на всяко стъпало — разказваше Гамаш. — Мари-Ариет не се поколебала в началото на пътя. Поела нагоре по стълбището, а ожулените й колене окървавили най-хубавата й рокля.

Мирна си каза мислено, че сигурно е изглеждало като менструация. Кръв върху женска рокля. И молитва за деца.

Благословен е плодът на Твоята утроба.

Книжарката си представяше младата жена — изтощена, страдаща, отчаяна — как пълзи на колене нагоре по каменните стъпала. И се моли.

— Призори Мари-Ариет най-сетне се добрала до върха — рече Гамаш. — Вдигнала очи и на прага на църквата зърнала брат Андре, който явно я очаквал. Помогнал й да се изправи, двамата влезли в храма и се помолили. Свещеникът изслушал молбите й и я благословил. Сетне тя си тръгнала.

В стаята се възцари тишина и Мирна си пое дълбоко въздух. Олекна й, че дългото изкачване бе приключило. Усещаше парене в собствените си колене. Болка в собствената си утроба. И чувстваше вярата на Мари-Ариет, че с помощта на един целомъдрен свещеник и една отдавна мъртва дева най-после може да се сдобие с дете.

— Получило се — завърши разказа Гамаш. — Осем месеца по-късно, през януари 1937 г., в деня след смъртта на брат Андре, Мари-Ариет Уеле родила пет здрави дъщери.

Въпреки че знаеше какъв е краят на историята, Мирна бе удивена.

Разбираше защо случилото се е било считано за чудо. Доказателство за съществуването на Бог и за неговата благосклонност. И щедрост. Почти прекомерна, помисли си Мирна.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

— Разбира се, било считано за чудо — изрече Гамаш на глас мислите на Мирна. — Първата петорка близнаци, оцелели при раждането. Превърнали се в сензация.

Главният инспектор се наведе напред и сложи на масичката за кафе снимка.

На нея се виждаше бащата Изидор Уеле, застанал зад бебетата. Беше небръснат, със загоряло от слънцето отрудено лице на земеделец, с тъмна коса, стърчаща на всички страни. Изглеждаше така, сякаш цяла нощ бе рошил кичурите си с огромните си ръце. Дори на размазаната снимка се виждаха тъмните кръгове под очите му. Облечен бе със светла риза с яка и оръфано сако, като че ли в последната минута бе навлякъл най-хубавия си кат дрехи.

Дъщерите му лежаха на грубата кухненска маса пред него. Мъничките новородени бебета бяха увити в набързо събрани чаршафи, кухненски кърпи и парцали. Мъжът гледаше децата си удивено, с ококорени очи.

Щеше да бъде комично, ако на това отрудено лице не бе изписан такъв ужас. Изидор Уеле изглеждаше така, сякаш Бог бе дошъл за вечеря в дома му и бе опожарил къщата.

Мирна взе снимката и я погледна отблизо. Никога не я бе виждала.

— Предполагам, че сте я намерили в дома й — рече книжарката, все още завладяна от впечатлението, което й бе направил погледът на Изидор.

Гамаш сложи още една снимка на масата.

Мирна я вдигна. Кадърът беше леко разфокусиран. Бащата го нямаше, а зад бебетата се виждаше възрастна жена.

— Акушерката? — попита Мирна. Гамаш кимна.

Набитата жена изглеждаше непоклатима, опряла ръце в хълбоците си. Върху едрата й гръд бе опъната изцапана престилка. Усмихваше се. Уморена и щастлива. И също като Изидор имаше удивено изражение, но без нотката на ужас. Все пак нейните отговорности бяха приключили.

Тогава Гамаш постави на масата трета черно-бяла фотография. Нямаше я възрастната жена. Нямаше ги парцалите и грубата кухненска маса. Всяко новородено бе прилежно загърнато в чисто и топло вълнено одеялце и петте бебета бяха наредени на стерилна маса. Мъж на средна възраст, облечен от главата до петите в бяло, стоеше гордо зад децата. Това беше знаменитата снимка. Представянето на петзначките Уеле пред света.

— Лекарят — сети се Мирна. — Как му беше името? Бернар. Точно така, доктор Бернар.

Доказателство за славата на петзначките бе фактът, че почти осем десетилетия по-късно Мирна си спомняше името на лекаря, който ги бе изродил. Или по-скоро не бе.

— Искате да кажете — учуди се книжарката, докато разглеждаше пак първите две снимки, — че доктор Бернар всъщност не е изродил петзначките?

— Дори не е присъствал на раждането — потвърди Гамаш. — Като се замислите, защо да е там? През 1937 г. повечето съпруги на фермери са раждали с помощта на акушерки, а не на лекари. И макар вероятно да са предполагали, че Мари-Ариет е бременна с повече от едно дете, на никого не му е минавало през ума, че може да са пет. Било времето на Голямата депресия, семейство Уеле са живеели в нищета и е нямало как да си позволят лекар, даже да знаели, че ще имат нужда от такъв.

Гамаш и Мирна се загледаха в познатата снимка. Усмихнатият доктор Бернар. Уверен, със самочувствие, бащински грижовен. Идеален за ролята, която ще играе до края на живота си.

Великият човек, който извадил на бял свят чудото. Благодарение на уменията си успял да стори нещо, което никой друг лекар преди него не бил постигал. Изродил пет живи бебета. И ги опазил живи. Дори спасил майка им.

Доктор Бернар се превърнал в лекаря, когото всички жени искали. Образец за компетентност. За Квебек било гордост, че там се е образовал и е бил подготвен медицински специалист с такива умения и човечност.

"Жалко" — каза си Гамаш, след като надяна очилата си и отново разгледа снимката. Жалко, че беше лъжа.

Остави тази фотография настрана и се върна на първата, където бяха запечатани новородените петзначки и ужасеният им баща. Това бе първата от хилядите снимки на момичетата, които щяха да бъдат заснети през живота им. Бебетата бяха набързо омотани в чаршафи, оцапани с кръвта на майка им, с фекалии, слуз и околоплодна течност. Беше чудо, но и голяма бъркотия.

Снимката бе първата, но и последната, която показваше истинските момичета. Часове след раждането си петзначките се бяха превърнали в измислица. Това бе началото на лъжите, преструвките и измамите.

Детективът обърна снимката и погледна на гърба й. Там с прилежни и заоблени букви, като от ученическа ръка, бяха изписани имената на децата.

Мари-Виржини, Мари-Елен, Мари-Жозефин, Мари-Маргьорит, Мари-Констанс.

Вероятно бяха набързо увити в каквото бе попаднало на акушерката и на мосю Уеле и бяха положени върху кухненската маса в реда, в който се бяха родили.

Сетне Гамаш взе снимката с доктор Бернар, направена само няколко часа по-късно. Някой бе написал на гърба: "М-М, М-Ж, М-В, М-К, М-Е".

Тук не бяха изброени пълните им имена, а само инициали. "В наши дни сигурно щяха да са просто баркодове" — помисли си главният инспектор. Можеше да предположи чий е почеркът. Отново погледна добрия селски лекар, чийто живот също се бе преобърнал през онази нощ. Родил се бе напълно нов доктор Бернар.

Гамаш извади още една снимка от джобчето на гърдите на сакото си и я сложи на масичката за кафе. Мирна я взе. Видя четири млади жени, вероятно малко над трийсетгодишни, прегърнати и усмихнати за пред обектива.

Книжарката обърна снимката, но на гърба нямаше надпис.

— Момичетата? — попита. Детективът кимна.

— Изглеждат толкова различни — продума удивено Мирна. — Прически, начин на обличане, даже и телосложение. — Вдигна поглед от снимката към Гамаш, който я наблюдаваше. — Човек дори не би се досетил, че са сестри. Според вас нарочно ли е?

— Вие как мислите? — отвърна главният инспектор.

Мирна отново погледна снимката, но вече знаеше отговора.

Кимна.

— И аз мисля така — потвърди главният инспектор, свали очилата си и се облегна назад в креслото. — Очевидно са били много близки. Не са се опитвали да се разграничат една от друга, а от обществото.

— Като маскировка — отбеляза Мирна и остави фотографията. — Превърнали са телата си в костюми, за да не познае никой кои са всъщност. Даже по-скоро като броня, отколкото като маскировка. — Потупа с пръст снимката. — Тук са четири. Къде е петата?

— Мъртва.

Мирна наклони глава към събеседника си:

— Pardon?

— Виржини е починала на двайсет и няколко — припомни Гамаш.

— Вярно. Бях забравила. — Книжарката се разрови в паметта си. — Било е нещастен случай, нали? Катастрофа? Удавяне? Не си спомням точно. Някаква трагедия.

— Паднала по стълбите в къщата, където живеели петте заедно.

Мирна помълча за кратко, сетне проговори:

— А дали не е имало и още нещо? Имам предвид, че двайсетгодишните обикновено не падат ей така по стълбите.

— Колко сте подозрителна, мадам Ландерс — отбеляза Гамаш. — Констанс и Елен са били свидетели. Казали са, че се е спънала. Не е правена аутопсия. Няма некролог, публикуван във вестника. Виржини Уеле била погребана тихомълком на семейния парцел в гробището на Сен-Антоансюр-Ришельо.

Новината изтекла няколко седмици по-късно от моргата. Обществената реакция била повсеместна скръб.

— Защо да потулват смъртта й? — почуди се Мирна.

— Доколкото разбирам, останалите четири сестри са искали да не ги безпокоят по време на траура.

— Да, звучи логично — съгласи се книжарката. — Казахте: "Казали са, че се е спънала". Това е малко двусмислено. Казали са го, но истина ли е било?

Гамаш се подсмихна.

— Слушате внимателно. — Детективът се приведе напред и така двамата се гледаха право в очите над масичката за кафе, а лицата им бяха наполовина осветени от огъня, наполовина в мрак. — Ако знаете как да четете полицейските доклади и смъртните актове, ще забележите колко много има в онова, което не е изказано.

— Предполагали ли са, че може някой да я е блъснал?

— Не. Но е имало намеци, че макар смъртта й да е била нещастен случай, не е дошла съвсем неочаквано.

— Какво имате предвид? — попита Мирна.

— Констанс разказвала ли ви е нещо за сестрите си?

— Само общи приказки. Исках да науча повече за живота на Констанс, не за нейните сестри.

— Сигурно е било облекчение за нея да общува с вас — отбеляза Гамаш.

— Мисля, че беше, да. Облекчение и изненада — рече Мирна. — Повечето хора се интересуват от петзначките като цяло, а не от индивидуалността на всяка една. Но ако трябва да бъда честна, в началото нямах представа, че е една от петзначките. Разбрах чак около година по-късно, след като започна да идва на сеанси при мен.

Гамаш се взираше в събеседничката си и се мъчеше да прикрие усмивката си.

— Не е смешно — възрази Мирна, но и на нейното лице се появи усмивка.

— Не е — съгласи се главният инспектор и изведнъж изражението му стана по-сериозно. — Никак даже. Наистина ли не сте разбрали, че тя е една от най-известните личности в страната?

— Добре, ето как стояха нещата — обясни Мирна. — Жената се представи като Констанс Пино и споменаваше семейството си само ако й зададях някой въпрос в тази връзка. Не ми е минало през ума да я питам дали е петзначка. Почти никога не питам клиентите си такива неща. Но вие не отговорихте на въпроса ми. Какво имахте предвид, когато казахте, че най-малката от сестрите е загинала при нещастен случай, но това не е било изненада?

— Най-малката ли? — учуди се Гамаш.

— Ами да… — Мирна спря и поклати глава. — Колко странно. Смятам онази, която е починала първа…

— Виржини.

— … за най-малка, а Констанс — за най-голяма.

— Предполагам, че е съвсем естествено. Май и аз мисля за тях по този начин.

— Е, господин главен инспектор, защо смъртта на Виржини не е била изненадваща?

— Макар че не й е била поставена диагноза и не е било провеждано лечение, почти сигурно е, че Виржини е страдала от клинична депресия.

Мирна си пое въздух бавно и дълбоко, а след това издиша бавно и дълбоко.

— Решили са, че сама е посегнала на живота си?

— Никой никога не го е казвал, не и толкова директно, но останах с впечатлението, че са подозирали самоубийство.

— Горкичката — рече Мирна.

"Горкичката" — помисли си Гамаш и си спомни полицейските коли на моста "Шамплен" и жената, която бе скочила от високото и бе загинала предишната сутрин. Хвърлила се бе в ледовитите води на Сейнт Лорънс. Колко ли ужасен трябва да е проблемът, за да реши човек, че да скочи в смразяваща река или надолу по стълбите е единственият изход?

"Кой нарани те — мислеше си главният инспектор, докато гледаше снимката на ревящата новородена Виржини върху кухненската маса редом със сестричките й — толкова непоправимо?"

— Констанс разказвала ли ви е нещо за детството си?

— Почти нищо. Направи огромна крачка, когато си призна коя е, но не беше готова да говори в подробности.

— Как изобщо разбрахте, че е една от петзначките Уеле? — попита Гамаш.

— Иска ми се да кажа, че успях благодарение на забележителната си прозорливост, но май изпуснах този влак.

— Боя се, че той направо дерайлира — рече детективът.

Мирна се изсмя:

— Вярно е. Сега като се замисля, тя не спираше да ръси намеци. В продължение на една година ме засипваше. Каза, че имала четири сестри. Но не ми хрумна, че може да са на същата възраст. Каза също, че родителите й били обсебени от брат Андре, но на нея и на сестрите й им било забранено да говорят за него. Щели да си навлекат неприятности. Каза, че хората непрекъснато се интересували от живота им. Но аз си помислих, че просто са имали досадни съседи, които са си врели носа навсякъде, или че самата тя е параноичка. Никога не ми е минавало през ума, че като е казвала "хората", е имала предвид цяла Северна Америка, включително и репортажните киноленти. И не е преувеличавала. Вероятно съм я изкарвала извън търпение. Срам ме е да си призная, че може би никога нямаше да загрея, ако в крайна сметка не ми го беше казала направо.

— Иска ми се да бях присъствал на този разговор.

— Никога няма да го забравя, това поне е сигурно. Мислех си, че отново ще обсъждаме проблема й с близостта. Седях си аз с химикал в ръка и тетрадка в скута — Мирна изигра ситуацията, като застана в същата поза — и тогава тя каза: "Фамилията на майка ми беше Пино. Фамилията на баща ми — Уеле. Изидор Уеле". Гледаше ме така, сякаш това трябваше да ми говори нещо. Смешното е, че ми говореше. Мярна ми се някакъв бегъл спомен. А когато не реагирах, тя продължи: "Представям се като Констанс Пино. Вече самата аз възприемам себе си като Пино, но повечето хора ме познават под името Констанс Уеле. С четирите ми сестри сме родени в един ден". Срам ме е да го кажа, но дори след тези думи минаха няколко секунди, докато проумея истината.

— Съмнявам се, че и аз щях да повярвам — призна Гамаш.

Мирна клатеше глава, като че ли все още не можеше да приеме фактите.

— Петзначките Уеле бяха почти художествена измислица. Със сигурност бяха митични. Сякаш жената, която познавах под името Констанс Пино, току-що бе обявила, че е гръцка богиня. Самата Хера от плът и кръв. Или еднорог.

— Сторило ви се е невероятно?

— Стори ми се невъзможно, дори налудничаво. Но тя беше толкова спокойна, толкова невъзмутима. Изглеждаше почти облекчена след признанието си. Трудно можеше да се намери по-трезв човек. Според мен забелязваше как се мъча да й повярвам и си мисля, че й беше забавно.

— И тя ли страдаше от депресия? Затова ли идваше на терапия при вас?

Мирна поклати глава:

— Не. Имала е моменти, когато е изпадала в депресивни състояния, но всички минаваме през това.

— Тогава защо посещаваше кабинета ви?

— Отне ни доста време да разберем — призна някогашната психоложка.

— Звучи така, сякаш самата Констанс не е знаела причината.

— Не я знаеше. Дойде при мен, защото се чувстваше нещастна. Искаше да й помогна да разбере какво не е наред. Каза, че се чувствала като човек, който внезапно е осъзнал, че е далтонист, а всички останали живеят в много по-пъстър свят.

— Далтонизмът не може да се излекува — отбеляза Гамаш. — Такъв ли бе случаят и с Констанс?

— Ами първо трябваше да задълбаем в същността на проблема. Не вълнението на повърхността, а дълбините.

— И стигнахте ли до тези дълбини?

— Мисля, че да. Според мен беше много просто. С повечето проблеми е така. Констанс беше самотна.

Главен инспектор Гамаш се замисли. Една жена, която никога не е била сама. Нито в майчината утроба, нито в дома си. Имала е общи родители, обща маса, общи дрехи и всичко друго общо със сестрите си. Постоянно е живеела сред тълпа. Около тях винаги е имало хора — в къщата, пред къщата. Зяпали са ги.

— Бих предположил, че е търсила уединение — рече детективът.

— О, да, всички те са жадували за уединение. Но странното е, че според мен именно затова Констанс се е чувствала толкова самотна. Веднага щом им се удала възможност, момичетата се отдръпнали от общественото внимание, но избягали прекалено далеч. Станали твърде затворени. Твърде изолирани. Онова, което отначало било механизъм за оцеляване, се обърнало срещу тях. В малкия си дом били в безопасност, в свой собствен свят, но били сами. Самотни деца, които пораснали и станали самотни възрастни. Никога обаче не са познавали друг живот.

— Като далтонисти — каза Гамаш.

— Но Констанс виждаше, че има и друго. Беше в безопасност, но не беше щастлива. А искаше да бъде. — Мирна поклати глава. — Не бих пожелала слава и на най-заклетия си враг. Родителите, които причиняват такова нещо на децата си, трябва да бъдат кастрирани.

— Според вас вината е била у родителите на петзначките?

Мирна се замисли.

— Май Констанс смяташе така.

Гамаш кимна към снимките, които лежаха върху масичката за кафе между него и Мирна:

— Попитахте ме дали съм ги намерил в къщата на Констанс. Не, не бяха там. В дома й не открихме никакви лични снимки. Нито в рамки, нито в албуми. Намерих ги в националния архив. Освен тази — детективът вдигна фотографията, на която бяха четирите млади жени. — Констанс я бе опаковала в багажа си, за да я донесе тук.

Мирна впери поглед в мъничката снимка в ръката на детектива и продума:

— Чудя се защо ли?

* * *

Жером Брюнел затвори книгата си.

Завесите бяха дръпнати пред прозорците, а голямото легло бе покрито с мек пухен юрган. Терез бе заспала, докато четеше. Жером погледа известно време как съпругата му диша дълбоко и равномерно. Склонила бе брадичка върху гърдите си, а вечно заетият й ум бе в покой. В мир. Най-накрая.

Мъжът остави книгата си на нощното шкафче, пресегна се, свали очилата на Терез и измъкна книгата от ръката й. Целуна жена си по челото и вдъхна аромата на нощния й крем. Мек и деликатен. Когато тя заминаваше в командировки, Жером намазваше малко от крема й по ръцете си и заспиваше с длани до лицето си.

— Жером? — Терез се разбуди. — Всичко наред ли е?

— Напълно — прошепна той. — Тъкмо щях да угася лампите.

— Арман върна ли се?

— Още не, но оставих лампите на верандата включени, както и част от осветлението в дневната.

Терез го целуна и се обърна на другата страна.

Жером угаси нощната лампа и придърпа завивката върху себе си и съпругата си. Прозорецът бе отворен, през него нахлуваше студен свеж въздух и правеше топлото легло още по-примамливо.

— Не се тревожи — прошепна в ухото на жена си. — Арман има план.

— Надявам се, че няма нищо общо с космически кораби или пътуване във времето — промърмори тя в просъница.

— Има друг план — рече Жером и чу как Терез се изсмя тихичко, а сетне в стаята отново се възцари тишина, ако не се брояха леките проскърцвания и стонове на старата къща, която се наместваше около тях.

* * *

Арман Гамаш стоеше до прозореца в книжарницата на Мирна и забеляза, когато в къщата на Емили угасна светлината в спалнята на горния етаж.

Последвал бе Мирна на долното ниво, в магазина й. Сега домакинята му стоеше объркана пред една от етажерките с книги.

— Сигурна съм, че беше тук.

— Кое?

Детективът се обърна, но чернокожата жена бе изчезнала сред стелажите.

— Книгата, която е написал доктор Бернар за петзначките. Имах я, но сега не мога да я намеря.

— Не знаех, че е написал книга — рече Гамаш и тръгна между етажерките, като разглеждаше какво има по рафтовете. — Хубава ли е?

— Не съм я чела — изломоти Мирна и разсеяно зяпаше заглавията, изписани на гръбчетата. — Но не ми се вярва да е, като се има предвид какво разбрахме.

— Е, разбрахме, че не ги е изродил — призна Гамаш, — но въпреки това им е посветил по-голямата част от живота си. Вероятно ги е познавал по-добре от всеки друг.

— Съмнявам се.

— Защо?

— Мисля, че те самите почти не са се познавали. В най-добрия случай книгата би дала представа как е протичало ежедневието им, но едва ли казва нещо повече за самите момичета.

— Тогава защо я търсите?

— Предположих, че дори това би било полезно.

— Възможно е — съгласи се детективът. — Защо не сте чели книгата?

— Доктор Бернар е взел нещо, което е трябвало да остане лично, и го е направил публично. Действията му са били ежедневно предателство спрямо петзначките, като същото може да се каже и за родителите им. Не исках да имам нищо общо с това.

Книжарката положи едрата си длан на един от рафтовете и се втренчи озадачено.

— Възможно ли е някой да я е изнесъл? — подхвърли Гамаш от пътечката пред съседния стелаж.

— Това не е библиотека. За да я изнесе някой, трябва да ми я плати. — Настъпи кратка тишина и Мирна проговори отново: — Проклетата Рут.

На Гамаш изведнъж му се стори, че може би това е истинското име на Рут. Със сигурност беше собственото й име. Представи си как е протекло кръщенето.

"Как именувате това дете?" — пита свещеникът.

"Проклетата Рут" — отговарят кръстниците й. Какъв прозорлив избор!

Мирна го откъсна от унеса:

— Тя единствена е решила, че това тук е библиотека. Взима си книги, после ги връща и взима други.

— Поне ги връща — отбеляза Гамаш и си спечели пронизващ поглед от Мирна. — Значи предполагате, че Рут е взела книгата на Бернар за петзначките?

— Кой друг би могъл да е?

Добър въпрос.

— Ще я попитам утре — обеща детективът и надяна палтото си. — Сещате ли се за онова стихотворение на Рут, което цитирахте?

— Кой нарани те? Това ли? — попита Мирна.

— Имате ли стихосбирката?

Книжарката извади тънкото томче и Гамаш й го плати.

— Защо Констанс спря да идва в кабинета ви като пациент? — попита главният инспектор.

— Стигнахме до задънена улица.

— В какъв смисъл?

— Стана ясно, че ако Констанс наистина иска да има близки приятели, трябва да премахне стените и да допусне някого до себе си. Животът на човек е като къща. Позволява на някои от околните да влязат на моравата, други — на верандата, а трети стигат до вестибюла или кухнята. Добрите приятели каним по-навътре в дома си, в дневната.

— А някои имат достъп до спалнята — добави Гамаш.

— Да, това са най-интимните взаимоотношения — потвърди Мирна.

— А Констанс?

— Нейната къща беше красива на вид. Чудесна, съвършена. Но заключена. Никой не можеше да влезе — каза Мирна.

Детективът слушаше, без да казва на събеседничката си, че аналогията е много сполучлива. Констанс бе издигнала барикади около емоциите си, но никой не можеше да прекрачи прага на истинската й къща от камък и тухли.

— Вие казахте ли й го? — попита Гамаш, а Мирна кимна.

— Разбра ме и започна да се опитва, наистина се стараеше да преодолее себе си, но стените й се оказаха твърде високи и дебели. Затова се наложи да прекратим сеансите. Не можех да направя нищо повече за нея. Но продължихме да поддържаме връзка. Като познати. — Мирна се усмихна. — Дори си мислех, че при следващото си идване в селото най-после ще се отпусне. Надявах се, че след като и последната от сестрите й почина, няма да се притеснява, че издава семейни тайни.

— Но не каза нищо?

— Нищо.

— Искате ли да знаете какво си мисля? — попита Гамаш.

Мирна кимна.

— Мисля, че първото й идване е било приятна разходка. Когато е решила да се върне обаче, причината е била съвсем друга.

Книжарката впери очи в неговите:

— Каква?

Детективът извади снимките от джоба си и избра онази, на която бяха запечатани четирите млади жени.

— Мисля, че е искала да ви донесе това. Най-ценното и най-личното си притежание. Мисля, че е била готова да отвори вратите и прозорците на дома си и да ви пусне вътре.

Мирна въздъхна дълбоко и взе фотографията от ръката му.

— Благодаря ви — промълви тихо и се вгледа в изображението. — Виржини, Елен, Жозефин, Маргьорит, а сега и Констанс. Няма ги. Преминали са в света на легендите. Какво има?

Гамаш държеше първата снимка на петзначките Уеле, където бяха заснети като новородени, подредени подобно на самуни хляб върху нащърбената кухненска маса. Зашеметеният им баща стоеше зад тях.

Главният инспектор обърна снимката и прочете думите, които почти със сигурност бяха изписани на гърба от майката или бащата. Прегледно и внимателно. С ръка, която не бе привикнала към писането. В един живот, в който нямаше кой знае какво за записване, това си струваше усилието. Изредени бяха имената на момичетата в последователността, в която бяха положени на масата.

Мари-Виржини.

Мари-Елен.

Мари-Жозефин.

Мари-Маргьорит.

Мари-Констанс.

Почти нямаше съмнение, че това бе поредността, в която се бяха родили, но също така, даде си сметка той, и поредността, в която бяха починали.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Арман Гамаш се събуди от викове, крясъци и кратка, гръмка експлозия от звуци.

Изправи се рязко в леглото и за части от секундата премина от състояние на дълбок сън в пълна готовност. Бързо протегна ръка към чекмеджето на нощното шкафче, където държеше пистолета си.

Вниманието му бе изострено, погледът — напълно съсредоточен. Стоеше неподвижно, а цялото му тяло бе напрегнато.

През завесите се процеждаше дневна светлина. Тогава ги чу отново. Настоятелен вик. Зов за помощ. Изкрещяна заповед. Още един трясък.

Не можеше да сбърка тези звуци.

Облече халата си, обу пантофи, дръпна завесата настрани и видя децата, които играеха хокей върху замръзналото езеро насред селския площад.

Хенри също беше нащрек — стоеше до стопанина си и подаваше нос през прозореца. Душеше.

— Това място ще ме умори — оплака се главният инспектор на Хенри. Но се усмихна, докато гледаше хлапетата на кънки, които фучаха бясно след шайбата. Подаваха си наставления на висок глас. Цвилеха от радост при отбелязана точка и виеха от мъка, когато шайбата се озовеше в мрежата им.

Гамаш стоеше като хипнотизиран за един кратък момент и се взираше през заскреженото стъкло на прозореца.

Денят бе ясен. Осъзна, че е събота. Слънцето тъкмо се бе издигнало над хоризонта, но хлапетата изглеждаха така, сякаш играеха от часове и можеха да продължат цял ден само с кратки почивки, за да пийнат горещ шоколад.

Главният инспектор спусна прозореца и дръпна завесите докрай, сетне се обърна. В къщата бе тихо. За миг бе забравил, че не се намира в пансиона на Габри, а в дома на Емили Лонпре.

Тази спалня бе по-голяма от стаичката, която наемаше в пансиона. На една от стените имаше камина, подът бе покрит с широки чамови дъски, а на флоралните тапети отдавна им бе минала модата. От двете страни имаше прозорци, които изпълваха помещението с ярка и приятна светлина.

Гамаш погледна часовника до леглото и се стресна, когато установи, че е почти осем. Беше се успал. Не си направи труда да настрои будилника си предишната вечер, защото беше сигурен, че както обикновено ще се събуди сам в шест сутринта. Или Хенри ще го побутне по същото време.

Но и двамата бяха потънали в дълбок сън и щяха все още да спят, ако не беше внезапната промяна на резултата в играта на площада.

След като си взе бърз душ, Гамаш слезе с Хенри на долния етаж, даде храна на кучето, пусна кафеварката, а после сложи каишка на врата на четириногия си приятел и го изведе на разходка около селския площад. Докато обикаляха, главният инспектор наблюдаваше играта на хокей, а Хенри опъваше повода си, като че ли изгаряше от желание да се включи в играта с другите деца.

— Радвам се, че държиш глупавия звяр на каишка. Опасен е.

Детективът се обърна и видя как по замръзналата улица към тях се приближават Рут и Роза. Патицата бе обута с мънички плетени ботушки и сякаш леко куцукаше, подобно на стопанката си. Рут пък като че ли бе започнала да се клатушка, подобно на Роза.

Ако хората наистина заприличваха на домашните си любимци, Гамаш очакваше всеки момент да му поникнат огромни уши, а на лицето му да се изпише игриво и леко разсеяно изражение.

Но Роза бе нещо повече от домашен любимец за Pyт, а Рут не беше просто поредният човек за патицата.

— Хенри не е глупав звяр, мадам — рече Гамаш.

— Знам — сряза го поетесата. — Говорех на Хенри.

Немската овчарка и патицата се гледаха втренчено. За всеки случай детективът хвана по-здраво кучешкия повод, но нямаше за какво да се тревожи. Роза стрелна глава, сякаш да клъвне с клюна си, а Хенри отскочи назад, скри се зад краката на Гамаш и вдигна поглед към него.

Гамаш и Хенри се спогледаха с вдигнати вежди.

— Подай! — изкрещя Рут на хокеистите. — Не дръж шайбата!

Всеки, който я чуеше, щеше да разбере, че последното изречение завършваше с едно премълчано "говедо".

Момчето подаде шайбата, но прекалено късно. Запрати я в една снежна пряспа. Обърна се към Рут и сви рамене.

— Няма нищо, Етиен — каза му Рут. — Другия път недей да спиш.

— Oui, тренер.

— Проклетите хлапетии никога не слушат — измърмори Рут и им обърна гръб, но през това време няколко от играчите бяха забелязали старицата и Роза и спряха, за да помахат.

— Тренер? — попита Гамаш, като се изравни с възрастната поетеса.

— Това е "задник" на френски.

Главният инспектор се засмя и от устата му излетя весело облаче:

— Значи сте ги научили на още нещо?

От устните на Рут се откъснаха малки облачета пара, които Гамаш взе за кикот. Или сяра.

— Благодаря за вечерята от "Коковен" снощи — рече детективът. — Беше много вкусна.

— За теб ли била? Господи! А аз разбрах, че по думите на онази библиотекарка била за хората в къщата на Емили.

— Там сме аз и моите приятели, както много добре знаете.

Рут вдигна Роза на ръце и направи още няколко крачки в мълчание.

— Имаш ли някакъв напредък в търсенето на убиеца на Констанс? — попита.

— Малък.

Недалеч от тях играта на хокей продължаваше. Момчета и момичета преследваха шайбата — някои от тях се носеха стремително напред на кънките си, а други се движеха на заден ход. Сякаш животът им зависеше от онзи малък диск от замръзнала гума.

Макар да звучеше изтъркано, Гамаш знаеше, че именно така се научаваше много. Играта възпитаваше в доверие и екипна работа. Кога да подадеш шайбата, кога да атакуваш и кога да се оттеглиш. И никога да не губиш целта от поглед, независимо от хаоса и шумотевицата наоколо.

— Защо сте взели книгата на доктор Бернар? — попита главният инспектор.

— Каква книга?

— Колко книги на доктор Бернар има у вас? — подсмихна се Гамаш. — Онази за петзначките Уеле. Взели сте я от книжарницата на Мирна.

— Книжарница ли? — Рут се извърна и погледна табелата над магазина. — Че там пише "библиотека".

— Пише librairie — поправи я главният инспектор. — Това е "лъжкиня" на френски.

Рут прихна.

— Прекрасно знаете, че librairie на френски означава "книжарница" — рече Гамаш.

— Шибан сбъркан език. Не може ли да е по-ясно?

Гамаш изгледа старицата с удивление:

— Много добър въпрос, мадам.

Говореше без раздразнение. Дължеше много на Рут, не на последно място — търпението си.

— Да, аз взех книгата. Както казах по-рано, Констанс ми сподели коя е, затова реших да прочета малко за живота й. Патологично любопитство.

Гамаш знаеше, че в Рут Зардо има голяма доза патология, но почти никакво любопитство. Това би означавало, че проявява интерес към околните.

— И сте решили, че ще научите нещо от разказа на доктор Бернар?

— Е, нямаше да науча нищо от самата нея, нали? Това беше най-добрият ми вариант. Скучна книга. В нея докторът говори най-вече за себе си. Мразя егоисти.

Гамаш подмина това изявление без коментар.

— Но пък споменава това-онова за родителите, и то доста груби неща — продължи старицата. — Разбира се, всичко е облечено във вежливи приказки, ако случайно го прочетат, което предполагам, че са направили. Или някой им го е прочел.

— Защо говорите така? — попита Гамаш.

— Според Бернар са били бедни, неуки и тъпи като галоши. И алчни.

— В какъв смисъл?

— В общи линии са продали децата си на правителството, а после са вдигнали пушилка, когато парите им свършили. Претендирали, че трябвало да им платят повече.

Самият главен инспектор Гамаш бе открил документи за финансовата трансакция. От тях се разбираше, че е била платена огромна сума, или поне огромна за времето си, на Изидор Уеле, представена като сделка за изкупуване на фермата му за сто пъти по-висока цена от реалната й стойност.

Бедният фермер бе ударил джакпота под формата на пет фантастични дъщери. Само трябвало да ги продаде на държавата.

Гамаш бе попаднал и на писма. Много писма. Писани в продължение на години със старателен почерк. Родителите искали децата си обратно, като настоявали, че са били измамени. Заплашвали да разкрият истината. Съпрузите Уеле били готови да разкажат на всички как правителството си присвоило дъщерите им. Изидор дори споменавал името на брат Андре, който по онова време вече бил покойник, но имал все по-голямо символично значение в съзнанието на квебекчани.

Докато четеше писмата, Гамаш се бе впечатлил от това, че Изидор Уеле всъщност не искаше момичетата, а още пари.

Имаше и отговори от новосъздадено звено на правителството под името "Служба за защита на детството". Адресираните до семейство Уеле писма бяха с извънредно учтив изказ, но Гамаш четеше заплахите между редовете.

Ако мадам и мосю Уеле си отвореха устите, правителството щеше да стори същото.

А правителството имаше какво да каже. И те споменаваха името на брат Андре. Явно светецът играеше и за двата отбора. Или поне така се надяваха те.

Постепенно писмата от съпрузите Уеле бяха намалели и накрая секнали съвсем, но преди това тонът им се бе променил и бе станал по-трогателен и унизителен. Умолителен. Обясняваха, че имат права и потребности.

Тогава кореспонденцията прекъсваше.

— Констанс разказвала ли ви е за родителите си? — попита Гамаш. Вече правеха втора обиколка на селския площад. Главният инспектор погледна надолу към Хенри, който се движеше близо до краката му и не сваляше очи от Роза. Изражението на муцуната му бе грандиозно тъпо.

"Възможно ли е? — зачуди се Гамаш. — Не. Определено не."

Отново погледна крадешком към немската овчарка — почти й течаха лиги, докато зяпаше Роза. Трудно бе да се определи, но кучето или искаше да изяде патицата, или бе влюбено в нея.

Гамаш реши да не задълбава в никое от двете предположения. И без това бяха твърде злочести перспективи.

— Кажи ми честно, може ли да си толкова тъп? — възкликна Рут. — Вчера ти казах, че знаех коя е Констанс, но не сме разговаряли с нея по темата. Изобщо не слушаш, нали?

— Кое, блестящите ви словоизлияния ли? Кой би посмял да ги пренебрегне? Напротив, слушах. Просто се питах дали Констанс ви е казала нещо, но, уви, явно не е.

Рут го стрелна с помътнелите си, но пронизващи сини очи. Като нож в студен, плитък ручей.

Спряха се пред къщата на Емили Лонпре.

— Спомням си как идвах на гости у мадам Лонпре — рече Гамаш. — Беше забележителна жена.

— Да — съгласи се Рут.

Детективът очакваше някое язвително допълнение, но то така и не дойде.

— Приятно ми е да видя отново светлини в прозорците и дим от комина — продължи старицата. — Твърде дълго този дом пустееше. А трябва да е пълен с хора. — Обърна се към спътника си. — Има нужда от компания. Дори да е толкова банална като теб.

— Merci — отвърна главният инспектор с лек поклон. — Може ли да мина по-късно да взема книгата?

— Коя книга?

Гамаш едва се сдържа да не завърти очи.

— Книгата на доктор Бернар за петзначките Уеле.

— Още ли я искаш? Тогава най-добре я плати на онази библиотекарка, щом си е променила библиотеката на книжарница. Това законно ли е?

— Á bientôt, тренер — сбогува се Гамаш и изпрати с поглед Рут и Роза, които закуцукаха и се заклатушкаха към съседната къща.

Хенри леко се изложи, като изскимтя жално.

Гамаш дръпна каишката и немската овчарка неохотно го последва.

— А аз си мислех, че си влюбен в страничната облегалка на дивана у дома — рече главният инспектор, след като влязоха на топло в къщата. — Непостоянно животно.

Терез седеше пред камината в дневната и четеше стар вестник.

— Отпреди пет години е — рече жената и остави вестника до себе си. — Но ако не бях погледнала датата, можех да се закълна, че е днешен.

— Plus да change… — цитира Гамаш и седна до нея.

— "Колкото повече нещата се променят, толкова повече си остават същите."[56] — Терез довърши фразата и се замисли над нея. — Вярваш ли, че е така?

— Не — отвърна детективът.

— Вие сте оптимист, мосю. — Наведе се към него и сниши глас: — И аз не вярвам.

— Кафе? — предложи Гамаш и отиде до кухнята, за да налее по една чаша за двама им. Терез го последва и се облегна на мраморния плот.

Чувствам се малко странно без телефона си, без електронна поща и без лаптоп — призна тя, обгърнала с ръце тялото си. Звучеше като наркоман в абстиненция.

— Аз също — отвърна главният инспектор и й подаде чаша кафе.

— Когато си идвал тук преди, за да разследваш убийства, как си се свързвал с външния свят?

— Не можехме да направим кой знае какво, освен да се включим към телефонната мрежа и да увеличим капацитета й.

— Но това си остава комутируем достъп — каза Терез. — Все пак е по-добре от нищо. Знам, че използвате и хъбове и мобилни сателитни чинии, когато работите в отдалечени райони. Тук функционират ли?

Детективът поклати глава:

— Не може да се разчита много на тях. Долината е твърде дълбока.

— Или планините са твърде високи — усмихна се Терез. — Въпрос на гледна точка.

Гамаш отвори хладилника и намери бекона и яйцата. Терез извади хляб от кутията и започна да го реже на филийки, а главният инспектор сложи бекона в чугунен тиган.

Месото започна да цвърчи и да пука, докато Гамаш го побутваше и разбъркваше в съда за готвене.

— Добро утро! — Жером влезе в кухнята. — Надуших бекон.

— Почти е готов — обади се Гамаш откъм печката. Счупи яйцата над тигана, а през това време Жером сложи бурканчета със сладко на масата.

След няколко минути тримата седяха пред чиниите с бекон, рохки яйца на очи и препечени филийки.

През прозореца над кухненската мивка Гамаш виждаше градината на Емили и гората отвъд нея, посипана с толкова ярък сняг, че изглеждаше по-скоро синкав и розов, отколкото бял. Трудно можеше да се намери по-съвършено място за укриване. Не съществуваше по-безопасно тайно скривалище.

Главният инспектор обаче знаеше, че са не само в безопасност, а и в безизходица.

Като петзначките, помисли си той и отпи от силното горещо кафе. Докато останалият свят е тънел в Голямата депресия, тях са ги измъкнали, отнесли и оставили на сигурно място. Бяха получили всичко, което можеха да си пожелаят. Освен свобода.

Гамаш гледаше приятелите си, които хапваха бекон с яйца и си мажеха домашно приготвени сладка на филийки домашно изпечен хляб.

Те също имаха всичко, което можеха да си пожелаят. Освен свобода.

— Жером? — започна детективът колебливо.

— Oui, mon ami.[57]

— Искам да те питам нещо, свързано с медицината.

Мислите за петзначките му бяха напомнили за разговора с Мирна от предишната вечер.

Жером отпусна ръката си, с която държеше вилицата, и насочи цялото си внимание към Гамаш.

— Кажи.

— Близнаците — рече Гамаш — като цяло споделят ли един общ околоплоден мехур?

— В утробата? Еднояйчните близнаци — да. Но при разнояйчните не е така. Всеки от тях произхожда от отделна яйцеклетка и има собствен околоплоден мехур.

Определено му беше любопитно, но не попита защо Арман се интересува. Терез обаче го направи:

— Защо? Да не би двамата с Рен-Мари да очаквате щастливо събитие?

Гамаш се засмя:

— Колкото и да е прекрасно да се сдобием с близнаци на този етап от живота си — не. Всъщност проявявам интерес към многоплодните бременности.

— Колко? — попита Жером.

— Пет.

— Пет? Трябва да са резултат от инвитро процедури — предположи бившият лекар. — Медикаменти за повишаване на фертилността. Отделни яйцеклетки, така че почти със сигурност не става дума за еднояйчни близнаци.

— Не, не, тези са напълно еднакви. Или са били. А по онова време не е съществувало инвитро.

Терез впери поглед в него:

— Да не би да говориш за петзначките Уеле?

Гамаш кимна:

— Разбира се, били са пет. От една яйцеклетка. В утробата са се разделили на двойки и са поделяли общи околоплодни мехури. Освен една от тях.

— Колко щателен следовател си, Арман! — възкликна Жером. — Проследяваш случая чак до матката.

— Е, плодът не може да бъде заподозрян — отвърна Гамаш. — Това е голямото предимство на бебетата в утробата.

— Но пък има няколко недостатъка. — Жером замълча, за да събере мислите си. — Петзначките Уеле. Изучавахме ги в медицинския университет. Бяха феномен. Не просто многоплодна бременност, и то еднояйчна, ами и петте оцеляват при раждането. Забележителен човек е бил този доктор Бернар. Веднъж присъствах на негова лекция, беше много възрастен. Все още имаше бистър ум и все така се гордееше с момичетата.

Гамаш се зачуди дали трябва да каже нещо, но размисли. Нямаше нужда да хвърля кал върху идола. Още не.

— Какво искаше да попиташ, Арман?

— Относно петзначката, която е била в собствен околоплоден мехур. Дали това й се е отразило по някакъв начин след раждането.

— По какъв начин?

Гамаш се замисли. Какво всъщност искаше да разбере?

— Ами изглеждала е точно като сестрите си, но дали се е различавала от тях по нещо друго?

— Не ми е по специалността — уточни Жером и въпреки това продължи с отговора, — но според мен няма как да не й се е отразило. Не е задължително влиянието да е било негативно. Може да е станала по-издръжлива и самостоятелна. Останалите вероятно са имали естествен афинитет към онази от сестрите си, с която са споделяли общ мехур. Тъй като са били толкова близки — физически и физиологично — в продължение на осем месеца, нямало е как да не създадат връзки помежду си, които са на много повече нива освен личностното. А момичето, което се е развивало отделно от другите? Сигурно е била по-малко зависима от тях. По-самостоятелна.

Жером продължи да маже сладко върху филийката си.

— Или не — промърмори Гамаш и се замисли какъв ли би бил животът на вечния аутсайдер в една затворена общност. Дали и тя е жадувала за такава връзка? Дали, като е виждала колко са близки другите, се е чувствала изключена?

Мирна бе описала Констанс като самотна. Това ли бе причината? Нима е била сама и самотна през целия си живот, дори отпреди да поеме първата си глътка въздух?

Продадена от родителите си, отхвърлена от сестрите си. Какво ли би причинило това на човек? Възможно ли бе да я е изкривило в нещо гротескно? Приятна и усмихната, еднаква с останалите на външен вид, но празна отвътре?

Гамаш трябваше да си напомни, че Констанс беше жертвата, а не заподозряна в убийството. Но детективът си спомни и полицейския доклад във връзка със смъртта на първата сестра. Виржини бе паднала по стълбите. Или може би, мислеше си той, е била бутната.

Сестрите бяха станали съучастнички в заговор на мълчанието. Мирна предполагаше, че поведението им е било ответна реакция на прекомерното излагане на показ, което бяха преживели като деца. Но главен инспектор Гамаш си задаваше въпроса дали има друга причина да си държат езика зад зъбите. Нещо вътрешно за семейството им, а не външен фактор.

И все пак, детективът оставаше с впечатлението, че седемдесет и седем годишната Констанс бе решила да се върне в Трите бора, при Мирна, и да донесе със себе си не само единствената съществуваща снимка на вече порасналите момичета, а и истинската история за онова, което се бе случило в дома им.

Но Констанс бе убита, преди да успее да каже каквото и да било.

— Сама си е била виновна, разбира се — обади се Жером.

— Какво имаш предвид?

— Ами убила е сестра си.

Гамаш зяпна. Как бе възможно Жером да знае това със сигурност или да е разбрал за подозренията на главния инспектор?

— Затова е била сама в околоплодния мехур. Почти мога да ти гарантирам, че ембрионите са били шест — по два в мехур — но онази, която се е развила отделно, трябва да е убила и асимилирала близначката си — обясни Жером. — Случва се много често.

— Защо се интересуваш от всичко това, Арман? — попита Терез.

— Все още не е обявено публично, но последната от петзначките, Констанс Уеле, е била убита преди два дни. Имала е намерение да дойде в Трите бора.

— Тук? — изненада се Жером. — Защо?

Гамаш разказа на приятелите си. Докато говореше, виждаше по реакциите им, че това не е просто поредната смърт или поредното убийство за тях. Трагедията сякаш бе още по-тежка, като че ли Терез и Жером бяха загубили някого, когото познаваха и обичаха.

— Трудно е за вярване, че вече ги няма всичките — промълви Терез и се замисли. — Но пък винаги са ми се стрували някак нереални. Бяха като статуи. Приличаха на човешки същества, но не бяха.

— Мирна Ландерс каза, че когато разбрала коя е Констанс, сякаш някой й бил казал, че приятелката й е еднорог или гръцка богиня. Хера, слязла на Земята.

— Интересно сравнение — рече Терез. — Но как така ти работиш по този случай, Арман? Констанс Уеле е била открита в Монреал. Това е в юрисдикцията на монреалската полиция.

— Вярно е, но Марк Бро ми прехвърли случая, когато разбра, че имам нещо общо с него.

— Късметлия — обади се Жером.

— Всички сме късметлии — отвърна Гамаш. — Ако не беше разследването, сега нямаше да сме в тази къща.

— Което ми напомня — продължи Жером, — след като се озовахме тук, как ще се измъкнем?

— Какъв е планът ли? — попита детективът.

Двамата му приятели кимнаха.

Главният инспектор изчака няколко мига да си събере мислите.

Жером знаеше, че това е моментът да съобщи какво е открил. Името. Зърнал го бе само за секунда, преди да осъзнае, че е разкрит. Преди да побегне. Да бяга. Обратно по виртуалния коридор. Да затръшва врати зад себе си и да изтрива следите си. Да бяга, да бяга.

Само за миг бе пред очите му. Жером си мислеше, че може и да е сгрешил. Сигурно бе направил грешка в суматохата, докато бягаше панически.

— Единствената ни надежда е да разберем какво е намислил Франкьор и да го спрем. А за да го направим, трябва да те свържем отново с интернет — обясни Гамаш. — И то не чрез комутируем достъп. Трябва ни високоскоростна връзка.

— Да — намеси се Терез с раздразнен тон, — това го знаем. Но как? Тук няма високоскоростен интернет.

— Ще си направим наша телекомуникационна кула.

Терез Брюнел се отпусна назад и впери удивен поглед в приятеля си:

— Да не си си ударил главата, Арман? Не можем да постигнем такова нещо.

— Защо? — попита я Гамаш.

— Ами ако не броим факта, че би отнело месеци и ще ни трябват какви ли не специализирани познания, не смяташ ли, че някой би забелязал, че строим кула?

— А, ще забележат, но аз не казах "ще построим", а "ще си направим".

Гамаш стана и отиде до кухненския прозорец. Посочи към някаква далечна точка отвъд селския площад, отвъд трите огромни борови дървета, отвъд затрупаните със сняг къщи. Нагоре към хълма.

— Какво трябва да видим? — попита Жером. — Хълма над селото? Можем да изградим кула на него, но, пак казвам, ще ни трябват специални умения.

— И време — добави Терез.

— Но кулата вече съществува — възрази Гамаш и те отново погледнаха. Накрая Терез се обърна към него със смаяно изражение.

— Имаш предвид дърветата — рече тя.

— C'est çа — потвърди Гамаш. — Дърветата са естествени кули. Жером?

Главният инспектор се обърна към пълния мъж, заклещен между креслото и прозореца. Стоеше с гръб към тях. Гледаше нагоре, отвъд селото.

— Може и да се получи — продума неуверено. — Но ще ни трябва някой, който може да закачи сателитна чиния на дърво.

Тримата се върнаха около кухненската маса.

— В околността трябва да има хора, които работят с дървета. Как се казваха? — Градският ум на Терез се препъна в думата. — Дървари или нещо такова? Може да помолим някой от тях да се качи на дърво и да инсталира там сателитна чиния. Обзалагам се, че от такава височина ще имаме пряка видимост и възможна връзка с някоя телекомуникационна кула. А оттам ще имаме достъп до сателит.

— А откъде ще намерим сателитна чиния? — попита Жером. — Не може да е обикновена. Трябва да е такава, която не може да бъде проследена.

— Да кажем, че успеем да се свържем — продължи Терез, докато умът й препускаше напред. — Възниква друг проблем. Не можем да използваме данните си за достъп, които имаме от Sûreté, защото Франкьор ще наблюдава дали някой влиза с тези пароли. Как тогава ще влезем отново в системата?

Гамаш сложи лист от тетрадка върху дървения плот на масата.

— Какво е това? — попита Терез.

Жером знаеше:

— Код за достъп. Но през коя мрежа?

Гамаш обърна листа.

— Националната библиотека. — Терез разпозна логото. — Националния архив на Квебек. Рен-Мари работи там, нали?

— Oui. Вчера бях в Националната библиотека, за да търся материали за петзначките Уеле, и си спомних как Рен-Мари ми бе разказвала, че мрежата на архива покрива цялата провинция от най-малките местни библиотеки до масивните архиви в университетите. Свързва всички обществено финансирани библиотеки.

— Включително и архива на Sûretè — добави Терез. — Делата с всички стари случаи.

— Оттам ще влезем — каза Жером, без да откъсва очи от листа и логото върху него. — Този код на Рен-Мари ли е? Данните за достъп на Рен-Мари Гамаш може да задействат аларма.

Доктор Брюнел знаеше, че просто си търси причини да заключи, че няма как планът да успее. Защото знаеше какво го чака от другата страна на електронната врата. Дебне в засада. Търси го. Чака го да направи грешка. Като например да се върне.

— Помислил съм и за това — увери Гамаш със спокоен глас. — Кодът е на друг човек. Жената е един от главните архивари, така че никой не би се усъмнил, ако с нейните данни се влезе в системата.

— Може пък да се получи. — Терез говореше тихо, сякаш се боеше да не предизвика съдбата.

Гамаш се изправи енергично от креслото и съобщи:

— Отивам да се видя с Рут Зардо, а после трябва да се върна в Монреал. Може ли да говорите с Клара Мороу и да я питате дали познава някого, който може да инсталира сателитни чинии?

— Арман — спря го Терез на вратата, след като детективът бе взел ключовете от колата, обличаше си палтото и си слагаше ръкавици. — Трябва да знаеш, че може и да си решил двете страни на уравнението — сателитната връзка и кода за достъп — но как ще обединим едното с другото? Липсва ни средната част. Ще ни трябват кабели, компютри и някой, който може да свърже всичко това.

— Да, това е проблем. Но мисля, че имам идея как да го разрешим.

На комисар Брюнел й се стори, че Гамаш беше по-недоволен от решението, отколкото от проблема.

След като главният инспектор излезе, Терез Брюнел се върна в кухнята, където съпругът й седеше на масата, втренчен в изстиналата си закуска.

— Дойде време за разплата — обяви възрастната дама, като седна до мъжа си.

— Да — съгласи се Жером и си каза, че тези думи идеално описват ситуацията им.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Излъгахте ме.

— Говориш като някоя ученичка — рече Рут Зардо. — да не си обиден? Знам какво ще ти помогне. Скоч?

— Десет сутринта е.

— Питам, не предлагам. Носиш ли скоч?

— Разбира се, че не.

— Ами тогава какво правиш тук?

Арман Гамаш се опитваше да си спомни отговора на този въпрос. Рут Зардо имаше странния талант да замъглява дори най-ясната цел.

Седнаха в кухнята й, на бели пластмасови столове край бяла пластмасова маса. Всички мебели бяха прибрани от контейнерите за смет. Гамаш бе идвал и преди, включително и на най-необичайната вечеря, на която някога бе присъствал, когато през цялото време подозираше, че гостите може и да не си тръгнат живи.

Но развитието тази сутрин, макар и влудяващо, поне беше очаквано.

Всеки, който дръзнеше да навлезе в орбитата на Рут, особено ако прекрачеше прага й, без да е подготвен за деменцията, можеше да се сърди само на себе си. Онова, което най-често изненадваше хората, беше, че деменцията поразяваше тях, а не Рут. Умът на старицата си оставаше бистър, макар и не много ясен.

Роза спеше на пода в гнездото си от старо одеяло, между Рут й топлата готварска печка. Пъхнала бе клюн под крилото си.

— Дойдох за книгата на Бернар, онази за петзначките — отвърна най-накрая Гамаш. — И да чуя истината за Констанс Уеле.

Рут присви тънките си устни и те застинаха някъде на границата между целувка и ругатня.

— Отдавна мъртва и погребана в друг град — изрецитира Гамаш небрежно, — мама още не напуска моя свят.

Устните се отпуснаха и изгладиха. Цялото лице на Рут омекна и за миг главният инспектор се притесни, че старицата може да е получила инсулт. Но погледът й оставаше все така ясен.

— Защо казваш това? — попита поетесата.

— Защо сте го написали?

Детективът извади от чантата си тънка книжка и я сложи на пластмасовата маса. Очите на Рут се спряха върху старото издание.

Корицата бе избледняла и скъсана. Беше синя. Просто синя, без илюстрация или мотив. Заглавието беше "Антология на съвременната канадска поезия".

— Купих я снощи от магазина на Мирна.

Рут вдигна очи от книгата и ги впери в мъжа срещу себе си:

— Кажи ми какво знаеш.

Детективът разгърна страниците и намери онова, което търсеше.

— Кой нарани те / толкова непоправимо, / та всеки флирт посрещаш / като облак черен? Вие сте написали тези думи.

— Е, й? Много думи съм написала.

— Това е било първото ви публикувано стихотворение и до днес остава едно от най-известните ви.

— Имам и по-добри.

— Възможно е, но малко са толкова проникновени. Вчера, докато говорехме за посещението на Констанс, казахте, че ви е признала коя е. Също така казахте, че след това не сте й задавали повече въпроси. Уви.

Възрастната поетеса погледна събеседника си в очите и по лицето й се плъзна уморена усмивка.

— Предположих, че си схванал.

— Това стихотворение се казва "Уви". — Затвори книжката и изрецитира по памет. — Когато смъртта ни събере отново, / ще помири ли тя прощаваща и опростена, / или отново, както винаги, ще бъде твърде късно?

Рут държеше главата си изправена, все едно се бе подготвила да посрещне нападение.

— Знаеш го?

— Да. И си мисля, че Констанс също го е знаела. Научил съм стихотворението наизуст, защото ми е любимо. Тя го е знаела, защото е обичала човека, от когото е било вдъхновено.

Гамаш отново разлисти книжката и прочете посвещението: "На В".

Внимателно положи томчето на масата.

— Посветили сте "Уви" на Виржини Уеле. Стихотворението е публикувано през 1959, в годината след смъртта й. Защо го написахте?

Рут мълчеше. Наведе глава и погледна към Роза, сетне отпусна слабата си, покрита със сини вени ръка и погали гърба на патицата.

— Знаеш ли, те бяха на моята възраст. Почти бяхме връстнички. Също като тях и аз израснах по време на Голямата депресия, а после дойде и войната. Бяхме бедни, родителите ми се бореха за оцеляването ни. Заети бяха с прекалено много други неща, за да обръщат внимание на нещастната си дъщеря, която беше и особнячка. Затова се обърнах навътре. Създадох си богат въображаем живот. В него и аз бях петзначка. Шестата. — Усмихна се на Гамаш и бузите й леко се зачервиха. — Да, знам. Шест петзначки. Абсурдно е.

Главният инспектор реши да не изтъква, че това не бе единственият логически пропуск.

— Винаги са ми изглеждали толкова щастливи, толкова безгрижни — продължи Рут.

Гласът й зазвуча някак далечен, а на лицето й се изписа изражение, което Гамаш никога преди не бе виждал. Замечтано.

* * *

Терез Брюнел вървеше след Клара по коридора от обляната в слънце кухня до ателието.

Минаха покрай призрачен портрет на статив. Художничката явно работеше по него в момента. Терез предположи, че е лице на мъж, но не беше напълно сигурна.

Клара се спря пред друго платно.

— Тази тъкмо я започнах — рече.

Терез нямаше търпение да види. Беше почитателка на творбите на Клара.

Двете жени застанаха една до друга. Едната беше с рошава коса, облечена с дебело долнище на анцуг и суитшърт, а другата — елегантно издокарана с панталон, копринена блуза, пуловер на "Шанел" и тънък кожен колан. И двете държаха димящи чаши билков чай и се взираха в платното.

— Какво е това? — попита Терез най-накрая, след като бе опитала да наклони глава на едната и на другата страна.

Клара изсумтя:

— Искате да кажете: "Кой е това?". За първи път рисувам портрет по памет.

Възрастната дама се зачуди колко ли е добра паметта на Клара.

— Това е Констанс Уеле — обясни художничката.

— Ах, oui? — Терез отново килна глава, но колкото и да я въртеше, не можеше да види на платното образа на една от знаменитите петзначки. Или въобще на човешко същество. — Така и не е завършила сесиите, в които е трябвало да ви позира?

— Не ги и започна. Констанс ми отказа — рече Клара.

— Наистина ли? Защо?

— Не ми каза защо, но според мен не искаше да видя твърде много или да издам твърде много чрез портрета й.

— Защо поискахте да я нарисувате? Защото е една от петзначките?

— Не, тогава не знаех за тази подробност. Просто ми се стори, че лицето й е интересно.

— Какво ви заинтригува? Какво видяхте в нея?

— Нищо.

Тогава комисар Брюнел спря да се вглежда в платното, обърна се и впери поглед в събеседничката си:

— Pardon?

— О, Констанс беше чудесна. Забавна, мила и добра. Чудесен гост. Дойде на вечеря у нас няколко пъти.

— Но? — подсказа Терез.

— Но така и не успях да я опозная. Беше скрита зад някаква лъскава маска. Сякаш самата тя бе портрет. Нещо изкуствено и не съвсем истинско.

Известно време се взираха в петното боя върху платното.

— Питах се дали можете да ми препоръчате човек, който да монтира сателитна чиния? — попита Терез, след като си спомни с каква мисия бе дошла.

— Мога, но това няма да ви помогне.

— Какво искате да кажете?

— Тук сателитните чинии не работят. Можете да опитате със стайна антена, но телевизионният сигнал е много слаб. Най-често научаваме новините от радиото. Ако се случва важно събитие, отиваме в СПА хотела горе на хълма и гледаме техния телевизор. Мога да ви предложа някоя хубава книга назаем вместо това.

— Merci — усмихна се Терез, — но ако все пак може да намерите онзи човек, който разбира от сателитни чинии, ще бъде чудесно.

— Ще се обадя тук-там.

Клара остави гостенката си сама в ателието да размишлява върху картината и жената, която не беше съвсем истинска, а сега бе мъртва.

* * *

Рут държеше томчето с поезия в кокалестите си ръце и го притискаше между дланите си, за да не се отвори.

— Констанс дойде при мен още първия следобед, след като пристигна в селото. Каза ми, че харесвала стихотворенията ми.

Гамаш направи гримаса. Имаше две неща, които човек никога не биваше да казва на Рут Зардо: "Алкохолът свърши" и "Харесвам поезията ви".

— А вие какво й отговорихте? — попита почти боязливо.

— Какво според теб съм й отговорила?

— Сигурен съм, че сте били любезна и сте я поканили да влезе.

— Е, поканих я да направи нещо.

— И тя послуша ли ви?

— Не. — Рут все пак звучеше изненадана. — Просто стоеше пред вратата на къщата и каза: "Благодаря".

— А вие какво направихте?

— Какво може да направи човек при това положение? Тръшнах вратата под носа й. Изпроси си го.

— Да, изглежда, ви е изкарала извън нерви с провокативното си поведение — рече Гамаш и поетесата го стрелна с пронизващ, преценяващ поглед. — Знаехте ли коя е?

— Да не мислиш, че дойде с думите: "Здрасти, аз съм петзначка. Може ли да вляза?". Много ясно, че не знаех коя е. Помислих си, че е някоя дъртофелница, която иска нещо от мен. Затова я разкарах.

— А тя какво направи?

— Върна се. Донесе бутилка "Гленливет". Изглежда, си бе поприказвала с Габри от "При гейовете". Той сигурно й е разкрил, че единственият път към дома ми минава през бутилка скоч.

— Пробив в системата ви за сигурност — отбеляза Гамаш.

— Седна ето там — Рут посочи неговия пластмасов стол, — а аз седнах тук. И започнахме да пием.

— На какъв етап ви каза коя е?

— Не ми го е казвала направо. Заяви, че съм написала стихотворението много точно. Попитах я кое стихотворение и тя ми го изрецитира. Както ти преди малко. После каза, че Виржини се е чувствала точно така. Попитах я коя Виржини има предвид, а тя каза, че става дума за сестра й. Виржини Уеле.

— Тогава ли ви стана ясно? — попита Гамаш.

— Господи, човече, и на шибаната патка й стана ясно тогава.

Рут стана и след малко се върна с книгата на доктор Бернар за петзначките. Хвърли я на масата и отново зае стола си.

— Гадна книга — процеди през зъби.

Гамаш погледна корицата. На нея бе отпечатана черно-бяла снимка на доктор Бернар, който седи на стол, обкръжен от петзначките Уеле. Момичетата бяха на около осемгодишна възраст и го гледаха с възхищение.

Рут също се взираше в корицата. В петте момиченца.

— Като малка се преструвах, че съм била осиновена и че един прекрасен ден родните ми сестри Уеле ще ме намерят.

— И един прекрасен ден Констанс ви намери — продума Гамаш тихо.

В края на живота си и в края на пътя Констанс Уеле бе дошла в този рушащ се стар дом, при тази разпадаща се стара поетеса. И именно тук най-накрая бе открила сродна душа.

А Рут бе открила сестра си. Най-сетне.

Старицата го погледна в очите и се усмихна:

— … но дали, както винаги, /ще закъснее този ден!

Уви.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Главен инспектор Гамаш се бе върнал в Монреал и сега, седнал пред компютъра си, четеше седмичните доклади от инспектор Лакост, от агентите от отдел "Убийства" и от районните управления из провинцията.

Беше съботна сутрин и в офиса нямаше никой друг. Отговори на няколко имейла, написа бележки и изпрати размисли и предложения във връзка с текущите разследвания на убийства. Обади се на двама-трима инспектори, които работеха по случаи в отдалечени райони, и ги разпита как върви работата им.

Когато приключи с тези задачи, погледна последния дневен доклад. Беше резюме на провежданите акции и разследвания от офиса на главен комисар Франкьор. Гамаш знаеше, че не е необходимо да го чете и ако го отвореше, щеше да направи точно това, което Силвен Франкьор очакваше. Докладът не бе изпратен на Гамаш за информация и в никакъв случай като любезен жест. Целта беше да го уязви.

Главният инспектор задържа пръста си върху бутона, с който се отваряше съобщението.

Натиснеше ли го, имейлът щеше да бъде отбелязан като прочетен. От него. На неговото бюро, от неговия компютър. В който е била въведена неговата парола.

Франкьор щеше да разбере, че е надвил Гамаш. Отново.

Въпреки това детективът натисна бутона и думите се появиха на екрана.

Прочете всичко, което Франкьор очакваше от него да прочете. И се почувства точно така, както Франкьор се надяваше да го накара да се чувства.

Безсилен. Ядосан.

Франкьор бе включил Жан Ги Бовоар в поредната акция — този път мисия за пресичане на канал за наркотрафик, която спокойно можеше да бъде оставена на КККП и на граничните полицаи. Гамаш се втренчи в думите и си пое въздух бавно, продължително и дълбоко. Задържа дъха си за момент. После издиша. Бавно. Насили се да препрочете доклада. Да го възприеме цялостно.

След това затвори съобщението и го архивира.

Седеше на стола си и се взираше през стъклото между кабинета и общото помещение на отдела. Празно помещение. С унили гирлянди с коледни лампички. С вяла елха без подаръци под нея. Дори и фалшиви.

Искаше му се да се завърти на стола си, да обърне гръб на всичко и да зарее поглед към града, който обичаше. Но вместо това потъна в размисли за онова, което виждаше и което прочете. За чувствата си. Вдигна телефона, проведе един разговор и после си тръгна.

* * *

Вероятно щеше да е по-добре да отиде с колата, но главният инспектор искаше да подиша свеж въздух. Монреалските улици тънеха в киша и гъмжаха от хора, тръгнали на предпразнично пазаруване, които се блъскаха и си пожелаваха всичко друго, но не и мир и добрини.

Доброволци от "Армията на спасението" пееха коледни песни на един ъгъл. Когато мина покрай тях, едно момче сопран тъкмо извисяваше глас с мелодията на "Някога в града на цар Давид".

Но главен инспектор Гамаш не чуваше.

Пробиваше си път през тълпата и не поглеждаше никого в очите. Потънал бе в дълбоки размисли. Накрая пристигна пред една административна сграда, позвъни на звънец и му отвориха чрез домофона. Асансьорът го отведе на последния етаж. Мина по пустия коридор, стигна до врата, отвори я и се озова в позната приемна.

Видът и миризмата й накараха стомаха му да се свие. Малко се изненада от силата, с която го връхлетяха спомените, и от внезапния пристъп на гадене.

— Господин главен инспектор.

— Доктор Фльори.

Двамата мъже си стиснаха ръцете.

— Радвам се, че се съгласихте да ме приемете — каза Гамаш. — Особено в събота. Merci.

— Обикновено не съм на работа през уикенда. Тъкмо разчиствах бюрото си, преди да замина на почивка.

— Съжалявам — извини се главният инспектор. — Притеснявам ви.

Доктор Фльори огледа мъжа пред себе си и се усмихна:

— Казах, че ще ви приема, Арман. Въобще не ме притеснявате.

Покани детектива в кабинета си — уютна и светла стая с големи прозорци, бюро и два стола, разположени един срещу друг. Фльори посочи единия от столовете, но нямаше нужда да го прави. Арман Гамаш го познаваше добре. Прекарал бе часове на него.

Доктор Фльори беше психотерапевтът му. Всъщност беше главният психотерапевт на Sûretè du Quèbec. Кабинетът му обаче не се намираше в централата на Sûretè. Решиха, че е по-добре да е на неутрална територия.

Освен това, ако практиката на доктор Фльори зависеше от посещенията на полицаите от Sûreté, щеше да умре от глад. Агентите не се славеха с готовност да признаят, че имат нужда от помощ. И определено не бяха известни с това, че я търсят.

Но след акцията във фабриката главен инспектор Гамаш бе поставил условие — ако искаха да се върнат на работа, всички служители, участвали в престрелката, независимо дали бяха ранени физически, или бяха претърпели психологическа травма, трябваше да преминат курс на психотерапия.

В това число и той самият.

— Мислех си, че ми нямате доверие — рече доктор Фльори.

Главният инспектор се усмихна:

— Аз ви се доверявам. За другите не съм толкова сигурен. Изтекла е информация за мен, за личния ми живот и взаимоотношенията с близките ми, но повечето информация е от сеансите, които сте провели с моите агенти. Използвана е била срещу тях. Много лични неща, които са признавали само във ваше присъствие.

Гамаш не сваляше очи от доктор Фльори. Тонът му бе безстрастен, но погледът му беше твърд.

— Изтичането може да е станало само от вашия кабинет — продължи. — Но никога не съм обвинявал лично вас. Надявам се, че го знаете.

— Да, зная. Предполагате, че някой е проникнал в компютърния ми архив.

Гамаш кимна.

— Още ли смятате така?

Главният инспектор продължаваше да гледа психотерапевта в очите. Бяха почти връстници, като Фльори бе може би с година-две по-млад. Мъже с опит. Единият бе видял твърде много, а другият бе чул твърде много.

— Знам, че проведохте щателно разследване — каза детективът. — Не открихте доказателства за непозволен достъп до досиетата на пациентите ви.

— Но вие вярвате ли, че е имало такъв?

Гамаш се усмихна:

— Или съм параноик?

— Надявам се — отвърна Фльори, кръстоса крака и подпря отворения бележник на коляното си. — Харесал съм една вила в Лаврентийските планини.

Гамаш се разсмя, но усещането за гадене се бе настанило в стомаха му като кисело застояло блато. Поколеба се.

— Все още ли не сте уверен, Арман?

Гамаш виждаше загрижеността на Фльори, изписана на лицето му, и я чуваше в гласа му. Почти със сигурност бе искрена.

— Още някой ми каза наскоро, че съм параноик — призна главният инспектор.

— Кой?

— Терез Брюнел. Комисар Брюнел.

— По-висшестоящ служител? — попита Фльори.

Гамаш кимна.

— Но освен това и приятел, на когото се доверявам. Каза ми, че съм откачил. Че виждам конспирации на всяка крачка. Тя, хм… — за момент сведе очи към ръцете си, които бе отпуснал в скута си, а после отново погледна в лицето доктор Фльори. Усмихна се някак срамежливо. — Отказа да ми помогне с разследването и замина да празнува във Ванкувър.

— Смятате ли, че нейните планове за Коледа имат нещо общо с вас?

— Да не ми казвате, че съм и нарцисист?

— Виждам в бъдещето си нов извънбордов двигател за лодка — призна Фльори. — Продължавайте, господин главен инспектор.

Но този път Гамаш не се усмихна. Вместо това се приведе напред.

— Нещо се случва. Знам, но просто не мога да го докажа. Засега. В Sûretè вирее корупция, но това не е всичко. Мисля, че зад нея стои някой от най-високопоставените в йерархията.

Доктор Фльори не реагира на изреченото. Остана невъзмутим.

— Все казвате "мисля" — рече психотерапевтът. — Но дали страховете ви са рационални?

— Не са страхове — настоя Гамаш.

— Но не са и факти.

Главният инспектор замълча. Видимо полагаше усилия да намери точните думи, за да убеди човека срещу себе си.

— Отново ли говорите за изтеклия видеозапис? Знаете, че се проведе официално разследване — каза доктор Фльори. — Трябва да приемете резултатите и да забравите за случилото се.

— Да продължа живота си? — Гамаш долови нотката на разочарование и леката обида в гласа си.

— Това са неща, върху които нямате власт, Арман — търпеливо му припомни терапевтът.

— Не става въпрос за власт, а за отговорност. Да заема твърда позиция.

— Рицарят в бяло? Важното е да можете да прецените дали атакувате реална мишена, или вятърна мелница.

Главен инспектор Гамаш изгледа Фльори ядосано, после вдиша рязко, сякаш го бе връхлетяла внезапна болка. Зарови лице в дланите си и разтри челото си с пръсти. Напипа грубия белег.

След малко Гамаш вдигна глава и срещна поглед, пълен с търпение и доброта.

"Божичко — помисли си, — съжалява ме."

— Не си измислям — настоя. — Има нещо.

— Какво?

— Не зная — призна главният инспектор и осъзна колко неубедително прозвучаха думите му. — Но стига до най-високите етажи. До върха.

— Същите хора ли са проникнали в архива ми и са откраднали записките от сеансите с вас?

В гласа на психотерапевта се долавяха снизходителни нотки.

— Не само моите — каза Гамаш. — Откраднали са досиетата на всички, които участваха в акцията във фабриката. Агентите, които дойдоха да потърсят помощ при вас. Разкриха се пред вас. Споделиха ви всичките си страхове, всичките си слабости. Какво искат да постигнат в живота. Какво има значение за тях. Пътна карта на онова, което е в главите им.

Гласът му набираше сила и плам. Дясната му ръка започна да трепери и той я хвана с лявата. Стисна я.

— Жан Ги Бовоар идваше при вас. Сядал е точно тук и ви е разказвал всичко. Не искаше, но аз му наредих. Принудих го. А сега те знаят всичко за него. Знаят как да влязат в главата и под кожата му. Настроиха го срещу мен.

Тонът на Гамаш премина от сърдит към умолителен. Молеше терапевта си да му повярва. Умоляваше поне един човек да му повярва.

— Значи все още мислите, че някой е откраднал досиетата от компютъра ми? — Обичайно стабилният глас на Фльори вече преливаше от скептичност. — Ако наистина сте убеден в това, защо дойдохте при мен сега, Арман?

Тези думи накараха главния инспектор да замълчи. Двамата мъже се гледаха в очите.

— Защото няма с кого другиго да поговоря — изрече накрая Гамаш почти шепнешком. — Не мога да говоря с жена си и с колегите си. Не мога да разкажа на приятелите си. Не искам да ги забърквам. Мога да кажа на Лакост. Изкушавал съм се. Но тя има семейство и малки деца…

Гласът му заглъхна.

— Преди, когато изпадахте в неприятна ситуация, с кого споделяхте?

— С Жан Ги — произнесе едва чуто детективът.

— Сега сте сам.

Гамаш кимна:

— Не ми пречи. Даже предпочитам да е така. — Вече звучеше примирен.

— Арман, трябва да ми повярвате, че никой не е откраднал информация от досиетата. Защитени са. Никой освен мен не знае за какво сме си говорили. Тук сте в безопасност. Това, което ми казвате сега, няма да излезе от тази стая. Обещавам ви.

Фльори продължи да се вглежда в мъжа срещу себе си. Оклюмал и тъжен. Треперещ. Ето това се криеше под фасадата.

— Нуждаете се от помощ, Арман.

— Да, имам нужда от помощ, но не такава, каквато си мислите — заяви Гамаш, след като се овладя.

— Няма никаква заплаха — увери го Фльори. — Създали сте я в ума си, за да си обясните неща, които не искате да видите или да признаете.

— Отделът ми е съсипан — възрази детективът и гневът му отново се надигна. — Предполагам, че и това е само в моята глава. Години наред съм градил екипа си, прибирал съм отхвърлени полицаи и съм ги превръщал в най-добрите следователи в цялата страна. А сега те напуснаха. Сигурно и това си въобразявам.

— Може би именно вие сте причината да напуснат — предположи тихо Фльори.

Гамаш го изгледа невярващо:

— Той иска всички да си помислят така.

— Кой е той?

— Сил… — Гамаш млъкна и отправи поглед навън през прозореца. Опита се да се вземе в ръце.

— Защо дойдохте, Арман? Какво искате?

— Не дойдох заради себе си.

Доктор Фльори кимна:

— Това е очевидно.

— Исках да разбера дали Жан Ги Бовоар все още идва при вас.

— Не мога да ви кажа.

— Не ви питам от любезност.

— Онзи ден във фабриката… — започна доктор Фльори, но Гамаш го прекъсна.

— Това няма нищо общо.

— Разбира се, че има — упорстваше психотерапевтът, а нетърпението му най-накрая надделя. — Усетили сте, че губите контрол, и са загинали ваши агенти.

— Знам какво се случи, няма нужда да ми напомняте.

— Но трябва да ви напомня — сряза го Фльори, — че вината не е била ваша. Вие обаче упорито отказвате да го приемете. Инатът и арогантността не ви помагат. Трябва да се примирите със случилото се. Инспектор Бовоар има свой собствен живот.

— Манипулират го — заяви Гамаш.

— Кой? Същият високопоставен служител?

— Спрете да ми говорите снизходително. Аз също съм високопоставен служител с десетки години опит в разследванията. Не съм някакъв бълнуващ психопат. Трябва да разбера дали Жан Ги Бовоар все още идва на сеанси при вас и настоявам да прегледам досието му. Важно е да разбера какво ви е казал.

— Слушайте. — Доктор Фльори говореше с напрежение в гласа, докато се мъчеше да се успокои, да бъде трезв. Затрудняваше се. — Трябва да оставите Жан Ги да живее своя живот. Не можете да го защитавате. Той има свой собствен път, а вие — ваш.

Гамаш поклати глава и впери поглед в ръцете си, отпуснати в скута. Едната беше спокойна, а другата все още трепереше. Вдигна очи и срещна погледа на Фльори.

— Думите ви биха имали смисъл при нормални обстоятелства, но Жан Ги не е на себе си. Поддава се на влияние и на манипулации. И отново е пристрастен.

— Към обезболяващите?

Гамаш кимна:

— Комисар…

Спря се. Доктор Фльори седеше срещу него леко приведен напред. За първи път главният инспектор беше на ръба да назове по име своя така наречен "противник".

— Високопоставеният служител — поправи се. — Той му пробутва настоятелно оксиконтин. Знам го. А Бовоар работи с него. Мисля, че целта му е да тласне Жан Ги в пропастта.

— Защо?

— За да ме сплаши.

Доктор Фльори замълча, за да остави думите да говорят сами за себе си. За параноята и арогантността на този човек. За заблужденията му.

— Тревожа се за вас, Арман. Казвате, че някой тласка инспектор Бовоар към пропастта, но и вие сте се запътили натам. И сам си го причинявате. Ако не сте по-предпазлив, ще ми се наложи да препоръчам да ви освободят временно.

Погледна пистолета, закачен за колана на Гамаш.

— Кога започнахте да го носите?

— Такава е наредбата.

— Не питах за наредбите. Когато дойдохте при мен за първи път, дадохте ясно да се разбере какво е отношението ви към огнестрелните оръжия. Казахте, че никога не сте носили пистолет, освен ако не сте сигурен, че ще ви се наложи да го използвате. Е, защо го носите сега?

Гамаш присви очи и се изправи:

— Виждам, че идването ми тук беше грешка. Исках да разбера повече за инспектор Бовоар.

Отправи се към вратата.

— Трябва да се безпокоите за себе си — извика след него доктор Фльори. — Не за Бовоар.

Арман Гамаш излезе от кабинета, премина по обратния път през коридора и натисна бутона за повикване на асансьора надолу. Когато металната врата се отвори, влезе в кабинката, облегна се на стената в дъното й и затвори очи, като въздъхна дълбоко.

Щом се озова на улицата, усети освежаващия въздух върху лицето си и присви очи срещу ярката слънчева светлина.

"Рождество, Рождество — пееше групичката хористи на ъгъла. — Роооождеество, Рооождееествооо."

Главният инспектор се върна до централното управление пеша, без да бърза. Сключил бе ръце, облечени в ръкавици, зад гърба си. Мелодията на коледната песен звучеше в ушите му.

Докато вървеше, си тананикаше. Свършил бе това, за което бе отишъл.

* * *

В щабквартирата на Sûretè главен инспектор Гамаш застана пред асансьора и натисна бутона за нагоре, но когато асансьорът дойде, не се качи в него. Докато вратата се затваряше, той вече бе стигнал до стълбището. Заслиза надолу.

Можеше да вземе асансьора, но не искаше да рискува някой да види, че отива толкова дълбоко в подземията.

По-надолу от сутерена, полусутерена и подземния паркинг, на най-долното ниво, където трептяха луминесцентни лампи, стените бяха циментови, а вратите — метални. Въздухът бе изпълнен с постоянното бучене на светлините, бойлерите, отоплителната и климатичната инсталация. С жуженето на хидравличните помпи.

Тук се помещаваха съоръженията на сградата. Мястото на машините и обслужващия персонал.

И на един агент.

По целия път обратно до Монреал Гамаш бе обмислял следващия си ход. Претеглял бе последствията от посещението си при доктор Фльори и при този агент. Разсъждаваше какво би се случило, ако отиде при единия и при другия. И ако не отиде.

На какво най-много можеше да се надява?

А какъв бе най-лошият възможен изход?

И накрая, каква беше алтернативата? Какъв избор имаше?

Когато си отговори на тези въпроси и взе решение, главен инспектор Гамаш пристъпи към действие, без да се колебае. Застана пред вратата, почука рязко и я отвори.

Младото лице бе бледо и окъпано в меко зелено сияние, което идваше от редицата екрани около нея. Жената се обърна. Личеше си, че е изненадана.

Никой не я посещаваше тук. Именно затова Арман Гамаш слезе до стаята й.

— Нуждая се от помощта ви — каза детективът.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

Когато Гамаш се върна в къщата на Емили, на кухненската маса го очакваше бележка.

Отиваме да пийнем в бистрото. Чакаме те.

Дори Хенри го нямаше. Събота вечер. Вечер за срещи.

Гамаш си взе душ, облече джинси и поло и тръгна да намери приятелите си в бистрото. Щом прекрачи прага на заведението, Терез се изправи и му помаха.

Седнала бе в компанията на Жером, Мирна, Клара и Габри. Хенри бе задрямал пред камината, но когато стопанинът му влезе, се надигна и замаха с опашка. Оливие донесе анасонова луличка.

— Изглеждате така, сякаш силно се нуждаете от хубава лула — рече русокосият собственик на бистрото.

— Merci, patron — благодари му Гамаш, строполи се на дивана и изпъшка. Вдигна луличката в жест, наподобяващ наздравица, към компанията: — A votre sante.

— Изглежда, сте имали тежък ден — обади се Клара.

— Но ми се струва, че мина добре — отвърна й главният инспектор. Обърна се към Жером: — А вие?

Доктор Брюнел кимна:

— Тук е спокойно.

Той обаче не изглеждаше особено спокоен.

— Скоч? — предложи Оливие, но Гамаш поклати глава. Не беше сигурен какво точно му се пие. Тогава забеляза момче и момиче с големи чаши горещ шоколад.

— Бих желал същото като тях, patron — кимна детективът към младите клиенти на бистрото, а Оливие се усмихна и отиде да изпълни поръчката.

— Какви са новините от града? — поинтересува се Мирна. — Има ли развитие по случая с убийството на Констанс?

— Малко — рече Гамаш. — Трябва да знаете, че при повечето разследвания напредъкът невинаги е линеен.

— Вярно е — потвърди комисар Брюнел. Заразказва забавни истории за кражби на произведения на изкуството, фалшификати и сбъркани самоличности, а през това време Гамаш се отпусна. Следеше с половин ухо, благодарен на Терез, че е взела думата и е отклонила разговора. Ето защо не му се налагаше да признава, че през по-голямата част от деня се е занимавал с други дела.

Горещият шоколад бе сервиран пред него и главният инспектор вдигна чашата към устните си. Забеляза, че Мирна го наблюдава. Не го изучаваше с поглед, а просто го гледаше с интерес.

Книжарката си взе шепа ядки.

— А, ето го и Жил! — възкликна Клара, изправи се и помаха на едър мъж с рижава брада, на видима възраст над четиресет и пет години и с непретенциозно облекло. — Поканила съм го заедно с Одил на вечеря — рече художничката на главния инспектор. — Вие също ще дойдете.

— Merci — отвърна Гамаш и се надигна от дивана, за да поздрави новодошлия.

— Отдавна не сме се виждали. — Жил стисна ръката на главния инспектор и се настани край масата. — Чух за петзначката, съжалявам.

Гамаш забеляза, че дори не беше нужно да се уточнява, че става дума за петзначките Уеле. Петте момичета бяха загубили личния си живот, родителите си и дори името си. Бяха просто Петзначките.

— Засега се опитваме да не вдигаме много шум около случая — обясни главният инспектор.

— Е, Одил се е хванала да пише поема за тях — довери Жил. — Надява се да я публикува във "Вестник на свиневъда".

— Мисля, че няма да има проблем с това — отвърна Гамаш и се зачуди дали споменатото издание бе по-високо в хранителната верига спрямо предишните издатели на Одил. Знаеше, че антологията й бе отпечатана почти без редакции от Квебекския съвет за кореноплодни зеленчуци.

— Заглавието ще бъде "Пет грахчета в златна шушулка" — добави Жил.

Гамаш изпита благодарност, че Рут не е наоколо.

— Одил си познава пазара. Къде е тя впрочем?

— В магазина. Ще се опита да дойде по-късно.

Жил изработваше изящни мебели от дървесината на паднали дървета, а Одил ги продаваше в магазинчето, което се намираше пред работилницата. Освен това пишеше поезия, за която Гамаш трябваше да признае, че едва бе годна за консумация от хора, противно на мнението на Съвета за кореноплодни зеленчуци.

— Е — Жил тупна с огромната си длан коляното на Гамаш, — чух, че искате да ви монтирам сателитна чиния. Нали знаете, че тук няма да работи?

Главният инспектор изгледа събеседника си с изумление, а след това отмести поглед към съпрузите Брюнел, които също изглеждаха леко объркани.

— Помолихте ме да се свържа с човека, който поставя сателитните чинии в района — обясни Клара. — Това е Жил.

— Откога? — попита Гамаш.

— Откакто удари кризата — отвърна едрият плещест мъж. — Пазарът на ръчно изработените мебели се сгромоляса, но пък продажбите на петстотин телевизионни канала скочиха до небето. Затова припечелвам допълнително, като инсталирам сателитни чинии. Не се боя от височини и това много ми помага.

— Меко казано — рече Гамаш. Обърна се към Терез и Жером. — Жил работеше като дървосекач.

— Много отдавна — промърмори Жил, свел поглед към чашата си.

— Трябва да сложа яденето във фурната — обяви Клара и се изправи.

Гамаш също стана и всички го последваха.

— Можем да продължим разговора у Клара — предложи главният инспектор и Жил се надигна от дивана. — Там обстановката е по-подходяща за уединение.

Извървяха пеш краткото разстояние от бистрото до дома на Клара, а обувките им скърцаха върху снега. Жил се обади:

— Е, къде е вашият малък приятел?

Няколко деца се пързаляха с кънки по заледеното езеро. Габри загреба шепа сняг, оформи топка и я запрати към Хенри, който се хвърли над близката пряспа, устремен към целта си.

— Гилиган[58] ли? — попита Гамаш с небрежен тон.

Чу как Жил се изкикоти в тъмнината:

— Точно той, капитане.

— Разследва друг случай.

— Значи най-сетне се е спасил от острова — отбеляза Жил и Гамаш долови веселата нотка в дълбокия глас на събеседника си. Но думите някак го стреснаха.

Случайно ли Жил бе сравнил знаменития отдел "Убийства" в Sûretè с остров? Дали вместо да спаси кариерата на обещаващи агенти, Гамаш не ги бе лишил от свобода, като ги държеше далеч от земята на техните колеги?

Децата, които се пързаляха по заледеното езеро, видяха снежната топка на Габри и спряха, за да си направят и те и да замерят едрия готвач. Той се наведе, но вече беше твърде късно. В миг всички се озоваха под обстрел от снежни топки, а Хенри почти се побърка от въодушевление.

— Проклети дечурлига! — развика се Габри. — Дявол ви взел!

Размаха юмрук към тях, но гневът му бе такава пародия, че хлапетата почти се напикаха от смях.

* * *

Жан Ги Бовоар не можа да се накара да си вземе душ. Имаше желание, но просто щеше да му струва твърде голямо усилие. Същото беше и с прането. Знаеше, че вони, но не му пукаше.

Дошъл бе в офиса, но не бе свършил никаква работа. Искаше само да се махне от мрачния си тесен апартамент. Далеч от купчините мръсни дрехи, от мухлясалата храна в хладилника, от неоправеното легло и мазните чинии.

И от спомена за дома, който имаше преди. Но го изгуби.

Не, не го изгуби. Беше му отнет. Откраднат. От Гамаш. Единственият човек, на когото се доверяваше, му бе взел всичко.

Бовоар се изправи на крака и със скована походка се запъти към асансьора, а после и към колата си.

Тялото го болеше, стомахът му стържеше от глад и му се повдигаше. Но нямаше сили да отиде до служебния стол, за да си вземе храна, нито се отби в някое от заведенията за бързо хранене, покрай които минаваше.

Спря на паркинга, угаси двигателя на колата и се втренчи.

Сега вече беше гладен. Като вълк. И смърдеше. Цялата кола вонеше. Усещаше потната тениска, залепнала за тялото му. Срастваше се с него като втора кожа.

Жан Ги седеше в студената и тъмна кола и се взираше в единствения осветен прозорец. С надеждата да зърне Ани. Или поне сянката й.

Преди време можеше да си спомни аромата й. Лимонови дръвчета в топъл летен ден. Свеж и цитрусов. Но сега надушваше само собствения си страх.

* * *

Ани Гамаш седеше в тъмнината и се взираше през прозореца. Знаеше, че поведението й бе нездраво. Никога не би си го признала пред приятелки. Щяха да се отвратят и да я помислят за жалка. Вероятно бе точно такава.

Изритала бе Жан Ги от дома им, когато бе отказал да се върне в клиниката за лечение на зависимости. Караха се, караха се, докато накрая не остана какво да си кажат. След това продължиха да се карат. Жан Ги упорито твърдеше, че му няма нищо. Че баща й е измислил цялата тази история с лекарствата, за да му отмъсти, задето се е прехвърлил в екипа на главен комисар Франкьор.

Накрая се бе изнесъл. Но всъщност не си бе тръгнал. Все още беше в нея и тя не можеше да го прогони. Затова сега Ани седеше в колата си и се взираше в тъмния прозорец на малкия му апартамент. С надеждата да види светлинка.

Ако затвореше очи, щеше да почувства как ръцете му я обгръщат, щеше да вдъхне аромата му. Когато го изгони от дома им, отиде да си купи шишенце от одеколона му и капна върху възглавницата до нейната.

Затвори очи и го усети под кожата си. Там беше — жизнен, остроумен, нахален и любящ. Виждаше усмивката му, чуваше смеха му. Чувстваше допира на ръцете му. Чувстваше близостта на тялото му.

А сега го нямаше. Но не си бе тръгнал. Понякога Ани се питаше дали той хлопаше по сърцето й. И се питаше какво ли щеше да се случи, ако спреше.

Всяка вечер тя идваше тук. Паркираше. И се взираше в прозореца. С надеждата да види някакъв признак на живот.

* * *

— Топки в лицето? Едва ли ти е за пръв път — обърна се Рут към Габри. — Стига си се оплаквал.

Възрастната поетеса седеше в дневната на Клара, когато пристигнаха. Не можеше да се каже, че ги чака. Всъщност изглеждаше раздразнена, когато всички влязоха.

— Така се надявах на една спокойна вечер — промърмори и разклати чашата си толкова силно, че ледените кубчета в нея завихриха водовъртеж от скоч. Гамаш се зачуди дали старицата някой ден ще бъде засмукана от този вихър. И осъзна, че това вече се бе случило.

Хенри се втурна към Роза, която се бе настанила на табуретката до Рут. Гамаш сграбчи нашийника на кучето, но опасенията му бяха излишни. Роза изсъска на немската овчарка и се извърна. Ако можеше да размаха перо пред муцуната му, щеше да го направи.

— Не знаех, че патиците съскат — изненада се Мирна.

— Сигурни ли сме, че е патица? — прошепна Габри.

Терез и Жером се приближиха като в захлас.

— Това Рут Зардо ли е? — попита Жером.

— Малкото, което е останало от нея — отвърна Габри. — Изгубила е разсъдъка си преди много години, а сърце никога не е имала. Жлъчните й канали я поддържат жива. А онова — посочи готвачът — е Роза.

— Разбирам защо Хенри си е изгубил ума — отбеляза Терез и погледна заплененото куче. — Кой не би харесал една хубава патка?

Коментарът на елегантната възрастна дама бе посрещнат с мълчание. Комисар Брюнел се усмихна и леко повдигна вежда и чак тогава Клара се разсмя.

От фурната се разнасяше аромат на пиле с розмарин. Гостите си наляха питиета и се разделиха на групички.

Терез, Жером и Гамаш дръпнаха Жил настрани.

— Правилно ли разбрах, че сте били дървосекач? — попита Терез.

Жил отвърна предпазливо:

— Вече не съм.

— Защо?

— Няма значение — изломоти едрият мъжага. — По лични причини.

Терез продължаваше да се взира в събеседника си с поглед, който бе изтръгвал неудобни признания от закоравели служители на Sûretè. Но Жил не трепваше.

Дамата се обърна към Гамаш, който обаче запази мълчание. Въпреки че знаеше какви са причините, не искаше да предава доверието на Жил. Двамата мъже за кратко срещнаха погледи и Жил кимна леко в знак на благодарност.

— Тогава ще ви попитам друго — подхвана въпроса от друга страна комисар Брюнел. — Кое е най-високото дърво там горе?

— Къде там горе?

— На хълма над селото — намеси се Жером.

Жил се замисли и отвърна:

— Сигурно някой бял бор. Достигат височина двайсет и пет метра и повече. Около осем етажа.

— А може ли човек да се изкачи по такова дърво? — попита Терез.

Жил я зяпна така, все едно бе казала нещо отвратително.

— Защо ми задавате такива въпроси?

— От любопитство.

— Не ме вземайте за глупак, мадам. Не сте просто любопитна.

Мъжът премести погледа си от съпрузите Брюнел на Гамаш.

— Никога не бихме ви накарали да отсечете дърво и изобщо да му навредите — увери го главният инспектор. — Просто искаме да разберем дали по най-високите дървета на хълма може да се изкачи човек.

— Аз поне не мога — отсече Жил.

Терез и Жером се извърнаха към Гамаш, озадачени от реакцията на бившия дървосекач. Детективът хвана Жил над лакътя и го дръпна настрана.

— Съжалявам, трябваше да говоря с вас насаме по този въпрос. Трябва да уловим сателитен сигнал в Трите бора…

Вдигна ръка, за да прекъсне възраженията на едрия мъж, който за пореден път понечи да заяви, че това няма как да се случи.

— … и се чудехме дали не може да монтираме сателитна чиния на някое от високите дървета и да прокараме кабел долу до селото.

Жил отвори уста, за да възрази отново, но я затвори. Изражението му се промени — от агресивно стана замислено.

— Мислите си, че някой може да се изкатери по двайсет и пет метров бор, при това замръзнал, докато влачи сателитна чиния, а после не само да я монтира на върха, но и да я настрои така, че да хваща сигнал? Явно много обичате да гледате телевизия, мосю.

Гамаш се разсмя:

— Не ни трябва за телевизия. — Понижи глас. — А за връзка с интернет. Трябва да влезем в мрежата и това да стане колкото се може… хммм… по-тихо.

— Да откраднете сигнал? — попита Жил. — Честно казано, изобщо няма да сте първите, които опитват.

— Значи е възможно?

Жил въздъхна и загриза кокалчетата на пръстите си, потънал в дълбок размисъл.

— Искате да кажете, че трябва да превърнем двайсет и пет метрово дърво в телекомуникационна кула, да уловим сигнал и след това да пуснем кабел до долу?

— Като го казвате така, звучи трудно — усмихна се главният инспектор.

Но Жил остана сериозен:

— Съжалявам, patron. Бих направил всичко, за да ви помогна, но това, за което говорите, според мен няма как да се получи. Да кажем, че успея да се кача до върха на дървото със сателитната чиния и да я закрепя там. Но има твърде силен вятър. Чинията ще се клати във всички посоки.

Мъжът се вгледа в Гамаш и видя как изражението му бавно се променя, докато детективът осмисляше фактите. Защото това бяха факти. Нямаше как да бъдат прескочени.

— Сигналът непрекъснато ще се губи — продължи Жил. — Затова телекомуникационните кули се правят от стомана и са стабилни. Това е задължително. На теория идеята ви е добра, но просто няма как да се случи на практика.

Главен инспектор Гамаш сведе очи и за момент се загледа в пода, докато се съвземаше от удара. Това не беше просто някакъв си план, а единственият му план. Нямаше план "Б".

— Сещате ли се за друг начин да се свържем с високоскоростен интернет? — попита, но Жил поклати глава.

— Защо просто не отидете в Ковънсвил или Сан Реми? Там имат бърз интернет.

— Трябва да останем тук — отговори Гамаш, — където не могат да ни проследят.

Жил кимна и се замисли. Гамаш се взираше в него и се надяваше едрият мъж да измисли отговор. Но след малко той поклати глава:

— Хората се опитват да го постигнат от години. Законно или пиратски. Но просто няма как да стане. Désolé.

Главният инспектор благодари на Жил и се отдалечи, обезсърчен.

— Е? — попита Терез.

— Каза, че няма как да стане.

— Просто не иска да го направи — заяви главен комисар Брюнел. — Ще намерим някой друг.

Гамаш обясни проблема със силните ветрове и остави време на приятелката си бавно да приеме истината. Жил не беше вироглав, беше реалист. Но Гамаш забеляза още нещо. Макар че Терез Брюнел изглеждаше разочарована, съпругът й не беше.

Главният инспектор се насочи към кухнята, където Клара и Габри приготвяха вечерята.

— Мирише вкусно — обади се детективът.

— Гладен ли сте? — попита Габри и му връчи поднос с пастет по селски и крекери.

— Всъщност да — отвърна главният инспектор, докато мажеше с пастет един крекер. Усети как топлият дъх на хляба, който се печеше в момента, се смеси с аромата на пилешко с розмарин. Осъзна, че не е слагал залък в устата си от закуска. — Бих искал да помоля за една услуга. Прехвърлил съм стар филм от лента на диск и бих искал да го гледам, но в къщата на Емили няма DVD плейър.

— Искате ли да използвате моя? — предложи Клара.

Детективът кимна и художничката махна с прибора, който държеше в ръка, сякаш беше магическа пръчка. Посочи дневната:

— В съседната стая до дневната е.

— Нали нямате нищо против?

— Ни най-малко — рече Клара. — Ще дойда да го включа. Вечерята няма да е готова поне до половин час.

Гамаш последва домакинята до малка стая, обзаведена с диван и кресло. Стар телевизор с кинескоп бе разположен на масичката, а до него имаше DVD плейър. Детективът наблюдаваше Клара, докато тя натискаше разни бутони.

— Какво има на диска? — попита Габри. Стоеше на вратата с подноса с крекери и пастет в ръка. — Нека да позная. Вашето прослушване за "Канада търси талант"?

— Щеше да е много кратък запис — отбеляза Гамаш.

— Какво става тук?

Рут избута Габри и нахълта, хванала Роза под мишница и стиснала голяма чаша скоч в другата си ръка.

— Главният инспектор ще се явява в "Канадския идол"[59] — обясни Габри, — а това е неговият запис за прослушването.

— Е, не е… — започна Гамаш, но се отказа. Имаше ли смисъл?

— Някой да не би да спомена, че ще участвате в "Танцувай с мен"? — попита Мирна и се намърда на тесния диван между детектива и Рут.

Гамаш хвърли жален поглед към Клара. Оливие също се бе появил и бе застанал до партньора си. Главният инспектор въздъхна и натисна бутона за стартиране на записа.

На малкия екран се появи позната черно-бяла емблема, която се завъртя под съпровода на музика и авторитетен глас зад кадър.

"В малко канадско селце се случи чудо" — произнесе с мрачен тон дикторът на кинопрегледа. Последваха първите мътни образи и всички присъстващи в малката стая с телевизор у Клара се наведоха към екрана.

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

"Пет чудеса, продължи мелодраматичният глас зад кадър, сякаш възвестяваше Армагедон, дошли на бял свят през една мразовита зимна нощ благодарение на този човек — доктор Жозеф Бернар."

На екрана се виждаше самият доктор Бернар в пълно хирургическо снаряжение, а носът и устата му бяха скрити зад маска. Лекарят размаха ръка някак маниакално, но Гамаш знаеше, че това е един от недостатъците на старите черно-бели ленти — движенията на хората бяха резки и насечени и изглеждаха или прекалено статични, или прекалено забързани.

Пред лекаря лежаха стегнато повити петте бебета.

"Пет момиченца, родени в семейството на Изидор и Мари-Ариет Уеле."

Звучният глас със затруднение произнесе квебекските имена. Те се чуваха за първи път в тази документална кинолента, но скоро щяха да ги повтарят милиони усти. Светът се запознаваше с…

"Пет малки принцеси. Първата петорка близначки в света, които оцеляват при раждането. Виржини, Елен, Жозефин, Маргьорит и Констанс."

"И Констанс" — отбеляза си Гамаш наум с интерес. Тази жена щеше да изживее живота си, увиснала в края на изречението. И Констанс. Петото колело.

Внезапно гласът заговори развълнувано:

"Ето го и бащата."

В следващата сцена доктор Бернар стоеше пред печка на дърва в дневната на скромна селска къща. Връчваше на едрия мъж срещу себе си една от собствените му дъщери. Като специална награда. Но не подарък. Само за временно ползване.

Изидор изглеждаше спретнат за пред камерата, с щърбава усмивка. Пое непохватно детето в ръцете си. Явно не бе свикнал с бебета, но Гамаш виждаше, че се държи естествено и му се получава.

* * *

Терез почувства позната ръка върху лакътя си и с нежелание стана и се отдалечи от телевизора.

Жером дръпна съпругата си в един от ъглите на дневната в дома на Клара, колкото се може по-далече от събралите се хора. Зад тях все още кънтеше Гибелният глас, който тъкмо говореше за селския живот и сякаш намекваше, че момиченцата са се родили в плевня.

Терез погледна мъжа си въпросително.

Жером се разположи така, че да вижда гостите, които бяха застанали до вратата на стаята, вперили поглед в телевизора. Сетне се втренчи в съпругата си.

— Разкажи ми за Арно.

— Арно?

— Пиер Арно. Познавала си го.

Гласът му бе приглушен. Настоятелен. Очите му шареха — ту към гостите, ту обратно към жена му.

Терез нямаше да бъде толкова изненадана, дори съпругът й да се бе съблякъл внезапно. Гледаше го с неразбиращ поглед.

— Имаш предвид делото "Арно"? Но това беше преди много години.

— Не говоря само за делото. Искам да науча повече за самия Арно. Всичко, което можеш да ми кажеш.

Терез изглеждаше втрещена.

— Но това е нелепо. За кой дявол изведнъж ти хрумна да се интересуваш от Пиер Арно?

Жером стрелна с поглед останалите гости и когато се увери, че вижда само гърбовете им и няма опасност, отново се съсредоточи върху съпругата си. Понижи глас още повече:

— Не се ли досещаш?

Терез усети как сърцето й се свива. "Арно. Невъзможно."

На заден план гробовният глас казваше нещо, което навеждаше на мисълта, че ръката Господня е помогнала при раждането на петзначките. Но присъствието на Господ сякаш бе много далеч от тази малка стаичка, в която бумтеше весел огън и се носеше аромат на прясно изпечена храна. А във въздуха грозно висеше едно омразно име.

Проклетият Пиер Арно.

* * *

"Съвсем в свой стил доктор Бернар скромничи, когато говори за постижението си" — обяви дикторът на кинопрегледа.

На екрана отново бе доктор Бернар, но този път не носеше бяла лекарска престилка, а костюм с тясна черна вратовръзка. Сивата му коса бе прилежно вчесана, лицето му — гладко избръснато. Носеше очила с дебели черни рамки.

Стоеше сам в дневната на семейство Уеле и държеше цигара.

"Разбира се, майката свърши по-голямата част от работата." — Лекарят говореше английски с лек квебекски акцент, а гласът му беше изненадващо висок, особено на фона на дълбокия тембър на диктора. Бернар погледна към камерата и се усмихна на собствената си шегичка. Зрителите трябваше да повярват в едно-единствено нещо. Че доктор Бернар е героят на деня. Човек, чиито забележителни професионални качества можеха да се мерят единствено със смиреността му. Гамаш си помисли с възхищение, че ролята му прилягаше идеално. Лекарят бе обаятелен, дори някак ексцентричен. С бащинска осанка и самоуверено поведение.

"Повикаха ме в разгара на една буря. Бебетата като че ли предпочитат да пристигат на този свят с гръм и трясък. — Усмихна се на камерата, сякаш канеше зрителите на поверителен разговор. — Тази буря беше голяма. Виелица от пет бебета."

Гамаш се огледа и забеляза, че Жил, Габри и дори Мирна се усмихват в отговор. Беше несъзнателно, почти невъзможно да не харесаш този човек.

Но в другия край на дивана Рут седеше с каменна физиономия. Все пак това не означаваше нищо.

"Наближаваше полунощ — продължи доктор Бернар. — Не познавах семейството, но случаят бе спешен, затова си взех медицинското куфарче и тръгнах насам възможно най-бързо."

Оставаше неясно как този мъж, който никога не бе посещавал фермата на семейство Уеле, бе успял да я намери посред нощ, в бушуваща снежна виелица, в непознат пущинак. Но вероятно това бе част от чудото.

"Никой не ми каза, че бебетата са пет. — Поправи се: — Че ще бъдат пет. Поръчах на бащата да приготви вряла вода, да стерилизира инструментите и да намери чисти чаршафи. За щастие, мосю Уеле имаше опит с домашните си животни, когато се телят или жребят. Забележително много ми помогна."

Великият мъж не си приписваше цялата заслуга, макар че думите му навеждаха на мисълта, че мадам Уеле не бе нищо повече от раждаща свиня. Възхищението на Гамаш растеше, но не и уважението му. Който и да стоеше зад това произведение, бе гениален. Но разбира се, доктор Бернар бе също толкова марионетка, колкото и бебетата, и искреният, но ошашавен Изидор Уеле.

Доктор Бернар погледна право към камерата и се усмихна.

* * *

— За делото "Арно" писаха всички вестници — отвърна Терез, като също понижи глас. — Беше сензация. Вече го знаеш. Всички го знаят.

Истина беше. Пиер Арно бе също толкова известен, макар и с лоша слава, колкото бяха известни петзначките Уеле. Той бе тяхната противоположност. Докато петте момичета носеха радост, Пиер Арно бе позор.

Ако петзначките бяха дело на Господ, тогава Пиер Арно бе синът на зората. Падналият ангел.

И все още ги преследваше. Сега се завръщаше. А Терез Брюнел бе готова на почти всичко, за да не възкресява онова име, онова дело, онези времена.

— Oui, oui — настоя Жером. Рядко демонстрираше нетърпение, още по-рядко пред жена си. Но сега не се сдържа. — Случило се е преди десетина години. Но искам да ми разкажеш отново всичко, включително този път и онова, което не е стигнало до пресата. Онова, което сте скрили от обществеността.

— Не съм крила нищо от обществеността, Жером. — Сега бе ред на Терез да бъде припряна. Гласът й бе рязък и хладен. — По онова време бях нова в полицията. Не е ли по-добре да попиташ Арман? Той го познаваше добре.

И двамата инстинктивно се извърнаха към групата хора, струпани около вратата на стаичката с телевизора.

— Наистина ли мислиш, че е разумно? — попита Жером.

Терез отново се обърна към съпруга си.

— Може би не. — Вгледа се за миг в очите му, сякаш търсеше нещо. — Трябва да ми кажеш, Жером. Защо се интересуваш от Пиер Арно?

Жером дишаше запъхтяно, все едно бе пренасял нещо твърде тежко на твърде дълго разстояние. Накрая проговори:

— Името му изникна, докато търсех в архивите.

Терез Брюнел изведнъж усети как й се завива свят. Проклетият Пиер Арно.

— Шегуваш ли се? — попита, макар че виждаше колко е сериозен съпругът й. — Това ли беше името, което задейства сигнала за пробив в сигурността? Ако е така, трябва да ни кажеш.

— Нужно е, Терез, да науча повече за Арно. За миналото му. Моля те. Може и да си била нова по онова време, но сега си комисар. Знам, че знаеш.

Тя го измери със суров поглед. Сетне омекна, както си и знаеше, че ще стане.

— Пиер Арно беше главен комисар в Sûretè — заразказва. — Най-високият пост, на който в момента е Силвен Франкьор. Тъкмо се бях присъединила към Sûretè, когато всичко излезе наяве. Срещала съм се с него само веднъж.

Жером Брюнел си спомняше много ясно деня, в който съпругата му, дотогава главен уредник в Музея на изящните изкуства в Монреал, се прибра у дома и съобщи, че иска да се присъедини към полицейската служба на провинция Квебек. Минаваше петдесетте и със същия успех можеше да обяви, че се е записала да играе в "Цирк дю Солей". Но Жером разбра, че жена му не се шегува и ако трябваше да е честен, новината не му идваше като гръм от ясно небе. Терез бе консултирала полицията при разследването на множество кражби на произведения на изкуството и бе открила в себе си склонност към разплитането на престъпления.

— Както сам каза, всичко това се случи преди повече от десет години — продължи Терез. — По онова време Арно бе от дълги години най-високопоставеният полицай на провинцията. Хората го харесваха. Уважаваха го. Доверяваха му се.

— Казваш, че сте се срещали веднъж — рече Жером. — Кога се случи това?

Погледът на доктор Брюнел бе остър, аналитичен. Терез знаеше, че сигурно точно така е изглеждал в болницата, когато е пристигала линейка с особено тежък случай.

Събираше информация, асимилираше, анализираше. Скоростно я раздробяваше, за да знае как да се заеме със спешната ситуация. А сега, в дневната на Клара, пропита от аромата на прясно печиво и пиле с розмарин, изведнъж бе изникнала спешна ситуация. И със себе си бе довлякла окаляното, изцапано с кръв име на Пиер Арно.

— На лекция в академията — спомни си Терез. — Преподаваше главен инспектор Гамаш.

— Арно е бил негов гост? — попита Жером изненадано.

Съпругата му кимна. По онова време и двамата мъже вече бяха известни. Арно бе уважаваният ръководител на най-уважаваната полицейска служба, а Гамаш бе събрал екипа и оглавяваше най-успешния отдел за разследване на убийства в цялата държава.

Тя седеше в претъпканата аудитория. Беше просто един от стотиците курсанти и все още нищо не я отличаваше от останалите освен прошарената й коса.

Докато Терез се връщаше към спомените си, дневната сякаш се изпари и мястото й бе заето от амфитеатралната зала. Ясно виждаше двамата мъже долу. Арно стоеше зад катедрата. По-възрастен от нея, уверен в себе си, представителен. Нисък и слаб. Стегнат. С вчесана посивяла коса и очила. Въобще не изглеждаше властен. Въпреки това именно в привидната му смиреност се криеше сила. Толкова огромна бе тя, че нямаше нужда да я демонстрира.

Леко встрани стоеше и го наблюдаваше главен инспектор Арман Гамаш.

Висок и солиден. Мълчалив и сдържан. Като преподавател проявяваше сякаш безкрайно търпение към глупави въпроси и изблици на тестостерон. Водеше хората чрез примера си, а не с груба сила. Още тогава агент Брюнел бе съзряла вродения му лидерски талант. Той бе човек, когото другите следваха с готовност.

Ако Арно стоеше сам пред аудиторията, щеше дълбоко да я впечатли. Но докато главният комисар изнасяше лекцията си, погледът на Терез все по-често я теглеше към мълчаливия мъж, който стоеше отстрани. Той слушаше така съсредоточено. И изглеждаше толкова спокоен.

Агент Брюнел бавно бе започнала да осъзнава кой е истинският авторитет.

Макар че главен комисар Арно заемаше поста с най-много власт, Арман Гамаш бе по-силният от двамата.

Тя сподели това свое впечатление с Жером. Той се замисли за момент, сетне се обърна към съпругата си:

— Арно ли се опита да убие Арман? — попита. — Или обратното?

* * *

Кинопрегледът завърши с кадър, в който благият доктор Бернар държи една от новородените петзначки и размахва ръчичката й пред камерата.

— Чао-чао — произнесе дикторът с такъв тон, сякаш четеше новина за Голямата депресия. — Зная, че в бъдеще ще виждам все по-често и теб, и сестричките ти.

С крайчеца на окото си Гамаш забеляза как Рут повдига жилеста ръка.

Чао-чао.

Екранът притъмня, но само след миг се появи друго изображение, познато на всички канадци. Черно-бяло стилизирано око и дебели черни букви без ни най-малък опит за оригиналност или естетика.

Само факти.

Националният кинематографичен съвет на Канада. НКС.

Нямаше озвучаване от мрачен глас. Нито ведра фонова музика. Просто сурови кадри, заснети от оператора на НКС.

На екрана се виждаше очарователна къщичка през лятото. Приказна къщурка с покрив от керемиди като рибени люспи и с декорации от сложна дърворезба. На перваза на всеки прозорец стоеше сандъче с цветя. Весели слънчогледи и ружи искряха на фона на окъпани от слънцето стени.

Кокетното дворче бе опасано с бяла оградка.

Приличаше на куклен дом.

Камерата се приближи към затворената входна врата и фокусира. Тогава вратата леко се открехна, иззад нея надникна женска глава, вторачи се в обектива и размърда устни. Сякаш казваше: "Maintenant? Сега?".

Жената се скри и вратата се затвори. След миг отново се отвори и се появи малко момиченце с къса рокличка на волани и с панделка в тъмните коси. Краката й бяха обути в чорапки до глезените и мокасини. Гамаш предположи, че е на пет-шест години. Пресметна набързо. Трябваше да е началото на четиресетте. По време на войната.

Появи се ръка и побутна момиченцето по-напред, в светлината на лятното слънце. Не беше чак блъсване, но бутането бе достатъчно силно, че детето да се препъне леко.

После от къщата изникна още едно момиченце, съвсем същото като първото.

После още едно.

И още едно.

И още едно.

Децата се скупчиха и така се бяха сгушили едно в друго, сякаш се бяха родили като сиамски близнаци. Израженията им също бяха напълно еднакви.

Ужас. Объркване. Почти същото, което бе изписано на лицето на баща им, когато ги бе видял за пръв път.

Обърнаха се към вратата, върнаха се и се скупчиха пред нея. Опитаха се да влязат обратно вътре. Но вратата не се отваряше.

Първото момиченце погледна към камерата. Умолително, с разплакани очи.

Изображението потрепна и изчезна. Отново се появи кадър на симпатичната къщичка. Момиченцата ги нямаше, а вратата бе затворена.

Отвори се пак и този път малкото момиче излезе само. Появи се сестричката му и го хвана за ръка. И това се повтори, докато излязоха и петте и вратата се затвори зад тях.

Всички се обърнаха и се втренчиха в нея. През открехнатата врата се промъкна ръка и с помахване ги отпрати, сетне се изгуби.

Момиченцата стояха и не помръдваха. Като парализирани.

Камерата леко се разклати и тогава едно от децата се извърна и погледна в обектива. Гамаш предположи, че операторът ги е повикал. Може би е държал плюшено мече или бонбони. Нещо, с което да привлече вниманието им.

Едно от момиченцата се разплака, останалите се пръснаха, картината примигна и екранът почерня.

Отново и отново зрителите наблюдаваха телевизора в малката стаичка на Клара, съвсем забравили за пастета и питиетата.

Отново и отново момиченцата излизаха от симпатичната къщичка, сетне някой ги прибираше, за да опитат пак. Най-накрая се появи първото дете с широка усмивка на лицето, после дойде сестричката му и весело го улови за ръката.

После още една и още една.

И още една.

Излязоха от къщичката, разходиха се из градината, покрай бялата оградка. Усмихваха се и махаха.

Пет щастливи момиченца.

Гамаш погледна към Мирна, Оливие, Клара, Жил и Габри. Погледна към Рут — по бръчките на лицето и, всяка от тях като Гранд Каньон на скръбта, се стичаха сълзи.

От екрана на телевизора петзначките Уеле се усмихваха с еднакви усмивки и махаха по еднакъв начин към обектива. След миг картината изчезна. Гамаш знаеше, че това са кадрите, които показват петзначките като съвършени малки момиченца, които водят приказен живот. Спасени от бедността, далеч от всякакви конфликти. Този запис се продаваше на информационните агенции по целия свят и някои от тях и до днес го използваха в документални филми за живота на сестрите.

Доказателство за това колко голям късмет бяха извадили петзначките Уеле.

Гамаш и останалите в стаята разбираха на какво бяха станали свидетели току-що. Раждането на една легенда. Но бяха видели и нещо разбито. Счупено. Непоправимо наранено.

* * *

— Откъде знаеш за това? — попита Терез. — Не се е обсъждало по време на процеса.

— Попаднах на намеци, че се е случило нещо между тях двамата. Нещо почти смъртоносно.

— Наистина ли искаш да разбереш? — настоя съпругата му и го изгледа изпитателно.

— Трябва да разбера — рече й той.

— Остава си между нас.

В отговор Жером я погледна едновременно с насмешка и с раздразнение:

— Няма да го напиша в блога си, обещавам.

Терез не се разсмя. Дори не се усмихна. И не за първи път Жером Брюнел се зачуди дали изобщо му трябва да чува тази история.

— Седни — подкани го тя и го поведе към удобния диван. Настаниха се с лице към вратата така, че виждаха гърбовете на останалите гости.

— Пиер Арно започна успешна кариера в едно от районните управления на Sûretè в Северен Квебек — заразказва Терез. — В резерват на индианското племе кри край залива Джеймс. Реки от алкохол. Смъркане. Общинските жилища бяха трагични. Водопроводите за чисти и отходни води се смесваха. Ширеха се болести и престъпност. Същинска помийна яма.

— Насред рая — довърши Жером.

Терез кимна. Това, разбира се, правеше трагедията още по-голяма.

Околностите на залива Джеймс бяха възхитителни, природата бе девствена. По онова време. Десетки хиляди квадратни километри дива флора и фауна, бистри сладководни езера, риби, дивеч и вековни гори. Това място обитавали индианците кри. Там живеели и техните богове.

Но преди сто години индианците се срещнали с дявола и сключили сделка с него.

В замяна на всичко, от което се нуждаели — храна, медицинско обслужване, домове, образование, чудесата на съвременния живот — трябвало просто да преотстъпят правата върху земите на своите деди.

Но не всички. Щели да получат хубав парцел, където да могат да ловуват и да хващат риба.

Какво щяло да стане, ако откажели да подпишат?

Правителството, така или иначе, щяло да им отнеме земята.

Сто години преди агент Пиер Арно да кацне със своя хидроплан и кракът му да стъпи в резервата, Великият вожд и министърът по индианските въпроси на Канада се срещнали.

Документът бил подписан.

Сделката била сключена.

Кри получили всичко, което искали. Освен свободата си.

И вместо да процъфтяват, започнали да затъват.

— Още преди пристигането на Арно резерватът бил гето, в което каналите разпръсквали зараза, хората се предавали на зависимости и тънели в отчаяние — разказваше Терез. — Животът им бил толкова пуст, че се изнасилвали или пребивали едни други просто за развлечение. И все пак кри съхранили достойнството си много по-дълго, отколкото човек би предположил. Чак няколко поколения по-късно те най-накрая били лишени от достойнство и самоуважение, не им била останала никаква надежда. Индианците си мислели, че животът им няма накъде да се влоши повече. Но предстояло точно това.

— Какво се случило? — попита Жером.

— Пристигнал Пиер Арно.

* * *

"Тук момичетата молят за благословията на баща си — обясняваше дикторът от кинопрегледа така, сякаш разказваше за бомбардировките над Лондон. — Като послушни деца. Този ритуал все още се практикува в отдалечените райони на Квебек."

Произнесе името на провинцията като "Куийбек", а гласът му бе снишен, като че ли говореше за рядък животински вид, заснет в естественото си обиталище.

Както седеше, Гамаш се наведе към екрана. Момичетата вече бяха на осем-девет години. Не се намираха в приказната си къщурка. Отново бяха в семейната ферма. През прозорците се виждаше, че навън е зима.

Палтата, шапките и кънките им бяха прилежно окачени на кукички до входната врата. Стикове за хокей бяха подпрени в ъгъла. Детективът разпозна старата печка на дърва, парцалената черга и мебелировката от първата лента, заснета веднага след раждането на момичетата. Почти нищо не се бе променило. Като в музей.

Сестрите стояха на колене със сключени пред гърдите ръце и склонени глави. Носеха напълно еднакви рокли, еднакви обувки, еднакви панделки в косите. Гамаш се запита как ли ги различават хората, но после си каза, че едва ли си правят труда. Щом момичетата бяха пет, подробностите нямаха значение.

Мари-Ариет бе коленичила зад дъщерите си.

За първи път майката на петзначките се появяваше в някой от кинопрегледите. Гамаш опря лакти на коленете си и се наведе още по-напред, като се опитваше да огледа добре тази майка героиня.

С изненада си даде сметка, че всъщност не я вижда за първи път. Именно Мари-Ариет бе избутвала дъщерите си да излязат от онази къщурка. И бе затваряла вратата зад тях.

Отново и отново. Докато момичетата го бяха направили както трябва.

Детективът бе предположил, че е някой продуцент от НКС или дори дойка или учителка. Но беше собствената им майка.

Изидор Уеле стоеше насред стаята, обърнат към семейството си, с протегнати напред ръце. Очите му бяха затворени. Лицето му беше с празно изражение като на зомби, което търси просветление.

Гамаш си спомни ритуала. Това бе новогодишната благословия за децата от техния баща. Тържествена и изпълнена със смисъл молитва, която обаче все по-рядко се практикуваше в Квебек. Самият той никога не бе обмислял да изпълни този ритуал, а дори да бе опитал, Рен-Мари, Ани и Даниел щяха да се скъсат от смях. За миг му мина през ума, че наближаваха празници и цялото семейство щеше да се събере в Париж. Можеше да предложи ритуала на първия ден от Новата година, когато щеше да е обкръжен от всичките си деца и внуци. Само за да види израженията им. Почти си струваше да опита. Но пък майката на Рен-Мари си спомняше, че когато е била малка, е коленичила редом с братята и сестрите си, за да получи такава благословия.

И ето — подобен ритуал се бе разигравал заради ненаситната публика на кинопрегледите, насядала в затъмнените салони из целия свят в средата на четиресетте години на миналия век. Документираният живот на петзначките им е бил прожектиран като прелюдия преди най-новия филм на Кларк Гейбъл или Катрин Хепбърн.

Усещаше се много отчетливо манипулативният характер на това, което виждаха в архивните черно-бели кадри. Постановка, която цели определен ефект. Подобно на индианските барабани и танци, които се изпълняваха срещу заплащане пред туристите.

Абсолютно автентични. Но по-скоро меркантилни, отколкото духовни.

Предполагаше се, че сестрите се молят за благословията на баща си. Гамаш се запита за какво ли се моли баща им.

"Очарователната церемония е приключила и момичетата се подготвят да излязат навън за игри" — обяви гласът с тон, който приличаше на съобщение за трагичния десант при Диеп[60].

Последваха кадри, в които петзначките си обличаха зимни гащеризони, весело се закачаха, гледаха към обектива и се смееха. Бащата им помогна да си вържат кънките и им подаде хокейните стикове.

Появи се Мари-Ариет и надяна плетени шапки на главите им. Гамаш забеляза, че всяка шапка имаше различен декоративен мотив. Снежинки, елхички. Майката установи, че има една шапка в повече и я изхвърли извън кадър. Но не леко и небрежно. Метна я така, сякаш шапката я бе ухапала.

Издайнически жест. Показваше жена на ръба на търпението, чийто гняв бе способен да избухне от нещо толкова банално като една излишна шапка. Беше изнервена и изтощена. Съсипана.

Майката се обърна към камерата и погледна така, че кръвта на главния инспектор се смрази. Сетне жената се усмихна.

Точно такива моменти търсеха полицаите, които разследваха убийства — едва забележимите противоречия. Между казаното и стореното. Между интонацията и думите.

Между изражението на Мари-Ариет и нейните дела. Усмивката срещу захвърлената шапка.

Тази жена се разкъсваше, а може би дори се сриваше. През такива процепи се промъкваха разследващите, за да стигнат до сърцевината на проблема.

Гамаш се взираше в екрана и се питаше как бе стигнала дотук тази жена, която с мъка бе изкачила стъпалата до Ораторията на Свети Йосиф, за да се моли за деца.

Главният инспектор предположи, че раздразнението й е било насочено към вездесъщия доктор Бернар и именно него се е опитала да задържи извън кадъра. Искало й се е поне веднъж той да остави родителите насаме с децата им.

И бе успяла. Към когото и да е бил насочен жестът й, той бе отстъпил назад.

Но Гамаш виждаше, че това е отчаяно действие. Толкова уморен човек не можеше да удържи фронта задълго.

Гамаш си спомни стих от едно от произведенията на Рут:

Отдавна мъртва и погребана в друг град, мама още не напуска моя свят.

Само около пет години по-късно Мари-Ариет щеше да е мъртва. И около десет години по-късно Виржини вероятно щеше да посегне на собствения си живот. Какво бе казала Мирна? Вече нямаше да има петзначки. Щяха да се превърнат в четворка, после тройка и двойка близначки. Накрая щеше да остане само една. Единствено дете.

"И Констанс" щеше да бъде просто Констанс. А сега вече я нямаше и нея.

Детективът се вгледа в засмените сестри, облечени в зимни гащеризони, и се опита да различи онова момиче, което сега лежеше в монреалската морга. Но не успя.

Изглеждаха съвсем еднакви.

"Да, тези калени канадци прекарват дългите зимни месеци в риболов на леда, каране на ски и игри на хокей — дуднеше мрачният диктор. — Дори момичетата."

Петзначките помахаха към камерата и се запътиха, клатушкайки се на кънките си, към вратата.

В края на лентата Изидор им помаха жизнерадостно, а сетне се прибра в къщата. Затвори вратата зад себе си и погледна в обектива, но Гамаш осъзна, че погледът му всъщност е насочен леко встрани. Не към окото на камерата, а към нечии очи, които бяха зад кадър.

Дали бе погледнал жена си? Или доктор Бернар? Или някого другиго?

В погледа му се четеше молба за одобрение. За пореден път Гамаш се зачуди за какво ли се бе молил Изидор Уеле и дали някога бе получил отговор на молитвите си.

Но нещо не беше съвсем на място. Нещо в този филм не съответстваше на информацията, която главният инспектор бе събрал досега.

Той покри устата си с ръка и се вторачи в черния екран.

* * *

— Ще те попитам следното — рече Терез Брюнел. — Знаеш ли кой е най-сигурният начин да унищожиш някого?

Жером поклати глава.

— Първо печелиш доверието му — произнесе тя и впери поглед в очите на съпруга си. — После го предаваш.

— Кри са се доверявали на Пиер Арно, така ли? — попита Жером.

— Той е помогнал за възстановяването на реда. Отнасял се е с тях с уважение.

— А после?

— После, когато станали ясни плановете за новата хидроелектроцентрала и се разбрало, че заради нея ще бъде унищожено и малкото останало от територията на индианците, Арно ги убедил да се примирят.

— Как го е постигнал? — поинтересува се Жером. Като квебекчанин винаги се бе гордял с огромните язовирни стени. Да, беше наясно, че районите далеч на север са пострадали заради тях, но смяташе, че жертвата си е заслужавала. Самият той не бе жертвал нищо.

— Вярвали са му. Години наред ги е уверявал, че е техен приятел и съюзник. По-късно онези, които се съмнявали в него или поставяли под въпрос мотивацията му, изчезвали.

Жером усети как стомахът му се свива.

— Той го е правел?

Терез кимна:

— Не знам дали поначало е бил толкова корумпиран, или с времето се е корумпирал, но е правел точно това.

Жером сведе очи и се замисли за името, което бе открил. Онова, което беше заровено под Арно. Ако Арно се бе устремил към дъното, другият човек направо го копаеше. А години по-късно Жером Брюнел го бе изровил.

— Кога се е намесил Арман? — попита Жером.

— Жена от племето кри, старейшина, била изпратена в град Квебек, за да потърси помощ. Искала да съобщи на някого от властите, че изчезват млади мъже и жени. Загиват. Откривали ги обесени, простреляни или удавени. В районното управление на Sûretè пренебрегвали смъртните случаи и ги описвали като инциденти или самоубийства. Някои младежи откри изчезвали безследно. От Sûreté ги обявявали за избягали. Вероятно далеч на юг. Предполагали, че ще се намерят в някое свърталище на наркомани или в изтрезвителното в Троа Ривиер или Монреал.

— И тази жена е пътувала до град Квебек, за да помоли някого да помогне да издирят младежите? — попита Жером.

— Не, искала е да каже на властите, че всичко това са лъжи. Собственият й син бил един от изчезналите. Индианката знаела, че не става въпрос за бягства, нито че смъртните случаи са били инциденти или самоубийства.

Жером виждаше как ровичкането в тези спомени се отразява на Терез. Като управленски кадър в Sûretè. Като жена. Като майка. На него също му прилошаваше, но вече бяха отишли твърде далеч. Не можеха да спрат насред това тресавище. Трябваше да продължат напред.

— Никой не й повярвал — каза Терез. — Не й обръщали внимание, взимали я за побъркана. Поредната пияна дивачка. Положението още повече се влошавало, защото не знаела къде се намира Парламентът на Квебек и спирала хората, които отивали към "Шато Фронтенак" или се връщали оттам.

— Хотела ли имаш предвид?

Терез кимна:

— Сградата е толкова внушителна, че жената си казала, че сигурно там се намират хората от властта.

— А Арман как се замесил в тази история?

— Бил в град Квебек на конференция в "Шато", минал покрай една пейка и видял на нея индианката. Изглеждала отчаяна. Попитал я какво има.

— И тя му разказала? — попита Жером.

— Всичко. Арман се опитал да разбере защо не е отишла с тази информация направо в Sûretè.

Терез сведе поглед към изящния си маникюр.

С периферното си зрение Жером забеляза, че гостите, които се бяха събрали в стаята с телевизора, започват да се разотиват. Но не искаше да пришпорва жена си. Най-накрая бяха стигнали до дъното на блатото, до последните думи, които трябваше да бъдат изтеглени на повърхността. Терез очевидно се бореше с нежеланието да изрече онова, което не биваше да бъде изречено.

— Старейшината от племето кри му казала, че не е докладвала на Sûretè, защото именно хора от Sûretè били отговорни за тези злодеяния. Избивали младите индианци. Вероятно и собствения й син.

Жером впери взор в очите на съпругата си. Задържа познатия поглед. Не искаше да го изпусне, да й позволи да потъне в свят, където бе възможно да се случи такова зверство. Усещаше, че Терез почти изпитва облекчение. Тя се надяваше, че вече наближава краят. Че най-лошото е отминало.

Но Жером знаеше, че все още са много далеч от най-лошото. А краят съвсем не наближава.

— Какво направил Арман тогава?

Мъжът забеляза, че Клара тръгва към кухнята, а Оливие се насочва към тях двамата. Но продължи да гледа съпругата си право в очите.

Тя се наведе към него и точно преди Оливие да се приближи, прошепна:

— Повярвал й.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

— Вечерята! — извика Клара.

Бяха изгледали видеозаписите до края. След кадрите на НКС и кинопрегледите имаше още клипове с петзначките. На първото им причастие, на среща с младата кралица, приклекнали в реверанси пред министър-председателя.

В пълен синхрон, разбира се. А великият човек се смееше удовлетворено.

Докато вадеше ястието от фурната, Клара си мислеше колко е странно да види като малко дете една жена, която познаваше само като старица. Още по-странно бе да я гледа как пораства. Да види толкова много от живота й и толкова малко за самата нея.

Последователното гледане на филмите в началото бе очарователно, после стана смущаващо и накрая бе съкрушително. Усещането бе още по-странно заради това, че нямаше как да разбере коя точно е Констанс. Всичките бяха Констанс. И никоя не беше.

Записите свършиха внезапно към края на юношеските години на сестрите.

— Да ти помогна? — предложи Мирна и издърпа топлия хляб от ръката на Клара.

— Как ти се сториха филмите? — попита Клара, докато прехвърляше току-що нарязаната от Мирна франзела в панер. Оливие подреждаше чинии на дългата чамова маса, а Габри овкусяваше салатата.

Рут се опитваше да запали или свещите, или цялата къща. Арман не се виждаше никакъв, а Терез и съпругът й Жером също бяха изчезнали.

— Все ми е пред очите първата сестра — мисля, че е Виржини. Как гледа към камерата.

Мирна спря да реже хляб и замислено зарея поглед някъде пред себе си.

— Имаш предвид онзи момент, когато майка им не ги пусна да влязат обратно в къщата? — попита Клара.

Мирна кимна и си спомни, че когато бе разговаряла с Гамаш, бе използвала къщата като пример и бе казала, че от емоционална гледна точка Констанс се е заключила и барикадирала вътре в дома си.

Кое ли е по-лошото, запита се бившата психоложка. Да стоиш заключен вътре или да си отвън и да не можеш да влезеш, защото е заключено?

— Били са много малки — рече Клара и измъкна ножа от неподвижната ръка на приятелката си. — Може би Констанс е забравила за случката.

— О, със сигурност си я е спомняла — възрази Мирна. — Всички те са я запомнили. Дори и да не са запаметили ясно събитията, чувствата са останали.

— Не са могли да разкажат на никого — промълви Клара. — Дори на родителите си. Особено на родителите си. Чудя се как ли би повлияло едно такова преживяване на човек.

— Аз знам как.

Обърнаха се към Рут, която тъкмо бе драснала поредната кибритена клечка. Зяпаше я кривогледо, докато гореше. Точно преди да опърли пожълтелите си нокти, старицата духна пламъчето.

— Как? — попита Клара. В стаята се възцари тишина и всички погледи се насочиха към възрастната поетеса.

— Превръща малкото момиче в стар моряк[61].

Всички въздъхнаха дружно. Помислили бяха, че Рут може би знае отговора. Но не трябваше да очакват мъдрост от една пияна дърта пироманка.

— Албатросът? — обади се Гамаш.

Стоеше на вратата между дневната и кухнята. Мирна се почуди от колко ли време слуша разговора.

Рут драсна още една кибритена клечка и Гамаш се вторачи в пламтящите й очи, отвъд огъня, чак до овъгленото сърце.

— Това пък какво означава? — наруши мълчанието Жил. — Стар моряк и риба тон?

— Не албакор[62], а албатрос — поправи го Оливие.

— О, за бога! — тросна се Рут, махна рязко с ръка и пламъчето угасна. — Някой ден ще умра и тогава какво ще стане с разговорите ви за култура, тъпанари такива?

— Touche[63] — рече Мирна.

Рут изгледа Гамаш строго още веднъж и се обърна към останалите присъстващи:

— "Балада за Стария моряк"? — Когато видя срещу себе си само празни погледи, опита отново: — Епична поема. Колридж?

Жил се наведе към Оливие и прошепна:

— Нали няма да ни я рецитира? Стига ми поезията у дома.

— Вярно — каза Рут. — Нали хората все бъркат творбите на Одил с Колридж.

— Поне и двамата пишат в рими — намеси се Габри.

— Невинаги — призна Жил. — В последното стихотворение на Одил "ряпа" се римува с "краварник".

Рут въздъхна толкова шумно, че поредната клечка в ръката й угасна.

— Добре, ще се престраша — рече Оливие. — Защо онова, което гледахме, ти напомни за "Балада за Стария моряк"?

Рут се озърна:

— Не ми казвайте, че само ние двамата с Клузо[64] сме получили класическо образование.

— Чакайте малко — включи се Габри. — Сетих се. Не бяха ли старият моряк и Елън Дедженеръс[65] тези, които спасяваха Немо от един аквариум в Австралия?[66]

— Май беше Малката русалка — рече Клара.

— Така ли? — обърна се готвачът към нея. — Защото аз като че ли си спомням…

— Стига! — прекъсна ги Рут с махване на ръка. — Старият моряк носел тайната си, под формата на мъртвия албатрос, увесена на врата си. Знаел, че единственият начин да се отърве от нея бил да разкаже на хората. Да свали бремето си. Затова спрял един непознат, който отивал на сватба, и му разказал всичко.

— И каква била тази тайна? — поинтересува се Жил.

— Морякът убил албатрос, докато плавал — обясни Гамаш и продължи да говори, докато пренасяше панера с хляб от кухнята до масата в трапезарията. — Вследствие на жестокото му деяние Господ отнел живота на всички останали от екипажа му.

— Божке! — възкликна Жил. — То и аз не си падам много по лова, ама не бихте ли казали, че Господ малко е попрекалил?

— Само морякът бил пощаден — продължи Гамаш. — За да се измъчва от чувство за вина. Когато най-накрая го спасили, осъзнал, че ще бъде свободен чак когато разкаже за случилото се.

— За смъртта на някаква птица? — попита Жил, който явно все още се опитваше да осмисли идеята.

— За това, че е било убито невинно създание — обясни Гамаш. — Че той е бил отговорен за смъртта му.

— Човек би си помислил, че и Господ трябва да отговаря за смъртта на целия екипаж — предположи Жил.

— Оф, я млъквай! — сопна се Рут. — Старият моряк навлякъл проклятие върху себе си и върху другарите си на кораба. Вината била негова и той трябвало или да си признае, или да я носи до края на живота си. Схващаш ли?

— Пак не ми се връзва — изломоти Жил.

— Ако това ти е трудно, опитай се да прочетеш "Кралицата на феите"[67].

— Кралица на феите ли? — попита Габри с надежда. — Това ми звучи като нещо, което мога да чета преди лягане.

Седнаха да вечерят, като всички гости се надпреварваха за местата по-далече от Рут и патицата й.

Гамаш изгуби надпреварата.

Може би въобще не взе участие в нея.

Може би спечели.

— Смятате ли, че Констанс е носела албатрос на шията си? — попита той Рут, докато сипваше в чинията й пилешко и кнедли.

— Каква ирония, нали? — констатира Рут, без да му благодари. — Да си говорим за убийството на невинна птица, докато вечеряме пилешко.

Габри и Клара оставиха вилиците си. Другите се престориха, че не са чули. Все пак ястието беше много вкусно.

— И кое е било като албатрос за Констанс? — попита Оливие.

— Защо питаш мен, тъпако? Откъде да знам?

— Нали мислиш, че е имала тайна? — упорстваше Мирна. — Нещо, заради което е изпитвала вина?

— Виж какво — Рут остави приборите си на масата и се втренчи в Мирна, която седеше срещу нея, — ако бях врачка, какво щях да казвам на хората? Щях да ги погледна в очите и да изрека…

Старицата се обърна към Гамаш и раздвижи кокалестите си ръце напред-назад пред усмихнатото му изражение. Сниши глас и заговори с неясен източноевропейски акцент:

— Носиш тежко бреме. Тайна. Нещо, което не си казвал на никое живо същество. Сърцето ти се къса, но трябва да споделиш тази тайна.

Рут отпусна ръце, но продължи да гледа настоятелно Гамаш. Той не продума, но сякаш се вкамени.

— Всеки има тайни — заяви Рут тихо. Говореше на главния инспектор.

— Права сте, разбира се — съгласи се Гамаш и набоде с вилицата си хапка от вкусното ястие. — Всички носим своите тайни. Повечето отнасяме в гроба.

— Но някои тежат повече от други — рече възрастната поетеса. — Карат ни да се препъваме и да залитаме. Забавят ни. И вместо да ги отнесем в гроба, гробът идва да ни погълне заедно с тях.

— Според теб това ли се е случило с Констанс? — попита Мирна.

Рут задържа погледа си още малко върху замислените кафяви очи на Гамаш, сетне го откъсна и го насочи към отсрещния край на масата.

— А ти не мислиш ли така, Мирна?

Още по-плашещ от подобна мисъл бе фактът, че Рут се обърна към Мирна по име. Изненадващо и внезапно трезвена, старата поетеса бе толкова сериозна, че забрави да забрави името на Мирна.

— Каква мислиш, че е била тайната й? — попита и Оливие.

— Мисля, че тайно е била травестит — отвърна Рут с такава сериозност, че веждите на Оливие подскочиха нагоре, но бързо се спуснаха и той я изгледа сърдито изпод тях. Габри, който седеше до партньора си, се разсмя:

— Кралица на феите, значи — заключи той.

— Откъде, по дяволите, да знам тайната й? — попита Рут.

Гамаш хвърли поглед към Мирна, която седеше срещу него.

Подозираше, че тя е била "специалният гост" — човекът, с когото Констанс Уеле е избрала да сподели бремето си. Но така и не е получила възможност.

Все повече се усилваше подозрението му, че неслучайно Констанс Уеле, последната жива от петзначките, е била убита, докато се е приготвяла да замине за Трите бора.

Някой е искал да й попречи да стигне до селото.

Някой е искал да я спре, да не й позволи да споделя тайната, която й е тежала.

И тогава на Гамаш му хрумна една друга мисъл. Ами ако Мирна не е била единственият "специален гост"? Ако Констанс е споделила с някого другиго?

До края на вечерята гостите продължиха да разговарят за плановете си за Коледа — каква храна ще приготвят за празничната трапеза и как ще организират предстоящия коледен концерт.

Всички освен Рут участваха в раздигането на масата, а през това време Габри извади от хладилника приготвения от Оливие десерт — трайфъл от слоеве бишкоти, яйчен крем, прясна бита сметана и сладко с бренди.

— Любовта, която не смее да изрече името си[68] — прошепна Габри, обгърнал нежно в ръце кулинарното творение на своя партньор.

— Как мислиш, колко калории е? — поинтересува се Клара.

— Не питай — отвърна Оливие.

— Не ни казвай — рече Мирна.

След вечерята масата бе раздигната, чиниите — измити, а гостите започнаха да се разотиват. Навличаха тежките си палта и ровеха в бъркотията от обувки до вратата в коридора, за да намерят своите ботуши.

Гамаш усети как някой го докосва по ръката над лакътя. Жил го дръпна в далечния ъгъл на кухнята.

— Май измислих как да ви свържа с интернет — заяви дървосекачът с грейнали очи.

— Наистина ли? — не смееше да повярва Гамаш. — Как?

— Там горе вече има кула. Знаете я.

Детективът погледна събеседника си озадачено:

— Не мога да си спомня. Ако я има, щяхме да я виждаме, поп.

— Не, и точно това й е най-хубавото — говореше все по-въодушевено Жил. — На практика е невидима. Всъщност е трудно да я забележите дори ако стоите точно под нея.

Гамаш не изглеждаше убеден. Макар да не познаваше гората в околността така добре като Жил, все пак я познаваше достатъчно добре. Но не можеше да се сети за какво намеква дървосекачът.

— Направо казвайте — настоя главният инспектор. — За какво говорите?

— Когато Рут спомена за онази убита птица, си помислих за лов. Оттам си спомних за чакалото.

Главният инспектор зяпна от удивление. "Mercde" — каза си. Ловджийското чакало. Онази дървена конструкция високо горе в короната на едно от дърветата в гората. Представляваше площадка с дървен парапет, изградена от ловци. Там можеха да седят удобно и да чакат някоя сърна да мине наблизо. За да я застрелят. Съвременният еквивалент на Стария моряк в неговото гарваново гнездо.

За човек като Гамаш, станал свидетел на толкова много смърт, чакалото бе срамно място.

Но може би днес бе дошъл мигът, в който това място можеше да изкупи някогашните си грехове.

— Чакалото — прошепна детективът. Всъщност се бе качвал там още при първото си посещение в Трите бора, когато дойде да разследва убийството на госпожица Джейн Нийл, но години наред не се бе сещал за него. — Ще свърши ли работа?

— Мисля, че да. Не е толкова високо, колкото телекомуникационните кули, но се намира на върха на хълма и е стабилно. Със сигурност може да закрепим сателитна чиния там горе.

Гамаш махна на Терез и Жером и съобщи:

— Жил е измислил как да монтира сателитна чиния нависоко.

— Как? — попитаха съпрузите Брюнел в един глас и главният инспектор им обясни.

— Ще стане ли? — усъмни се Жером.

— Няма как да знаем, докато не пробваме, разбира се — рече Жил, но макар и не напълно уверен бе усмихнат и видимо обнадежден. — Докога трябва да се качи?

— Чинията и останалото оборудване трябва да пристигнат по някое време тази вечер — отговори Гамаш, а Терез и Жером го погледнаха удивено.

Жил ги съпроводи до вратата. Останалите гости тъкмо си тръгваха. Четиримата си облякоха връхните дрехи, нахлузиха ботушите, шапките и ръкавиците си. Благодариха на Клара и излязоха.

Дървосекачът спря до колата си.

— Значи ще се отбия утре сутринта — рече. — Á demain.[69]

Стиснаха си ръцете и когато Жил се качи в автомобила и потегли, Гамаш се обърна към съпрузите Брюнел:

— Бихте ли разходили Хенри? Иска ми се да разменя няколко думи с Рут.

Терез пое повода на кучето.

— Няма да питам какви думи.

* * *

— Добре.

Силвен Франкьор вдигна поглед за миг от документа, който неговият заместник бе свалил, след което отново се съсредоточи върху компютъра. Намираха се в кабинета на главния комисар в неговия дом.

Докато шефът четеше доклада, Тесие се опитваше да разчете изражението му. Въпреки че от дълги години работеше за главния комисар, така и не го бе постигал.

С класически красиви черти, на възраст малко над на човек. Способен бе да цитира Чосър и Тинтин[70] на книжовен френски или на жуал[71]. Поръчваше си poutine[72] за обяд и foie gras[73] за вечеря. Беше много различни неща. За много хора. Беше всичко и нищо.

Но Франкьор също имаше шеф. Някого, пред когото отговаряше. Тесие само веднъж бе виждал главния комисар в компанията на този човек. Разбира се, не му бе представен като шефа на Франкьор, но Тесие се бе досетил по поведението на своя началник. "Раболепие" бе твърде силна дума, но Тесие бе забелязал напрежение. Франкьор бе напрегнат в желанието си да угоди на въпросния човек така, както Тесие се стараеше да угоди на Франкьор.

В началото това се бе сторило забавно на Тесие, но усмивката му се бе изпарила, когато осъзна, че имаше някой, който беше страшен за най-страшния човек, когото познаваше.

Накрая Франкьор се облегна назад и се залюля леко в стола си.

— Трябва да се връщам при гостите си. Доколкото виждам, е минало добре.

— Идеално. — Тесие запази изражението си спокойно, а гласа си безизразен. Научил се бе да копира поведението на шефа си. — Екипирахме се и се въоръжихме, качихме се на бронирания бус. Докато стигнем до целта, Бовоар едва се държеше на краката си. Погрижих се част от веществените доказателства да се озоват в пликче в джоба му с най-добри пожелания от мен.

— Подробностите не ме интересуват — прекъсна го Франкьор.

— Извинете, сър.

Тесие знаеше, че тези детайли не отвращават началника му. Просто не му пукаше за тях. Единственото, от което се интересуваше, бе работата да е свършена. Подробностите оставяше изцяло на подчинените си.

— Искам да го изпратя на още една мисия.

— Още една?

— Проблем ли е, инспекторе?

— По мое мнение е загуба на време, сър. С Бовоар е свършено. Вече е направил последната крачка отвъд ръба и виси във въздуха. Просто още не е паднал. Но е неизбежно. За него няма връщане назад, няма и при кого да се върне. Изгубил е всичко и е наясно с това. Излишно е да го изпращате на следваща мисия.

— Така ли? Нима мислиш, че това има нещо общо с Бовоар?

Спокойствието трябваше да го предупреди. Със сигурност леката усмивка беше издайническа. Но инспектор Тесие бе снел погледа си от лицето на Франкьор.

— Разбирам, че има общо с главен инспектор Гамаш.

— Нима?

— Видяхте ли това тук…

Тесие се наведе напред и посочи на екрана на компютъра. Не обърна внимание, че главният комисар не сваляше очи от него. Почти не мигаше.

— Доклада на психотерапевта, доктор Фльори. Гамаш е бил толкова разстроен, че е отишъл при него днес. В събота.

Твърде късно вдигна поглед и срещна смразяващите очи. Промълви:

— Изтеглихме информацията от компютъра на доктор Фльори днес следобед.

Надяваше се да долови някакъв знак на одобрение. Леко размекване. Признак на живот. Но отсреща го гледаше само онзи мъртвешки поглед.

— Твърди, че Гамаш е излязъл извън контрол. Едва ли не бълнува. Не виждате ли?

Още докато произнасяше тези думи, Тесие осъзна, че беше по-добре да се застреля. И бе готов да го направи. Франкьор виждаше всичко на десет крачки пред всички останали. Именно затова бяха толкова близо до успеха.

Натъкнаха се на няколко неочаквани препятствия. Престрелката във фабриката бе едно от тях. Заговорът за взривяване на язовирната стена бе разкрит. Отново от Гамаш.

Но точно поради тази причина докладът на психотерапевта бе още по-приятен. Главният комисар трябваше да е доволен. Тогава защо гледаше така? Тесие усети как кръвта му изстива, съсирва се във вените и сърцето му бие все по-тежко.

— Ако Гамаш се опита някога да изнесе информация, можем да пуснем доклада на собствения му психотерапевт. Доверието в него ще се срине. Никой не би повярвал на човек, който… — Тесие се взря в текста и се помъчи да открие съвършеното изречение. Намери го и прочете: — "страда от мания за преследване и във всичко вижда конспирации и заговори".

Тесие прегледа текста надолу, като бързо плъзгаше поглед. Опитваше се да издигне стена от защитни думи между себе си и Франкьор.

— "Главен инспектор Гамаш е не просто пречупен — продължи да чете, — а разбит на парчета. Когато се върна от коледната си ваканция, ще препоръчам да бъде освободен от длъжност."

Тесие вдигна поглед и отново срещна ледените очи. Нищо не се бе променило. Дори да бяха проникнали под повърхността, думите му се бяха натъкнали на още лед. По-студен. По-древен. Безкраен.

— Изолиран е — добави Тесие. — От следователите, които работеха с него преди, е останала само инспектор Лакост. Другите или сами са отишли в други отдели, или вие сте ги преместили. Дори последният му съюзник сред управленските кадри, комисар Брюнел, го изостави. И тя смята, че се е побъркал. Имаме записи от нейния кабинет. А Гамаш споменава разговора им ето тук.

Инспекторът отново се разрови в доклада на психотерапевта:

— Ето, виждате ли? Признава, че са заминали за Ванкувър.

— Може и да са заминали, но успяха да стигнат далеч — проговори най-накрая Франкьор. — Съпругът на Терез Брюнел се оказа нещо повече от хакер любител. Почти успя да ни открие.

Гласът му бе непринуден, в пълен контраст със смразяващия поглед.

— Почти — съгласи се Тесие и побърза да успокои началника си, — но не съвсем. А това, което откри, го уплаши до смърт. Брюнел изключи компютъра си. Оттогава не го е включвал.

— Видя твърде много.

— Той няма представа какво е видял, сър. Няма да може да свърже фактите.

— Но Гамаш ще успее.

Ред бе на Тесие да се усмихне:

— Доктор Брюнел не му е разказал. А сега и той, и комисарят са във Ванкувър, възможно най-далеч от Гамаш. Изоставиха го. Сам е. Признал си го е пред своя психотерапевт.

— Къде се намира в момента?

— Разследва убийството на петзначката. Прекарва по-голямата част от времето си в някакво малко селце в провинцията, а когато не е там, Бовоар го разсейва. Вече е твърде късно. Не може да спре това, което ще се случи. А и бездруго въобще не знае какво ще се случи.

Главен комисар Франкьор се изправи. Бавно. Тежко. Заобиколи бюрото си. Тесие се надигна непохватно от стола си, отстъпи назад — още крачка, още две — докато усети как гърбът му опира в библиотеката.

Франкьор спря на няколко сантиметра от своя заместник. Не сваляше очи от Тесие.

— Знаеш ли какъв е залогът?

По-младият мъж кимна.

— Знаеш ли какво ще се случи, ако успеем?

Тесие кимна отново.

— А ако не успеем?

На Тесие никога не му бе минавала мисълта, че е възможно да се провалят, но сега се замисли и осъзна какво щеше да означава това.

— Искате ли да се погрижа за Гамаш, сър?

— Още не. Ще предизвика твърде много въпроси. Трябва да направиш всичко възможно доктор Брюнел и Гамаш да не се приближават на по-малко от хиляда километра един от друг. Ясно ли е?

— Да, сър.

— Ако имаш подозрения, че Гамаш е напът да стигне до истината, трябва да му отвлечеш вниманието. Не би трябвало да се затрудниш.

Докато Тесие вървеше към колата си, си мислеше колко прав бе Франкьор. Нямаше да се затрудни. Само едно малко побутване и Жан Ги Бовоар щеше да полети. И да се стовари върху главен инспектор Гамаш.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

Жером и Терез разхождаха Хенри около селския площад. Правеха втора обиколка, увлечени в разговор. Студът хапеше, но имаха нужда от свежия въздух.

— Значи Арман е разследвал това, което му е разказала старейшината от племето кри, и е открил, че думите й са истина — рече Жером. — Какво е направил тогава?

— Постара се да има неоспорими доказателства, а след това ги е представил на съвета.

Ставаше въпрос за съвета на комисарите, както знаеше Жером. Висшето ръководство на Sûretée. Сега и Терез бе част от него, но по онова време е била обикновен агент, наскоро приет в редиците на пазителите на реда. Нямала представа за земетресението, което щяло да разлюлее всичко, което в квебекската полиция смятали за непоклатимо.

"Служба, почтеност, справедливост." Девизът на Sûreté.

— Знаел е, че ще бъде почти невъзможно да убеди комисарите, а дори и да успеел, те щели да се постараят да защитят Арно и репутацията на полицията. Арман поговорил с двама от членовете на съвета, за които предполагал, че ще го подкрепят. Единият бил готов, а другият — не. Принуден бил да поиска среща със съвета. Дотогава Арно и още няколко души вече подозирали за какво става въпрос. Първо отказали молбата на Арман да свикат заседание.

— Какво ги накарало да променят решението си? — попита Жером.

— Арман заплашил, че ще даде гласност на разкритията си.

— Шегуваш се.

Но още докато го изричаше, Жером разбираше, че има логика. Естествено, че Гамаш е бил готов да го направи. Откритието му било толкова ужасяващо, толкова изобличаващо, че вече не чувствал, че дължи лоялност на ръководството на Sûretè. Лоялността му била към Квебек, а не към група старци, насядали около полирана маса, които гледали собствените си отражения, докато взимали решения.

— Какво се случило на срещата? — поинтересува се Жером.

— Арно и неговите преки заместници, срещу които Арман имал най-много доказателства, се съгласили да си подадат оставките. Щели да се оттеглят, Sûretè да изтегли хората си от територията на племето кри и всички да заживеят мирно и щастливо.

— Арман победил — заключи Жером.

— Не. Настоявал за нещо повече.

Снегът скърцаше под стъпките им, докато правеха бавната си обиколка под светлинките, с които бяха окичени трите огромни дървета.

— Повече?

— Казал, че това не е достатъчно. Въобще. Арман настоял Арно и хората му да бъдат арестувани и обвинени в убийство. Според него младите индианци кри, които загинали, заслужавали справедливост. Родителите им, семействата им и племето заслужавали отговори и извинения. И обещание, че това никога няма да се повтори. Съветът неохотно се съгласил след ожесточена дискусия. Нямали избор. Арман разполагал с всички доказателства. Знаели, че доверието в Sûretè ще рухне, ако обществеността разбере, че самият началник на полицията е изправен пред съд по обвинение в убийство.

Това бе делото "Арно".

Жером, както и цял Квебек, го бе проследил. В много отношения се бе запознал с Гамаш именно покрай този случай. Гледал бе по новините как всеки ден влиза в съдебната зала сам. Журналистите се тълпяха около него. А той отговаряше любезно на всякакви нелюбезни въпроси.

Свидетелстваше срещу своите братя по оръжие. Ясно. Изчерпателно. Заковаваше факт след факт с разумен и спокоен глас.

— Има още — добави Терез тихо. — Онова, което остана скрито за пресата.

— Още ли?

* * *

— Да ви направя ли чай, мадам? — обърна се Гамаш към Рут. Отново бяха в малката й кухня. Рут бе сложила Роза да си легне и бе свалила палтото си, но не предложи на главния инспектор да вземе неговата връхна дреха.

Гамаш си бе намерил пакетче насипен "Лапсанг Сушонг"[74] и го държеше в ръка. Рут го изгледа с присвити очи:

— Това е чай? Това би обяснило някои неща…

Гамаш сложи чайника на печката.

— Да.

— Е, аз реших, че… — Рут кимна към пакетчето.

Гамаш я изгледа продължително, преди да разтълкува жеста й.

— Чай — повтори той. — Не трева. Имате ли каничка за запарване?

— Ей там е.

Детективът наля гореща вода в каничката, разклати я и я изля. Рут се отпусна на един стол и впери поглед в госта си, докато той сипваше няколко лъжички черен чай в очукания и мръсен порцеланов чайник.

— Е, дойде време да се отървеш от албатроса си — обяви Рут.

— Това някакъв евфемизъм ли е? — попита Гамаш, а възрастната поетеса само изсумтя в отговор.

Главният инспектор заля листенцата чай с тъкмо кипналата вода и захлупи чайника с капака му. После седна при Рут.

— Къде е Бовоар? — попита тя. — И не ме баламосвай с онези щуротии, че имал друг ангажимент. Какво се е случило?

— Не мога да навлизам в подробности — обясни Гамаш. — Нямам право да се бъркам в живота на другите.

— Тогава какво търсиш тук тази вечер?

— Дойдох, защото знам, че се тревожите. И вие също го обичате.

— Добре ли е?

Гамаш поклати глава.

— Да бъда ли майката? — попита Рут и детективът се усмихна, докато я гледаше как налива чай в чашите.

Седяха и мълчаливо отпиваха. После той й разказа каквото можа за Жан Ги. И усети как му олеква.

* * *

Съпрузите Брюнел крачеха в пълна тишина, само ботушите им скърцаха ритмично в снега. Звукът, който нарушаваше спокойствието и някога им се струваше дразнещ, сега бе успокоителен, дори им действаше като утеха. Човешко присъствие в тази история за безчовечност.

— Съветът на Sûretè гласувал да не арестуват Пиер Арно и останалите веднага — продължи разказа си Терез. — Решили да им дадат няколко дни да се погрижат за делата си.

Жером се замисли за миг. Защо жена му използваше точно тези думи?

— Да не би да искаш да кажеш…?

Терез мълчеше и това го принуди да изрече останалото:

— … да се самоубият?

— Арман бил категорично против, но членовете на съвета гласували и дори Арно разбирал, че това е единственият изход. Бърз куршум в главата. Мъжете трябвало да заминат за отдалечена ловна хижа. Телата им — и техните признания — щели да бъдат открити по-късно.

— Но… — Жером отново се бореше да намери точните думи и се мъчеше да обуздае препускащите си мисли. — Но нали имаше процес? Гледах го. Онова беше Арно, нали?

— Да.

— Какво се случило?

— Арман нарушил заповедта. Отишъл в ловната хижа и ги арестувал. Довел ги в Монреал с белезници и сам подал документите в съда. Множество обвинения в предумишлено убийство.

Терез спря. Жером спря. Успокояващият шум от стъпките им в снега спря.

— Боже мой! — прошепна Жером. — Нищо чудно, че ръководството го ненавижда.

— Но редовият състав го обожава — рече Терез. — Вместо да опозори полицията, процесът доказа, че макар да има корупция, има и справедливост. Корупцията в редиците на Sûretè шокира обществеността. Или поне нейното ниво. Но ги изненада и високият морал. Докато ръководството тихомълком се обедини в подкрепа на Арно, редовите полицаи взеха страната на главния инспектор. Обществеността също.

— "Служба, почтеност, справедливост" — изрецитира Жером девиза, който висеше на стената над бюрото на Терез в дома им. И тя вярваше в него.

— Oui. Изведнъж тези думи придобиха нов смисъл за редовия състав. Без отговор оставаше само един въпрос — защо главен комисар Арно бе постъпил така?

— Арно нищо ли не призна? — попита Жером, докато гледаше в краката си. Не смееше да вдигне очи към жена си.

— Отказа да даде показания. По време на целия процес настояваше, че е невинен. Твърдеше, че е жертва на заговор и един жаден за власт и корумпиран главен инспектор го линчува публично.

— Не даде ли някакво обяснение?

— Настояваше, че няма какво да обяснява.

— Къде е сега?

— В ПОП-а.

— Pardon?

— В ПОП-а. Там са затворени най-опасните престъпници — обясни Терез.

— Слагате ги при някакъв поп? Това разумно ли е?

Терез се вторачи в съпруга си и за пръв път, откакто бяха започнали този разговор, се разсмя:

— ПОП е Поделението за опасни престъпници в затвора с най-висока степен на сигурност.

— Е, сега разбрах — съгласи се Жером. — А Франкьор?

— Той…

Терез Брюнел изведнъж млъкна. Чу се нещо, което се приближаваше към тях в мрака.

Скръц. Скръц. Скръц.

Не вървеше нито бързо, нито бавно. Нито припряно, нито мудно.

Двамата възрастни хора замръзнаха на място. Жером се изпъна до максималната си височина. Впери поглед в нощната тъмнина и се опита да прогони мисълта, че самото споменаване на едно име бе призовало човека, който го носеше.

Стъпките все така се приближаваха. Отмерени. Решителни.

— Точно там ми беше грешката.

Гласът дойде от тъмнината.

— Арман! — възкликна Терез и се засмя нервно.

— Божичко! — отдъхна си Жером. — За малко да ни потрябва лопатката за събиране на кучешко ако.

— Извинявайте — рече главният инспектор.

— Как мина при мадам Зардо? — попита Жером.

— Поговорихме малко.

— За какво? — поинтересува се Терез. — За случая "Уеле"?

— Не. — Тримата заедно с Хенри се насочиха към къщата на Емили Лонпре. — За Жан Ги. Тя искаше да разбере какво става с него.

Терез запази мълчание. За пръв път Арман изричаше името на младия си заместник, макар да й се струваше, че мисли за него почти постоянно.

— Не можах да й кажа много, но имах чувството, че й го дължа.

— Защо?

— Между нея и Жан Ги се бе зародила особено силна неприязън.

Терез се усмихна:

— Представям си.

Гамаш спря и се втренчи в съпрузите Брюнел:

— Чух, че разговаряте за случая "Арно". Защо?

Терез и Жером се спогледаха. Накрая Жером отговори:

— Съжалявам, трябваше да ти кажа веднага, но бях твърде…

"Уплашен, признай си. Уплашен." — … уплашен — отрони пенсионираният лекар. — При последното си търсене се натъкнах на неговото име. Досието бе заровено надълбоко.

— Във връзка с убийствата на територията на племето кри? — попита Гамаш.

— Не, това досие бе отскоро.

— И си замълча? — произнесе Арман с ясен и спокоен глас, тъмен като нощта.

— Попаднах на името му точно преди да дойдем тук. Мислех си, че всичко е приключило. Че ще останем в селото известно време, ще се покрием, докато Франкьор и другите не разберат, че не представляваме заплаха.

— А после какво? — попита Гамаш. Не беше ядосан. Просто проявяваше любопитство. Дори съчувствие. Колко ли пъти си бе мечтал за същото? Да си подаде оставката и да си тръгне. Двамата с Рен-Мари можеха да си намерят малко жилище в Сен Пол дьо Ванс във Франция. По-далеч от Квебек и от Франкьор.

Достатъчно бе работил. И Рен-Мари бе работила достатъчно.

Дошъл бе редът на други.

Но не беше. Все още бе негов ред.

А вече беше замесил и Брюнел. Нито той, нито те засега можеха да се освободят от това бреме.

— Беше просто глупава мечта — призна Жером уморено. — Самозалъгвате.

— Какво пишеше в досието на Пиер Арно? — попита Гамаш.

— Нямах възможност да прочета.

Дори в тъмното Жером усещаше изпитателния поглед на Арман върху себе си.

— А Франкьор? — продължи главният инспектор. — Той споменаваше ли се?

— Само намеци — отговори Жером. — Ако успеем да се свържем с интернет и да вляза в системата, ще разгледам по-подробно.

Гамаш кимна към пътя. Покрай площада бавно мина автомобил и спря точно пред тях. Беше очукан стар пикап "Шевролет" с евтини зимни гуми и ръждясали ламарини. Вратата се отвори със скърцане и шофьорът излезе. Трудно бе да се каже дали беше мъж, или жена.

Хенри, който обикновено бе мълчалив, нададе ниско ръмжене.

— Надявам се да си струва — рече гласът. Женски. Раздразнителен. Млад.

Терез Брюнел се обърна към Гамаш:

— Не може да бъде! — прошепна.

— Нямах избор, Терез.

— Да беше опрял пистолет в слепоочието ми — процеди възрастната жена, — щеше да е по-безболезнено.

Сграбчи главния инспектор за ръката, дръпна го на няколко крачки от пикапа и зашепна настоятелно в лицето му:

— Нали знаеш, че тя е от хората, които подозираме, че са работили с Франкьор и са разпространили онзи видеозапис от фабриката? Беше в идеалната ситуация, за да го направи. Имаше необходимия достъп, възможности и съответния характер. — Терез стрелна с поглед тъмната фигура, очертана от веселото сияние на коледните лампички. — Почти сигурно е, че работи с Франкьор. Какво си направил, Арман?

— Трябваше да поема този риск — настоя детективът. — Ако е човек на Франкьор, спукана ни е работата, но така или иначе, сме прецакани. Може и да е една от малкото хора, които са имали възможност да разпространят видеозаписа, но освен това е една от малкото, които могат да ни помогнат да се свържем с интернет.

Двамата старши служители на Sûretè се взираха сърдито един в друг.

— Знаеш го, Терез — настояваше Гамаш. — Нямах избор.

— Имал си избор, Арман — просъска Терез. — Поне можеше да ме попиташ. Да ни попиташ.

— Ти не си работила с нея, а аз съм — заяви главният инспектор.

— Освен това много разбираш от хора, нали? Това ли било, Арман? Затова ли Жан Ги е там, където е? Затова ли всички от твоя отдел те изоставиха? Затова ли се крием тук, а единствената ни надежда е една от бившите ти служителки, за която дори нямаш представа дали може да й се има доверие, или не?

Думите й бяха посрещнати с мълчание. Мълчание и едно дълго, дълго въздъхване, което приличаше на дим.

— Извини ме — промълви детективът накрая и тръгна към пътя, като подмина Терез Брюнел.

— Мога ли да помогна? — попита Жером някак непохватно. Чул бе думите на съпругата си. Подозираше, че младата жена също ги е чула.

— Прибирай се, Жером — рече Гамаш. — Аз ще се погрижа.

— Знаеш, че жена ми нямаше предвид това, което каза.

— Напротив — възрази главният инспектор. — И беше права.

Когато съпрузите Брюнел влязоха в къщата на Емили, Гамаш се обърна към новодошлата:

— Чухте ли?

— Чух. Шибана параноичка.

— Не ми говорете така, полицай Никол. Проявявайте уважение към мен и към Брюнел.

— Значи това била тя — учуди се Никол и се вгледа в тъмнината. — Комисар Брюнел. Не можах да я позная. Готина компания. Тя не ме харесва.

— Не ви се доверява.

— А вие, сър?

— Нали аз ви помолих да дойдете?

— Да, но нямахте избор.

Беше твърде тъмно, за да види добре лицето й, но Гамаш бе сигурен, че на него грее подигравателна усмивка. Запита се колко ли голяма грешка е направил този път.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

На следващата сутрин четиримата се заеха да инсталират оборудването, което полицай Ивет Никол бе докарала от Монреал. Пренесоха всичко от къщата на Емили до старата сграда на училището горе на хълма.

Оливие бе дал ключа на Гамаш, без да задава въпроси. А Гамаш не бе дал обяснение. Когато отключи вратата, го лъхна застоял въздух, сякаш някогашното училище, което се помещаваше в една-единствена стая, бе притаявало дъх години наред. Беше прашно и все още миришеше на тебешир и учебници. Вътре бе кучи студ. В центъра на помещението стоеше черна чугунена печка на дърва, а по стените бяха окачени географски карти и учебни диаграми. Математика, естествени науки, граматика. В предната част на стаята, над бюрото на учителя, се издигаше грамадна черна дъска.

Повечето ученически чинове ги нямаше, но покрай стените бяха подредени няколко маси.

Гамаш се огледа и кимна. Щеше да свърши работа.

Появи се Жил и помогна да пренесат кабелите, терминалите, мониторите и клавиатурите.

— Старички са — отбеляза. — Сигурни ли сте, че все още работят?

— Работят — тросна се Никол и огледа прошарения мъж. — Вас ви познавам. Срещнахме се последния път, когато бях тук. Говорите с дърветата.

— Говори с дърветата? — промърмори Терез на Гамаш, когато той мина покрай нея, понесъл кашон, пълен с части. — Два на нула за вас, господин главен инспектор. Кой е следващият? Ханибал Лектър?

В рамките на един час цялото оборудване бе пренесено от къщата на Емили до старото училище. Полицай Никол се бе оказала по-полезна, отколкото можеха да се надяват всички, особено Гамаш. А това само го накара да се чувства още по-неудобно. Един-единствен път се бе противопоставила на нарежданията му.

— Наистина ли? — бе възразила, когато главният инспектор й каза какво трябва да се направи. — Това ли е планът?

— Имате ли по-добър, полицай Никол?

— Да инсталираме оборудването в дневната на Емили Лонпре. Така ще е най-удобно.

— За вас, да — обясни Гамаш, — но колкото по-малко е разстоянието, на което ще трябва да прекарваме кабели, толкова по-добре. Знаете, че е така.

Никол неохотно се бе съгласила с началника си.

Но той не бе споделил с нея другата причина. Ако ги откриеха, ако проследяха сигнала им, ако Франкьор, Тесие и останалите се появяха на билото на хълма, за предпочитане бе целта им да е изоставеното училище. А не къща насред Трите бора. Сградата на училището не бе много отдалечена от селото, но може би беше достатъчно.

Ако им провървеше, Гамаш подозираше, че всяка секунда, всеки милиметър ще бъдат решаващи.

— Нали сте наясно, че е много вероятно да не се получи? — рече Никол, като пропълзя на четири крака под старото учителско бюро.

Училището бе затворило врати преди години. Децата от Трите бора вече не можеха да ходят пеша до мястото, където учеха, и да се прибират у дома за обяд. Сега имаше автобус, който ги караше до Сан Реми всеки ден. До това водеше прогресът.

Щом оборудването бе подредено, Жил тръгна. Гамаш отправи поглед през мръсния прозорец на сградата към отдалечаващия се дървосекач с рижава брада, който се заизкачва по хълма над селото със снегоходки в ръка в търсене на ловджийското чакало. Много време бе минало, откакто Жил и Гамаш го бяха виждали, и детективът се молеше и се надяваше дървената конструкция все още да е на мястото си.

Удар на метал в метал привлече вниманието му и той се обърна към помещението. Комисар Брюнел тъпчеше стари вестници и подпалки в чугунената печка и се опитваше да запали огън. В този, момент училището беше като хладилна камера.

Докато полицай Никол и Жером Брюнел свързваха оборудването, главен инспектор Гамаш се приближи до картата на Квебек, закачена на една от стените. Усмихна се. Някой бе нарисувал малка точка южно от Монреал. На север от Вермонт. На брега на виещата се река Бела Бела. До точката с малки прегледни букви бе изписана една дума: "Дом".

Това бе единствената съществуваща карта, на която фигурираше село Трите бора.

Комисар Брюнел вече слагаше в печката цепеници. Гамаш чуваше пукането на отдавна изсъхналите дърва и усещаше леко сладникавия аромат на пушека. Ако Терез Брюнел продължаваше да се грижи за огъня, скоро печката щеше да излъчва топлина и присъстващите щяха да се осмелят да свалят палтата, шапките и ръкавиците си. Но не веднага. Зимата бе завладяла старата сграда и нямаше да я напусне толкова лесно.

Гамаш се приближи до Терез и я попита:

— Мога ли да ти помогна?

Тя пъхна още една цепеница в печката, побутна я с ръжена и лумнаха искри.

— Добре ли си? — поинтересува се главният инспектор.

Терез откъсна очи от печката и сърдито погледна към другия край на помещението. Жером седеше пред едно бюро и подреждаше монитори, клавиатури и тънки метални кутии. Под бюрото се виждаше задникът на полицай Никол, която свързваше кабели.

Комисар Брюнел погледна Гамаш:

— Не, не съм добре. Това е лудост, Арман — проговори едва чуто. — Дори да не работи за Франкьор, не може да й се има доверие. Знаеш, че е лъжкиня и манипулаторка. Работеше за теб, а ти я уволни.

— Преместих я в подземието.

— Трябваше да я уволниш.

— На какво основание? Че е била арогантна и груба? Ако това беше причина за уволнение, в Sûretè нямаше да останат полицаи. Да, костелив орех е, но я я виж сега.

И двамата отправиха поглед към младата жена. Виждаха само задните й части, вирнати нагоре, сякаш териер заравяше кокал в пръстта.

— Е, може би моментът не е най-подходящият, за да я оценяваме — усмихна се Гамаш, но приятелката му не намери нищо забавно в ситуацията. — Пратих я в подземието да наблюдава информационния обмен, защото исках да я науча да слуша.

— И получи ли се?

— Не съвсем — призна Гамаш, — но се случи нещо друго.

Отново погледна към полицай Никол. Тя вече седеше под бюрото с кръстосани крака по турски и разплиташе внимателно купчина кабели. Рошава и неугледна, облечена в дрехи, които не бяха нейния размер. Пуловерът й бе на топчета и бе твърде тесен, дънките бяха с неподходяща кройка за фигурата й, косата й изглеждаше мазна. Но бе напълно съсредоточена в работата си.

— През дългите часове, докато полицай Никол седеше в подземието и слушаше, тя откри начин за комуникация — продължи Гамаш. — Не вербален, а електронен. Прекара часове наред в усъвършенстване на техники за събиране на информация.

— Шпиониране — уточни Терез. — Хакерство. Нали разбираш, че тези твои аргументи само подкрепят тезата, че вероятно работи за Франкьор.

— Oui — съгласи се главният инспектор. — Ще видим. Знаеш ли, че от отдел "Киберпрестъпления" я бяха поставили сред заподозрените?

— И какво стана?

— Отхвърлиха тази версия, защото според тях Никол била неуравновесена. Не вярвам Франкьор да работи с човек, когото не може да контролира.

— Затова ти я доведе тук?

— Не в качеството й на остроумен събеседник, а заради това.

С цепеницата, която държеше, детективът посочи към Никол и комисар Брюнел проследи с очи жеста му. И отново видя неугледната млада полицайка, която седеше под бюрото. Мълчаливо и методично превръщаше хаоса от кабели, жици и кутии в свързан ред.

Терез се обърна към Гамаш с непреклонен поглед:

— Полицай Ивет Никол може и да е добра в работата си, но моят въпрос, на който ти някак не успя да отговориш, е каква й е работата? Истинската й работа?

Главен инспектор Гамаш нямаше отговор. Комисар Брюнел продължи:

— И двамата знаем, че е вероятно да работи за Франкьор. Той е дал заповедта, тя я е изпълнила. Намерила е видеозаписа, монтирала го е и го е пуснала. За да те уязви. Знаеш, че не всички на този свят те обичат, нали?

Гамаш кимна:

— С такова впечатление оставам.

За пореден път Терез не се усмихна.

— Същите качества, които виждаш у нея, ги вижда и Франкьор. С едно изключение. — Комисар Брюнел се наведе по-близо до главния инспектор и понижи глас. Гамаш долови полъх от изтънчената й тоалетна вода и лекия аромат на мента в дъха й. — Той знае, че Никол е социопат. Без съвест. Би направила всичко, ако я забавлява. Или ако наранява някого. Особено теб. Силвен Франкьор е забелязал това качество. Подхранва го. Използва го. А ти? Какво виждаш ти?

Двамата погледнаха към бледата млада жена, която държеше кабел, а на лицето й бе изписано почти същото изражение като онова на Рут, когато предишната вечер бе държала горящите кибритени клечки.

— Виждаш поредната изгубена душа, която се нуждае от спасител. Взел си решение и си я довел тук, без да се допиташ до нас. Еднолично. Високомерието ти вероятно ще ни коства…

Терез Брюнел не довърши изречението си. Нямаше нужда. И двамата знаеха каква цена може да се наложи да платят.

Възрастната жена затръшна капака от ковано желязо на печката толкова силно, че трясъкът накара Ивет Никол да подскочи и да си удари главата в плота.

Изпод учителското бюро се изсипа такъв порой от ругатни, на какъвто малката училищна стая вероятно никога не бе ставала свидетел.

Но Терез не ги чу. Нито пък Гамаш. Комисар Брюнел напусна сградата, като хлопна вратата под носа на главния инспектор, който тръгна след нея.

— Терез! — викаше детективът. Настигна я чак към средата на разчистената в снега пътека. — Почакай!

Жената спря, но остана с гръб към него. Не можеше да го погледне в очите.

— Кълна се, Арман, ако можех да те уволня, щях да го направя. — Чак тогава се обърна. Изглеждаше по-ядосана, отколкото някога я бе виждал. — Ти си арогантен и егоистичен. Мислиш си, че имаш безупречна интуиция за човешката природа, но си несъвършен като всички нас. Виж какво направи сега.

— Съжалявам, Терез, трябваше да го обсъдя с теб и Жером.

— А защо не го стори?

Главният инспектор се замисли за миг и отвърна:

— Защото се боях, че ще ме спрете.

Комисар Брюнел го гледаше, все още ядосана, но и стъписана от откровеността му.

— Зная, че на полицай Никол не може да се има доверие — продължи Гамаш. — Зная, че може да работи за Франкьор и да е отговорна за разпространяването на видеозаписа.

— Господи, Арман, чуваш ли се какви ги говориш? — попита Терез. — "Зная, зная, зная."

— Искам да кажа, че нямах друг избор. Може и да работи за него, но ако не е така, тя е единствената ни надежда. Никой няма да забележи отсъствието й. Никой никога не слиза в онова подземие. Да, Никол е емоционално ощетена, груба е, не се подчинява, но също така се справя изключително добре с работата си. Да намира информация. Двамата с Жером ще бъдат страхотен екип.

— Ако тя не ни убие.

— Oui.

— Мислиш ли, че ако ни беше обяснил нещата по този начин, с Жером щяхме да сме твърде глупави, за да стигнем до същия извод?

— Съжалявам — повтори Гамаш. — Трябваше да ви кажа.

Огледа се наоколо и отправи острия си поглед към пътя, който се изкачваше по хълма над селото. Терез последва примера му.

— Ако работи за Франкьор, той вече е тръгнал насам — предположи тя. — Казала му е, че сме заедно, и му е обяснила какво сме намислили. И сигурно му е издала къде може да ни намери. Ако още не е, скоро ще го направи.

Гамаш кимна и продължи да се взира към билото на хълма, сякаш едва ли не очакваше група черни автомобили да се появят и да спрат там като купчина тор върху белия сняг.

Но не се случи нищо такова. Засега.

— Трябва да се подготвим за най-лошото. Да предположим, че той знае, че двамата с Жером не сме във Ванкувър — каза Терез. — Че не сме ти обърнали гръб. — Изглеждаше така, сякаш й се искаше да го бе направила. — Че всички сме тук, в Трите бора, и все още се опитваме да съберем информация за него.

Възрастната дама се обърна отново към Гамаш и го погледна замислено:

— Как да ти се доверим, Арман? Как можем да сме сигурни, че няма да направиш още нещо, без да го обсъдиш с нас?

— Само аз ли крия информация? — отвърна главният инспектор с въпрос и изненада себе си колко ядосано прозвуча. — Пиер Арно.

Изрече името така, като че ли го изплю.

— Кое е по-изобличаващо? По-опасно? — попита. — Полицай, който може да работи, а може и да не работи за Франкьор, или масов убиец? Психопат, който познава Sûretè отвътре по-добре от когото и да било? Арно има ли нещо общо с всичко това?

Гамаш се взираше в събеседничката си ядосано. Бузите й пламнаха и тя кимна отсечено:

— Според Жером има. Още не знае какво точно, но ако успеят да накарат онова нещо да работи, ще открие.

— И откога пази в тайна това име от теб? От мен? Не мислиш ли, че щеше да е по-добре, ако знаехме?

Неусетно детективът бе повишил глас, но се стараеше да се върне към нормалния тон, да се овладее.

— Oui — съгласи се Терез. — Щеше да е по-добре.

Гамаш кимна рязко:

— Станалото-станало. Грешката му не оправдава моята. Не постъпих правилно. Обещавам за в бъдеще да се съветвам с теб и Жером. — Протегна облечената си в ръкавица ръка. — Не можем да си позволим да се караме.

Терез се вгледа в протегнатата длан. След миг я стисна. Но не отвърна на леката усмивка.

— Защо не арестува Франкьор заедно с Арно и останалите? — попита, след като пусна ръката му.

— Нямах достатъчно доказателства. Опитах се да събера, но всичко беше само инсинуации. Франкьор беше заместник на Арно. Трудно бе да си представи човек, че не е замесен в убийствата в племето кри. Най-малкото трябваше да знае за тях. Но не можах да открия пряка връзка.

— Но си открил връзка с главен комисар Арно? — настоя Терез.

Засягаше тема, която отдавна не даваше мира на главния инспектор. Как така бе намерил преки уличаващи доказателства против главния комисар, но не и против неговия заместник?

Това още тогава го тревожеше. Тревожеше го и сега. Дори още повече.

Навеждаше го на мисълта, че не просто не бе успял да прочисти полицията от покварата, а и бе пропуснал да открие източника й.

Навеждаше го на мисълта, че някой бе покрил Силвен Франкьор. Отклонил бе вниманието от него. Но не бе защитил Арно. Хвърлил го бе на вълците. Възможно ли бе?

— Oui — отговори. — Трудно бе да ги намеря, но все пак съществуваха доказателства, които уличаваха Арно в убийство на хора от племето кри.

— Но той пледираше невинен, Арман. Нали не е възможно…

— Наистина да е бил невинен? — Гамаш поклати глава. — Не. Никакъв шанс.

Въпреки това детективът си помисли, че може би Пиер Арно не е бил чак толкова виновен, колкото е предполагал. Или пък е имало друг, който е носел много повече вина. Някой, който още бе на свобода.

— Защо главен комисар Арно е извършил тези престъпления? — попита Терез. — Това така и не се изясни по време на съдебния процес, нито пък фигурира в секретните документи по случая. Изглежда, че Арно е уважавал и дори се е възхищавал на индианците кри в началото на кариерата си. Трийсет години по-късно се оказва въвлечен в избиването на хора от племето. Без да има ясна причина.

— Е, той не е извършил убийствата собственоръчно, както знаеш — отвърна Гамаш. — Създал е атмосфера, в която употребата на груба сила с цел умъртвяване е била насърчавана. Дори награждавана.

— Направил е нещо повече от това, както доказа твоето разследване — допълни Терез. — От някои документи ставаше ясно, че е насърчавал убийствата и дори е разпоредил да бъдат извършени някои от тях. Доказателствата бяха неоспорими. Но така и не се разбра защо управленски кадър в полицията с отлична репутация би извършил подобни престъпления.

— Имаш право — съгласи се Гамаш. — Според уличаващите документи младежите, които са били убити, дори не са били престъпници. Даже напротив. Повечето изобщо не са имали полицейски досиета.

На място, където се ширеше престъпност, защо трябваше да бъдат убивани именно онези, които не бяха нарушили закона?

— Трябва да посетя Арно — заяви Гамаш.

— В ПОП? Не можеш. Ще разберат, че сме попаднали на името му, докато сме ровили в архивите на Sûretè. — Комисар Брюнел се вгледа внимателно в събеседника си. — Това е заповед, господин главен инспектор. Не ходете там. Ясно ли е?

— Ясно. Няма.

Възрастната жена продължи да се вглежда изпитателно в познатото лице. Изтерзаното и измъчено лице. В очите на Гамаш се виждаше как мисълта му работи. Докато съпругът й и онази дразнеща млада полицайка се мъчеха да свържат оборудването, виждаше как Арман се мъчи да свърже фактите. В ума си. Преравяше стари досиета, имена, събития. Опитваше се да намери някоя връзка, която му е убягнала.

На върха на хълма изникна фигурата на човек, който помаха.

Беше Жил. Изглеждаше доволен.

* * *

— Ето я и нея.

Жил положи длан върху грубата кора на дървото. Намираха се в гората над селото. Дървосекачът бе донесъл снегоходки за всички и Терез, Жером, Никол и Гамаш стояха до него, като затъваха само на няколко сантиметра в дълбокия сняг.

— Не е ли величествена?

Отметнаха глави назад, а когато Жером погледна нагоре, шапката му падна.

— Това е "тя"? — попита Никол.

Жил предпочете да не обръща внимание на саркастичния коментар и потвърди:

— Да, тя.

— Въобще не ми се мисли как е стигнал до този извод — рече Никол и дори не се постара дървосекачът да не я чуе. Гамаш я погледна строго.

— Висока е поне трийсет метра. Бял бор. Вековен — продължи Жил. — На стотици години е. Има един подобен в щата Ню Йорк. Смята се, че е почти на петстотин години. Трите бели бора в центъра на селото може би са били там, когато са пристигнали първите лоялисти по време на Американската революция. А тази тук — обърна се към дървото и се приближи, носът му докосваше петнистата кора, а думите му, меки и топли, попиваха в нея — вероятно е била фиданка, когато са дошли първите заселници от Европа.

Дървосекачът погледна останалите. На върха на носа и в брадата му бяха останали люспици от дървесната кора.

— Знаете ли как местните са наричали белия бор?

— Етел? — предположи Никол.

— Дървото на мира.

— А ние какво правим тук? — попита младата полицайка.

Жил посочи нагоре и всички вдигнаха поглед. Този път шапката на Гамаш падна, докато той отмяташе глава. Детективът я вдигна и я отупа в крака си, за да я почисти от мекия сняг.

Там горе, на около шест метра над земята, в короната на дървото на мира бе заковано ловното чакало. Създадено за убийства. Беше паянтово и прогнило, сякаш дървото го наказваше.

Но си беше там.

— Как можем да помогнем? — попита Гамаш.

— Може да ми помогнете да кача сателитната чиния горе — отговори Жил.

Гамаш пребледня.

— Мисля, че имаме решение за този проблем — обади се Жером. — А ти няма да прокарваш никакви кабели, нали?

Главният инспектор поклати глава.

— Тогава предлагам двамата с Терез да се разкарате, за да не пречите — рече Жером.

— Изпратени в изгнание в бистрото — обяви Гамаш и този път Терез Брюнел се усмихна.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Пред Терез Брюнел и главен инспектор Гамаш се появиха чаши с горещ ябълков сайдер.

Край камината се бяха настанили Клара и нейна приятелка. Те помахаха на новодошлите да седнат при тях, но след като се отбиха, за да благодарят на Клара за вечерята предишния ден, двамата служители на Sûretè предпочетоха относително по-изолираните кресла пред нишата с прозорците.

Стъклата бяха леко заскрежени, но селото се виждаше добре през тях. Двамата полицаи се загледаха навън и потънаха в някак неловка тишина за минута-две. Терез разбърка сайдера си с канелената пръчица в чашата, сетне отпи една глътка.

Вкусът й напомни за Коледа, за пързаляне с кънки на лед и за дълги зимни следобеди в провинцията. Двамата с Жером никога не пиеха сайдер в Монреал и сега възрастната жена се замисли защо.

— Всичко ще бъде наред, нали, Арман? — попита тя накрая. В гласа й нямаше отчаяние, нито страх. Беше силен и ясен. И изпълнен с любопитство.

Гамаш също разбърка сайдера си. Вдигна поглед и го впери в очите на събеседничката си. За пореден път Терез се възхити на спокойствието в този поглед. И на още нещо. Нещо, което бе забелязала преди много години в онази претъпкана зала в полицейската академия.

Дори от средата на аудиторията бе успяла да види добротата в очите му. Качество, което някои хора погрешно приемаха за слабост и това ги караше по-късно да съжаляват.

Но в тези очи нямаше само доброта. Арман Гамаш бе като снайперист. Наблюдаваше, чакаше и се прицелваше внимателно. Почти никога не стреляше, в пряк и в преносен смисъл, но когато го правеше, рядко пропускаше целта.

Ала преди десетилетие бе пропуснал. Улучил бе Арно. А не Франкьор.

Сега Франкьор бе събрал армия и планираше нещо ужасяващо. Въпросът бе дали Гамаш имаше още един изстрел. И дали щеше този път да уцели мишената си.

— Oui, Терез — отвърна й детективът. Усмихна се и дълбоки бръчици набраздиха кожата около очите му. — Всичко ще бъде наред.

— Юлиана от Норич[75] — отбеляза възрастната жена, когато разпозна думите. "Всичко ще бъде наред."

Тя се загледа през заскрежения прозорец. Жил и Никол мъкнеха оборудване нагоре по хълма и изчезваха в гората. Комисар Брюнел отмести очи към събеседника си и забеляза кобура и пистолета на колана му. Арман Гамаш щеше да стори необходимото. Но не и преди да стане наложително.

— Всичко ще бъде наред — изрече Терез и се зачете отново.

Гамаш й бе дал документите, които бе намерил в Националната библиотека, докато търсеше информация за петзначките Уеле. Коментирал бе, че нещо го тревожи, откакто бе гледал документалните филми предишната вечер.

— Само едно нещо ли? — попитала го бе Терез. Изгледала бе записите на сутринта на един стар лаптоп, който Никол бе донесла. — Горките момичета. Знаеш ли, едно време им завиждах. Всяко малко момиченце искаше да бъде някоя от петзначките или младата принцеса Елизабет.

Когато пристигнаха в бистрото и се настаниха на креслата до прозореца, комисар Брюнел отвори папката с информацията за петзначките, а главен инспектор Гамаш се зачете в книгата на доктор Бернар. Терез затвори досието около час по-късно.

— Е? — попита я Гамаш и свали очилата си за четене.

— Тук има много неща, които стоварват вината върху родителите.

— Тук също — потвърди главният инспектор, като положи едрата си длан върху книгата. — Имаше ли нещо, което ти направи особено впечатление?

— Всъщност да. Къщата.

— Продължавай.

По изражението му личеше, че и той намираше същото за тревожно.

— Според документите Изидор Уеле е продал семейната ферма на правителството малко след раждането на петзначките. Платена е висока цена, далеч надхвърляща реалната стойност на имота.

— Всъщност с тези пари са откупили дъщерите му — уточни главният инспектор.

— Правителството на Квебек поемало попечителството над момичетата, а съпрузите Уеле можели да си живеят щастливо, отървани от бремето на пет гърла, които не можели да изхранят. — Терез с отвращение остави картонената папка на масата. — Създава се впечатление, че семейство Уеле са били прекалено бедни и неуки, за да се грижат добре за петзначките, които в крайна сметка и бездруго щели да им бъдат отнети от социалните служби.

Гамаш кимна. В документите не се споменаваше, че по онова време, в най-тежките години на Голямата депресия, всички домакинства имали финансови затруднения. Семейство Уеле нямали вина за икономическата криза. Въпреки това се намекваше, че те сами си били виновни за своето тежко положение. А добронамереното правителство щяло да спаси и тях, и дъщерите им.

— Така правели услуга на съпрузите Уеле — поясни Гамаш. — Откупували бремето им. Мадам Уеле родила тяхното избавление от Голямата депресия. В книгата на доктор Бернар пише горе-долу същото. Няма директни обвинения, разбира се. Никой не е искал да изглежда така, като че ли критикуват родителите, но в онези години не било много трудно да се пробута образа на невежия квебекски селянин.

— Но в крайна сметка те въобще не са получили парите — отбеляза Терез. — Поне така изглежда на документалните кадри. Онзи ритуал с benediction paternelle[76] се е състоял, когато момичетата са били почти на десет години. Вижда се, че Уеле все още са били в старата си къща. Не са я продали.

Гамаш потупа папката с очилата си:

— Това е лъжа. Официалните документи са били фалшифицирани.

— Защо?

— За да представят съпрузите Уеле в лоша светлина, ако някога информацията стане обществено достояние.

Изведнъж писмата на Изидор Уеле придобиха съвсем различен смисъл. Онова, което изглеждаше като крънкане, настояване и просене на пари, се оказваше самата истина.

Правителството бе откраднало децата им. И Уеле си ги искаха обратно. Да, наистина са били бедни и са го признавали, но твърдели, че могат да дадат на момичетата това, от което имат нужда.

Гамаш си спомни старата селска къща, спомни си как Изидор връзваше кънките на дъщерите си, а измъчената Мари-Ариет им подаваше шапките.

Но не какви да е шапки. Даваше им техните лични шапки. Всяка една различна от другите.

После раздразнено бе захвърлила последната шапка някъде извън кадър.

Гамаш се бе впечатлил от този жест. Гневният изблик бе засенчил момента на нежност по-рано, когато майката се бе отнесла с всяко дете като с отделна личност. Изплела им бе техни собствени, неповторими шапки. За да ги предпази от суровия свят.

— Извини ме.

Детективът се изправи и се поклони леко на приятелката си, облече си палтото и излезе навън в зимния ден.

Терез Брюнел остана на креслото си и го изпрати с поглед. Загледа се през прозореца, докато Гамаш крачеше бързо по улицата, която опасваше селския площад. Стигна до пансиона на Габри и изчезна вътре.

* * *

— Да, шефе — отговори му инспектор Лакост. — При мен са.

Гамаш я чу как трака по клавиатурата. Позвънил бе на мобилния й телефон и я бе заварил в дома й в този неделен следобед.

— Само момент.

Гласът й заглъхваше и главният инспектор си я представи как притиска телефона с рамо към ухото си, докато пръстите й шарят по клавишите. В търсене на нещо привидно незначително и скрито.

— Не бързай — успокои я детективът и седна на ръба на леглото в стаята в пансиона, която смяташе за "своя". Все още беше "негова". Запазил я бе, платил бе за нея и дори бе оставил няколко лични вещи.

В случай че някой дойдеше да го търси.

Винаги когато трябваше да позвъни в Монреал или в Париж, идваше тук. Ако се бе досетил правилно, щяха да ги проследят. Не искаше никакви следи да водят до къщата на Емили Лонпре.

— Намерих ги — каза Лакост и гласът й отново стана ясен, докато четеше от файла. — В стаята на Маргьорит… да видим… два чифта ръкавици. Още няколко чифта дебели зимни ръкавици с един пръст. Четири зимни шала. Да, ето ги. Две шапки. Една плътна, купена от магазин, и една, която изглеждаше ръчно изплетена.

Гамаш се изправи и помоли колежката си:

— Би ли ми описала ръчно изплетената?

Затаи дъх. Лакост не разглеждаше самите предмети, които бяха останали в малката къща. Четеше от записките, които си бе направила.

— Червена на цвят — прочете, — с мотив на борчета. Има пришит етикет с буквите ММ.

— Мари-Маргьорит. Друго?

— За шапката ли? Съжалявам, шефе, това е всичко.

— А в другите спални? Констанс и Жозефин също ли са имали такива ръчно изплетени шапки?

Отново мълчание и още тракане по клавиатурата.

— Да. Тази на Жозефин беше зелена, със снежинки. На етикета пишеше МЖ. Шапката в стаята на Констанс беше със северни елени…

— И етикет с буквите МК.

— Как се досетихте?

Гамаш се засмя кратко. Лакост продължи да описва другите две шапки, които бяха намерили в дъното на гардероба в антрето. Техните инициали бяха MB и МЕ.

Пълен комплект.

— Защо това е важно, шефе?

— Може и да не е, но тези шапки са изплетени от майка им. Изглежда, са единствените вещи, които са запазили от детството си. Единствените сувенири.

"Спомен за майка им, помисли си Гамаш, за нейните грижи. И за това, че всяка от тях е била отделна личност."

— Има още нещо, patron.

— Какво?

Толкова бе съсредоточен върху откритието, че за части от секундата не обърна внимание как тонът на Лакост се промени, стана по-мрачен. Това бе предупредителният сигнал преди сблъсъка. Понечи да се изправи, да се подготви. Да вдигне защитата си.

Но закъсня.

— Изпратили са инспектор Бовоар на поредната акция. Хванахте ме у дома, защото следях комуникациите. Този път е зле.

Главен инспектор Гамаш усети как едновременно бузите му пламват и кръвта се отдръпва от тях. Стори му се, че въздухът около него в миг изчезва, сякаш се бе озовал в камера за сензорна депривация[77]. Всичките му сетива отказаха наведнъж и той се почувства като в безтегловност. А после започна да пада.

След по-малко от секунда задиша отново и сетивата му се възстановиха. Изострени. Внезапно всичко беше отчетливо, шумно и ярко.

— Разкажи ми — прикани той колежката си.

Взе се в ръце, овладя тялото си. С изключение на дясната ръка. Държеше я стегната в юмрук и продължаваше да я стяга.

— Взели са решението в последния момент. Самият Мартен Тесие води групата. Доколкото успях да разбера, са само четирима полицаи.

— Каква е целта? — Тонът на главния инспектор бе отсечен, заповеден. Преценяваше фактите.

— Лаборатория за метамфетамини на южното крайбрежие. Трябва да е в Бушервил, ако се съди по маршрута им.

Настана мълчание.

— Инспекторе? — обади се Гамаш настойчиво.

— Извинете, шефе. Явно е в Бросар[78]. Минаха по моста "Жак Картие".

— Мостът е без значение — отвърна Гамаш раздразнено. — Рейдът започнал ли е?

— Преди секунди. Срещат съпротива. Има стрелба.

Гамаш притисна телефона към ухото си, като че ли това щеше да го приближи до мястото на действието.

— Току-що повикаха линейка. Влиза медицински екип. Улучен е полицай.

Лакост бе свикнала да докладва и се стараеше и този път да се придържа към фактите. Почти успяваше.

— Прострелян полицай — повтори тя думите. Същите думи, които бе крещяла отново и отново, когато бе видяла Бовоар и началника си да падат с огнестрелни рани. В онази фабрика.

"Прострелян полицай."

— Божичко! — долетя гласът отсреща. Звучеше като молитва.

Гамаш долови раздвижване с периферното си зрение и се обърна рязко. Полицай Никол стоеше пред отворената врата на стаята му. Вечно насмешливото й изражение замръзна, когато видя лицето му.

Главният инспектор я погледна за миг, после сграбчи вратата и я затръшна толкова силно, че картините на стената се разклатиха.

— Шефе? — обади се Лакост. — Добре ли сте? Какво беше това?

Прозвуча й като изстрел от оръжие.

— Вратата — отвърна Гамаш и й обърна гръб. През пролука между ефирните завеси на прозореца проникваше мека светлина, носеха се смях и звуци от удари на стикове за хокей. Обърна гръб и на тях. Впери поглед в стената. — Какво става?

— Изглежда, цари някакъв хаос — докладва Лакост. — Опитвам се да разбера комуникациите.

Гамаш прехапа езика си и зачака. Чувстваше как яростта му се надига. Усещаше почти непреодолима нужда да забие в стената вече стиснатия си юмрук, готов за нападение. Да удря пак и пак, докато стената не прокърви.

Вместо това се овладя.

Глупаци. Да тръгнат на рейд без подготовка.

Главният инспектор знаеше каква е целта на акцията. Беше проста и садистична. Да извади от строя Бовоар и да разклати Гамаш. Да тласне и двамата от ръба на скалата. И може би още по-лошо.

"Прострелян полицай."

Самият той бе крещял същото, докато държеше Жан Ги. Притискаше превръзка към корема му. За да спре кървенето. Виждаше болката и ужаса в очите на младия мъж. Виждаше кръвта по цялата риза на Бовоар. По собствените си ръце.

А сега Гамаш почти си припомни усещането тук, в тази спокойна и приятна стая. Усещането за топла и лепкава кръв по ръцете си.

— Съжалявам, шефе, комуникациите прекъснаха.

Главният инспектор продължи да се взира в стената още миг.

Комуникациите са прекъснали. Какво ли означаваше това?

Опита се да не си представя възможно най-лошия сценарий. Че се е възцарила тишина, защото всички, които са ползвали комуникационните канали, са стихнали завинаги.

Не. Наложи си да не мисли за това. Да се придържа към простите факти. Знаеше до колко катастрофални последствия можеше да доведе едно необуздано въображение, подхранвано от страх.

Отблъсна тревожните мисли. Имаше предостатъчно време да изчака потвърждение. А и каквото имаше да се случва, се беше случило досега.

Всичко бе свършило. А той не можеше да направи нищо по въпроса.

Затвори очи и се опита да не си представя Жан Ги. Не и уплашения ранен човек в ръцете си. Не и изтощения мъж от последните седмици и месеци. И определено не Жан Ги Бовоар, който пие бира и се смее, седнал на дивана в дневната на семейство Гамаш.

Това беше образът, който главният инспектор положи най-много старание да прогони от съзнанието си.

Отвори очи.

— Продължи да следиш, моля те — поръча на Лакост. — Ще бъда в бистрото или в книжарницата.

— Шефе? — попита младата жена колебливо.

— Всичко ще бъде наред.

Тонът му бе спокоен и уравновесен.

— Oui.

Не звучеше напълно убедена, но поне гласът й не трепереше толкова.

"Всичко ще бъде наред", повтори си Гамаш, докато пресичаше селския площад с решителна крачка.

Но не беше сигурен, че си вярва.

* * *

Мирна Ландерс седеше на дивана в мансардния си апартамент, вторачена в телевизионния екран.

На него бе застинало усмихнато момиченце. Бащата връзваше кънките му, а сестрите му го чакаха, вече обути за пързаляне.

Момиченцето носеше плетена зимна шапка със северни елени.

Мирна се усмихваше с насълзени очи.

— Сияе, нали? — промълви тъмнокожата жена.

Гамаш и Терез Брюнел кимнаха. Наистина сияеше.

След като най-сетне бе разбрал коя петзначка коя е, Гамаш искаше да изгледа документалните филми още веднъж.

Зад малката Констанс стояха сестрите й Маргьорит и Жозефин, нетърпеливи да излязат навън. Детективът вече различаваше момиченцата по шапките. Борчетата на Маргьорит и снежинките на Жозефин. Мари-Констанс, изглежда, можеше да стои така цял ден, докато баща й грижливо я приготвяше. Северните елени се надбягваха по шапката й.

Виржини и Елен стояха до вратата. Те също носеха плетени шапки и бяха леко намръщени.

По молба на Гамаш Мирна отново върна до началото. Изидор стоеше с протегнати ръце и въздаваше benediction paternelle.

Но сега вече знаеха кое от коленичилите момиченца е Констанс — бяха проследили кадрите с нея назад и назад, чак до началото. Тя бе в края на редицата.

"И Констанс", помисли си Гамаш.

— Това помага ли да разберем кой е убил Констанс? — попита Мирна.

— Не съм сигурен — призна главният инспектор. — Но поне сме наясно кое момиче кое е.

— Мирна — обади се Терез, — Арман ми каза, че когато сте разбрали коя е Констанс, сте си помислили, че все едно клиентка ви е самата Хера.

Мирна погледна Терез, а след това отново се обърна към екрана.

— Да.

— Хера — повтори комисар Брюнел. — Една от гръцките богини.

— Да — усмихна се Мирна.

— Защо?

Мирна натисна бутона за пауза и се извърна към гостенката си.

— Защо ли? — замисли се. — Когато Констанс ми призна, че е една от петзначките Уеле, със същия успех можеше да ми каже, че е древногръцка богиня. Мит. Просто се пошегувах, нищо повече.

— Ясно — кимна Терез. — Но защо Хера?

— Защо не? — Мирна очевидно бе объркана. — Не разбирам какво ме питате.

— Няма значение.

— Какво си мислиш, Терез? — включи се Гамаш.

— Сигурно е нелепо — отвърна комисар Брюнел. — Докато бях главен уредник в Музея на изящните изкуства, видях множество класически произведения. Повечето пресъздават сюжети от митологията. Викторианските художници особено много са обичали да рисуват гръцки богини. Винаги съм подозирала, че просто са имали нужда от извинение да рисуват голи жени, често в схватка със змейове. Приемлива форма на порнография.

— Но се отклоняваш от темата — предположи Гамаш и Терез се усмихна.

— Научих много за различни богове и богини. Но две конкретни богини се открояваха — най-често те бяха пленявали въображението на художниците от онзи исторически период.

— Нека позная — обади се Мирна. — Афродита?

Комисар Брюнел кимна:

— Богинята на любовта, но също и на проститутките, в случай че не знаете. За удобство не е притежавала много дрехи.

— А другата? — попита Мирна, макар че отговорът вече бе ясен на всички.

— Хера.

— Също гола?

— Не, викторианските художници я харесвали заради драматичния й потенциал, а освен това отговаряла на представите им за силна жена. Била злобна и завистлива.

Обърнаха се към екрана на телевизора. Филмът бе спрян на пауза, така че се виждаше лицето на молещата се малка Констанс.

Мирна погледна Терез:

— Смятате, че е била злобна и завистлива?

— Не аз я оприличих на Хера.

— Това е просто име. Първата богиня, която ми дойде на ума. Със същия успех можеше да я нарека Афродита или Атина. — Мирна звучеше подразнено и зае отбранителна позиция.

— Но я нарекохте Хера.

Комисар Брюнел не отстъпваше. Двете жени се гледаха в очите.

— Познавах Констанс — рече Мирна. — Първо като клиентка, а после и като приятелка. Никога не ми е правило впечатление да проявява такива качества.

— Но казахте, че е била затворена — намеси се Гамаш. — Знаете ли всъщност какво е криела?

— Нима съдите жертвата на убийството? — попита Мирна.

— Не — отвърна главният инспектор. — Тук няма осъждане. Но колкото по-добре опознаем Констанс, толкова по-лесно можем да разберем кой е желаел смъртта й. И защо.

Мирна се замисли и накрая каза:

— Съжалявам. Констанс беше толкова потайна, че се чувствам длъжна да я предпазвам.

Тъмнокожата жена натисна бутона за възпроизвеждане и тримата се загледаха как малката Констанс се моли, после става и шеговито се спречква със сестрите си, които чакат на опашка, за да завърже баща им кънките.

Изведнъж всички се замислиха, дали спречкването наистина бе на шега.

Видяха как лицето на Констанс грейна от радост, когато баща й коленичи в краката й, а сестрите й, разделени по двойки, стояха по-назад. Наблюдаваха.

Телефонът на Мирна иззвъня и Гамаш така се напрегна, че двете жени го изгледаха.

Книжарката вдигна, а после протегна слушалката към детектива:

— Изабел Лакост е.

— Merci — продума главният инспектор, направи няколко крачки и пое телефона. Беше топъл.

Обърна се с гръб към комисар Брюнел и Мирна и изрече:

— Bonjour.

Гласът му бе спокоен, гърбът — изправен, а главата — вдигната високо.

Двете жени зад него го наблюдаваха, докато той слушаше, и видяха как широките рамене леко се отпуснаха, но пък главата остана вдигната.

— Merci — рече Гамаш и бавно остави слушалката върху телефона. Обърна се.

И се усмихна облекчено.

— Добри новини — обяви. — Нямат нищо общо с настоящия случай обаче.

Отиде обратно при Мирна и Терез. Двете жени извърнаха поглед и не казаха нито дума за насълзените му очи.

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

— Трябва да тръгваме.

Гамаш стана рязко и Мирна и Терез го изгледаха изненадано. Преди минута главният инспектор беше спокоен, дори въодушевен, а после нещо се промени и радостта му се превърна в гняв.

Мирна спря филма на пауза. От екрана ги гледаха пет щастливи момичета, сякаш заинтригувани от случващото се в мансардата на Мирна.

— Какво има? — попита Терез, докато обличаха връхните си дрехи и слизаха по стълбите към книжарницата. — С кого разговаря по телефона?

— Merci, Мирна. — Гамаш спря на вратата и се усмихна.

Мирна го погледна внимателно:

— Какво беше това преди малко?

Гамаш леко поклати глава:

— Съжалявам. Някой ден ще ви кажа.

— Но не и днес?

— Не и днес.

Вратата се затвори зад тях и студът ги обгърна. Слънцето още не беше залязло, но най-краткият ден в годината преваляше и светлината бе оскъдна.

— Трябва да ми кажеш — настоя Терез, докато бързо пресичаха селския площад. Минаха покрай Рут, седнала на пейката. Покрай семействата, които се пързаляха на кънки по замръзналото езеро. Покрай трите древни бели бора.

Терез Брюнел не попита, а издаде команда.

— Днес Бовоар е бил изпратен на поредния рейд.

Отне малко време на комисар Брюнел да възприеме новината. В профил лицето на Гамаш изглеждаше мрачно.

— Трябва да се сложи край — каза той.

Поеха нагоре по хълма, а Терез ускори темпото, за да не изостава. В началото на гората намериха снегоходките си в снежната пряспа, където ги бяха оставили. Сложиха си ги и отново тръгнаха по пътеката, въпреки че всъщност вече не се нуждаеха от снегоходки. Пътеката беше добре утъпкана и лесно откриваема.

Терез Брюнел се зачуди дали не е прекалено лесно. Но нямаше друг начин.

Когато наближиха мястото, видяха Жил, който сякаш бе увиснал във въздуха на височина шест метра и на отстояние около метър и половина от ствола на дървото. В гората се смрачаваше, но след като двамата старши полицаи се приближиха още малко, Терез видя платформата, закована за дървото на мира..

Жером стоеше в подножието на белия бор и гледаше нагоре. Хвърли поглед към тях, когато наближиха, а после пак отметна глава и впери очи в клоните. Едва тогава комисар Брюнел видя, че Жил не е сам там горе. Никол стоеше на дъсчената площадка на две крачки зад Жил, който се опитваше да закрепи сателитната чиния за дървения парапет.

— Как е? — изломоти Жил с премръзнали устни. Рижата му брада бе станала бяла и ледена, като че думите бяха замръзнали и залепнали за лицето му.

— Още малко. — Никол се взираше в нещо, притиснато между дебелите й ръкавици.

Жил леко обърна чинията.

— Това е. Стоп — нареди Никол.

Всички, включително и Терез и Арман, замръзнаха. И зачакаха. Бавно, много бавно Жил отдръпна ръце от сателитната чиния.

— Стана ли? — попита той.

И зачака.

— Да — отвърна Никол.

— Дайте да видя — той протегна облечената си в ръкавица ръка.

— Хвана сигнала на сателита. Всичко е наред.

— Дайте ми го. Искам да се уверя — сряза я дървосекачът. Лютият студ съкращаваше търпението му.

Никол му подаде предмета, който държеше, и Жил внимателно се вгледа в него.

— Добре — кимна той накрая и някъде долу, извън полезрението му, бяха издишани три облачета пара.

Щом стъпи отново на твърда земя, Жил се усмихна. С брада, искряща от ледени кристали, приличаше на Дядо Коледа, а когато разтегна доволно устни, няколко кристалчета се отрониха.

— Браво! — похвали ги Жером. Тъпчеше на място, а лицето му почти бе посиняло от студ.

Ивет Никол стоеше на няколко крачки, отделена от екипа с нещо като дълга черна пъпна връв. Предавателната линия.

"Терез, Жером, Жил и Никол" — помисли си Гамаш, докато гледаше мрачната млада полицайка. "И Никол." Прикрепена с тънка нишка към тяхната петорка.

И Никол. Колко лесно беше да я отрежат.

— Свързахме ли се? — обърна се Гамаш към Жил и дървосекачът кимна в отговор.

— Намерихме сателит — изрече с устни, вцепенени от студ.

— А останалото?

Жил сви рамене.

— Какво трябва да означава това? — попита Терез настойчиво. — Можем ли да работим, или не?

Дървосекачът се обърна към нея:

— Каква работа имате, мадам? Все още не знам защо сме тук, но едва ли има нещо общо с желанието ви да гледате последния епизод на "Сървайвър".

Последва напрегнато мълчание.

— Може би е по-добре да обясниш на Жил, когато се върнете в училищната сграда — рече Гамаш с делови тон, сякаш предлагаше горещ шоколад в края на ден, прекаран в спускане с шейни. — Предполагам, че сте готови да се прибирате вътре.

Главният инспектор се обърна към Никол, която стоеше сама на известно разстояние:

— С вас можем да завършим започнатото.

Ясни, студени като поледица думи.

"Иска да ги оставим сами — помисли си Терез. — Отделя я от глутницата."

Виждаше полуусмивката на устните на Арман, чуваше твърдия му глас и в главата й отекваше тревожен сигнал. Между думите и онова, което Арман наистина имаше предвид, бе зейнала дълбока тъмна пропаст. Терез Брюнел не завиждаше на младата полицайка, която бе напът да разбере какво крие главният инспектор в най-дълбоките кътчета на душата си.

— Мога да остана и аз — предложи Терез. — Още не ми е студено.

— Не — отсече Гамаш. — По-добре върви.

Мраз прониза Терез до мозъка на костите.

— Имаш работа — продума тихо детективът. — Аз също.

— Каква работа, Арман? И аз, като Жил, имам въпроси.

— Просто давам своя малък принос за установяването на жизненоважна връзка.

Това ли било?

Терез Брюнел впери очи в Гамаш, сетне в полицай Никол, която разплиташе възел по дължината на замръзналия кабел и привидно не чуваше нищо. Привидно. Възрастната дама се вгледа в тази начумерена, сприхава, но интелигентна млада жена. Арман я бе изпратил в подземието на Sûretè, за да се научи да слуша.

Може би резултатът се бе оказал много по-добър, отколкото си мислеха.

Комисар Брюнел взе решение. Обърна гръб на Арман и на младата полицайка и прикани с жест съпруга си и дървосекача да тръгват.

Когато скърцането на снегоходките върху снега вече не се чуваше и в зимната гора се спусна тишина, Гамаш се обърна към Ивет Никол:

— Какво търсехте в пансиона?

— Bonjour и на вас — отговори тя, без да вдига очи. — "Добра работа, Никол. Браво, Никол. Благодаря ви, че дойдохте в тази дупка и мръзнете в кучи студ, за да ни помогнете, Никол."

— Какво търсехте в пансиона?

Никол вдигна глава и усети как и малкото топлина, която бе останала в тялото й, се изпари.

— А вие какво търсехте там? — попита тя.

Детективът наклони леко глава и присви очи:

— Разпитвате ли ме?

Никол се ококори и кабелът се изплъзна от ръцете й.

— За Франкьор ли работите? — Думите се стрелнаха от устата му като ледени висулки.

Никол стоеше безмълвна. Успя само да поклати отрицателно глава.

Гамаш дръпна надолу ципа на якето си и го отметна зад хълбока си. Видя се пистолетът му.

Пред погледа на Никол свали топлите си ръкавици и отпусна дясната си ръка близо до оръжието.

— За Франкьор ли работите? — повтори детективът с още потих глас.

Тя яростно заклати глава и устните й оформиха беззвучен отговор:

— Не!

— Какво търсехте в пансиона?

— Вас — успя да отрони младата жена.

— Защо?

— Бях в училищната сграда, приготвях кабела за свързването със сателитната чиния, видях ви, че отивате в пансиона, и тръгнах след вас.

— Защо?

Отнело му бе известно време да навърже събитията. Отначало мислеше, че дължи извинение на Никол, задето затръшна вратата под носа й, но после започна да се чуди какво е правела в пансиона.

Дали се бе озовала там по същата причина като него — за да проведе телефонен разговор на спокойствие? Ако бе така, на кого се бе обадила? Гамаш се досещаше.

— Защо бяхте в пансиона, Ивет?

— За да говоря с вас.

— Можехме да говорим в къщата на Емили. Или в училището. Какво търсехте в пансиона, Ивет?

— Исках да поговоря с вас — повтори младата жена с тъничък гласец. — Насаме.

— За какво?

Никол се поколеба.

— За да ви кажа, че от това нищо няма да излезе. — Посочи нагоре към чакалото и сателитната чиния. — Дори и да се свържете с интернет, няма как да влезете в системата на Sûretè.

— Кой е казал, че искаме да направим точно това?

— Не съм тъпа, господин главен инспектор. Поискахте сателитно оборудване, което не може да бъде проследено. Не създавате армия от роботи. Ако искахте да влезете през парадния вход, можехте да го направите от дома си или от кабинета си. Това тук е различно. Повикахте ме, за да ви помогна да се промъкнете незабелязано. Но няма да ви се получи.

— Защо? — Неволно му стана любопитно.

— Защото всичките тези простотии ще ви помогнат да се свържете и дори за известно време ще скриват местонахождението ви, но за да стигнете до най-забутаните досиета, ще ви трябва код за достъп. Вашият собствен код ще ви издаде. Този на комисар Брюнел — също. Наясно сте.

— Доколко сте наясно с какво сме се захванали?

— Не много. Довчера, когато ме помолихте за помощ, не знаех нищо.

Стояха, втренчени един в друг.

— Вие ме повикахте, сър. Не съм ви молила. Но когато потърсихте помощ от мен, приех. Защо се държите с мен така, все едно съм ви враг?

Гамаш нямаше намерение да се поддава на манипулациите й. Знаеше, че има много по-вероятна причина Никол да се съгласи да дойде в Трите бора. Не защото бе лоялна към него, а към някого другиго. Отишла бе в пансиона, за да докладва на Франкьор, и ако не се беше разсеял заради загрижеността си към Жан Ги, щеше да я хване в крачка.

— Повиках ви, защото нямахме друг избор. Но това не значи, че ви се доверявам, полицай Никол.

— Какво трябва да направя, за да спечеля доверието ви?

— Кажете ми какво търсехте в пансиона.

— Исках да ви предупредя, че без секретен код за достъп всичко останало няма да ви свърши работа.

— Лъжете.

— Не.

Гамаш знаеше, че Никол лъже. Нямаше нужда да остава насаме с него, за да го предупреждава за кода.

— Какво сте казали на Франкьор?

— Нищо! — отвърна тя с умолителен тон. — Никога не бих го направила.

Главният инспектор се взираше гневно в нея. Щом включеха компютъра, щом установяха сателитна връзка, щом Жером отвореше вратата и прекрачеше прага й, беше въпрос на време да ги открият. Единствената им надежда бе озлобената млада полицайка, която стоеше пред него и трепереше от студ, страх и възмущение, наистина или наужким.

Изтичаше времето му да спаси Бовоар и да разкрие какво е намислил Франкьор. Главният комисар имаше някаква цел, която се простираше далеч отвъд желанието му да навреди на Гамаш и на Бовоар.

Нещо много по-голямо, започнато преди години, вече бе напът да се осъществи. Днес. Утре. Скоро. А Гамаш все още не знаеше какво е то.

Чувстваше се муден и глупав. Като че ли най-различни улики и елементи се рееха пред него, но едно парче от пъзела липсваше. Парче, което можеше да свърже всички останали. Нещо, на което не бе обърнал внимание или още не бе открил.

Вече знаеше, че този липсващ елемент има нещо общо с Пиер Арно. Но каква бе целта им?

На Гамаш му идеше да крещи от безсилие.

Каква бе ролята на тази жалка млада жена? Дали бе последният пирон в ковчега им, или тяхното спасение? И защо едното и другото толкова много си приличаха?

Гамаш се загърна с якето си и го закопча. Ръката му бе толкова премръзнала, че почти не усещаше ципа между пръстите си. Надяна отново ръкавиците си и се наведе да вдигне тежкия кабел, който лежеше в краката им.

Пред погледа на Никол главен инспектор Гамаш преметна масивния черен кабел през рамо и се приведе напред. Затегли го през гората, право към старата училищна сграда.

След няколко крачки усети как товарът олеква. Снегоходките на полицай Ивет Никол заскърцаха зад него по пътеката, която утъпкваше.

Младата жена крачеше зад началника си и пухтеше от усилие и от облекчение.

Беше я хванал. Може би дори подозираше. Но не бе изтръгнал истината от нея.

* * *

Терез Брюнел настани Жером и Жил в центъра на училищната стая, край печката, която излъчваше топлина. Мъжете свалиха дебелите си якета, шапките, ръкавиците и ботушите. Седнаха и опънаха крака колкото бе възможно по-близо до огъня, без самите те да избухнат в пламъци.

В помещението се носеше миризма на мокра вълна и дим от горящи цепеници. Вече беше топло, но Жил и Жером още не се бяха стоплили.

След като бе хвърлила повече дърва в печката, Терез бе отишла до къщата на Емили, за да вземе Хенри, а после бе минала през смесения магазин и бе купила мляко, какао и бонбони маршмелоу. Горещият шоколад вече къкреше в чайник върху печката и неговият аромат се смеси с миризмата на мокра вълна и дима от горящите дърва. Възрастната жена наля от топлата напитка в чаши и украси всяка с по няколко едри и меки бонбона маршмелоу.

Ала ръцете на Жил се тресяха толкова силно, че Терез се принуди да му вземе чашата с горещ шоколад.

— Попитахте с какво сме се захванали — започна тя.

Жил кимна. Зъбите му тракаха бясно. Едрият мъж слушаше и ту се обгръщаше с ръце, ту протягаше длани към печката, докато комисар Брюнел говореше. Скрежът по брадата му се бе разтопил и бе оставил мокро петно върху пуловера му.

Когато спря да разказва, Терез върна горещия шоколад на Жил. Бонбоните се бяха разтопили до бяла пяна върху напитката. Мъжът притисна топлата чаша към гърдите си като момченце, което се е уплашило от някоя страшна приказка, но се опитва да бъде смело.

Жером, който седеше наблизо, мълча през цялото време, докато съпругата му описваше какво търсят и защо го търсят. Доктор Брюнел мачкаше стъпалата си и се опитваше да раздвижи кръвта в тях. В пръстите на краката му сякаш се забиваха иглички, докато кръвообращението им се възстановяваше.

Слънцето вече едва се виждаше над върхарите на тъмната гора — гората, която все още държеше в прегръдките си Арман Гамаш и полицай Никол. Терез светна лампите и погледна угасените монитори, които съпругът й бе подредил сутринта.

"Ами ако не се получи?"

Ако бяха скаутски отряд, щяха да са от най-слабите — това си мислеше Терез Брюнел. Не само че бяха неподготвени, в случай че претърпят неуспех, ами на всичко отгоре използваха откраднато оборудване, за да проникнат незаконно в полицейски досиета. Ако раздаваха медали за измама, щяха да са покрити с тях от главата до петите.

Долетя шум от тежки стъпки по дървената веранда. Терез отвори вратата, а там стоеше Арман, запъхтян от изтощение.

— Добре ли си? — поинтересува се възрастната жена, макар че и двамата знаеха, че всъщност питаше "Сам ли си?".

— Не съм бил по-добре — отвърна Гамаш, докато дишаше тежко. Лицето му бе почервеняло от усилията и от хапливия студ. Той хвърли кабела на пода на верандата и влезе в училищната сграда, а миг по-късно полицай Никол го последва. Лицето й вече не беше бледо, а на бели и червени петна. Приличаше на канадското знаме.

Терез въздъхна облекчено. До този момент не бе осъзнавала колко много се бе притеснила.

— На шоколад ли ми мирише? — попита Гамаш със замръзнали устни. Хенри се бе втурнал да го поздрави и главният инспектор бе подвил коляно, за да прегърне немската овчарка. Терез подозираше, че прегръдката му бе не само израз на привързаност, а и начин да се стопли. А Хенри с удоволствие даваше и от двете на стопанина си.

Останалите се раздвижиха около печката, за да освободят място за новодошлите.

Терез им наля чаши с горещ шоколад. Гамаш и Никол вече бяха свалили връхните си дрехи. Петимата седяха мълчаливо край печката. През първите две-три минути Гамаш и Никол трепереха от студ. Ръцете им се тресяха и от време на време се стягаха от спазми, докато лютата зима като призрак напускаше телата им.

В малката училищна сграда се възцари тишина, нарушавана само от някое проскърцване на стол върху дървения под, пращенето на огъня и шумното дишане на Хенри, който се протягаше в краката на детектива.

Арман Гамаш усети как му се доспива. Чорапите му вече бяха сухи и леко втвърдени, чашата с горещ шоколад сгряваше дланите му, а топлината от печката го обгръщаше. Въпреки неотложността на ситуацията почувства как клепачите му натежават.

Ех, ако можеше да си почине само за няколко минути, само за няколко мига.

Но ги чакаше работа.

Остави чашата си, наведе се напред и сключи ръце. Огледа кръга от хора, скупчени около печката в училищната стая, единственото помещение в малката сграда. Петима. Като петзначки. Терез, Жером, Жил, Арман и Никол.

"И Никол" — помисли си отново. Увиснала в края на изречението. Петото колело.

— Какво следва сега? — попита.

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

— Какво следва? — попита Жером.

Не беше очаквал да стигнат толкова далеч. Погледна към другия край на помещението, където го очакваше цяла редица угасени монитори. Знаеше какво предстои да се случи.

Усети как по кожата му под дебелия пуловер се плъзва струйка пот, сякаш закръгленото му тяло ридаеше. Ако Трите бора бе техният окоп, време бе Жером да надигне глава. Арман им бе осигурил оръжие, но то бе като подострен кол срещу картечница.

Отдалечи се от топлината на огъня и отново усети хлад, докато крачеше към дъното на помещението. Там, един до друг, стояха два стари и очукани компютъра — единият на учителското бюро, а другият — на масата, която бяха придърпали до него. Над тях на стената висеше жизнерадостно табло с азбуката, изпъстрено с пчелички и пеперудки, патета и рози. Под илюстрациите имаше музикални ноти.

Затананика бавно, като следваше нотите.

— Защо си пееш тази мелодия? — попита Гамаш.

Жером леко се сепна. Не бе осъзнал, че Арман е до него, а мелодията бе запял несъзнателно.

— Ето я — посочи закръгленият мъж към нотите. — Най-горният ред е "до-ре-ми", а под него е тази песен.

Изтананика още малко и за негова изненада Арман бавно се присъедини с тих глас:

— Какво ще правим с пияния моряк…

Жером се вгледа в приятеля си. Гамаш бе вперил поглед в нотите с усмивка на уста. След миг се обърна към Жером и довърши:

— … рано сутрррр…инта.

Пенсионираният лекар се усмихна искрено и усети как част от страховете му се откъсват и отлитат с нотите и с глуповатите думи, които излизаха от устата на рационалния му приятел.

— Стара моряшка песен — обясни Гамаш и отново се загледа в нотите на стената. — Бях забравил, че госпожица Джейн Нийл преподаваше тук, преди да затворят училището и тя да излезе в пенсия.

— Познавал си я?

Гамаш си спомни как бе коленичил сред ярките есенни листа и бе затворил клепачите върху онези сини очи. Оттогава минаха много години. Сякаш цял един живот.

— Залових убиеца й.

Гамаш отново се взря в азбуката и мелодията на стената.

— Хей я на, напред полита… — прошепна. Действаше му някак успокояващо да е в тази стая, където госпожица Джейн Нийл бе правила онова, което обичаше, за децата, които обожаваше.

— Трябва да докараме кабела дотук — каза Жером. През следващите няколко минути, докато Жил пробиваше в стената дупка, през която да промуши кабела, Жером и Никол пропълзяха под бюрата и се заеха да оправят жиците и кутиите.

Гамаш наблюдаваше случващото се и се удивляваше как в началото на деня бяха на трийсет и пет хиляди километра от най-близкия телекомуникационен сателит, а сега бяха на сантиметри от осъществяването на връзката.

— Направи ли твоята свръзка? — попита го Терез Брюнел, след като се приближи. Кимна към младата служителка на Sûretè.

Съпругът на Терез и полицай Никол се бяха натикали под бюрото и се опитваха да не се ръчкат с лакти. Поне доктор Брюнел се стараеше да пази младата жена, но пък изглеждаше, че Никол прави всичко по силите си да го смушка с кокалестите си лакти при всяка удобна възможност.

— Боя се, че не — прошепна Гамаш.

— И двамата се върнахте цели, господин главен инспектор. И това е нещо.

Гамаш се ухили, макар че не му беше забавно:

— Малка победа. Не застрелях хладнокръвно един от собствените си агенти.

— Е, понякога трябва да сме доволни и от малкото, което получаваме — усмихна се възрастната жена. — Не вярвам, че Жером щеше да изпусне шанса си, ако му бе паднал.

Двамата под бюрото вече открито се ръгаха с лакти.

Дупката в стената на училището бе пробита и Жил вмъкна кабела през нея. Жером го сграбчи и задърпа.

— Аз ще го взема.

Преди Жером да осъзнае какво се случва, Никол бе грабнала кабела от ръцете му и вече свързваше към него първата метална кутия.

— Чакайте! — доктор Брюнел дръпна отново към себе си. — Не можете да го свържете. — Стисна проводника с две ръце и се опита да овладее внезапно обзелата го паника.

— Разбира се, че мога — Никол почти изтръгна кабела и със сигурност щеше да го направи, ако не се бе намесила комисар Брюнел.

— Агент Никол — заповяда тя, — изчезвайте оттук.

— Но…

— Подчинявайте се — нареди възрастната жена, сякаш се обръщаше към вироглаво дете.

Жером и Никол изпълзяха изпод бюрото. Мъжът все още стискаше черния кабел. Зад тях се чу съскане. Жил, който все още бе отвън, запълваше дупката, която бе пробил, като пръскаше монтажна пяна от флакон.

— Какъв е проблемът? — поинтересува се Гамаш.

— Не можем да го свържем — отвърна Жером.

— Напротив, мож…

Но главният инспектор вдигна ръка и прекъсна Никол.

— Защо? — обърна се към Жером. Бяха стигнали дотук. Какво ги спираше в последните няколко сантиметра?

— Защото не знаем какво ще се случи, когато се свържем.

— Не е ли…

Никол отново бе прекъсната. Младата жена затвори уста, но си личеше, че едва сдържа раздразнението си.

— Защо? — попита отново Гамаш с неутрален тон, докато преценяваше ситуацията.

— Знам, че може да прозвучи като презастраховане, но когато включим кабела, ще можем да се свържем с целия свят. Но и светът ще може да се свърже с нас. Това — вдигна той кабела — е магистрала, по която движението е двупосочно.

Полицай Никол изглеждаше така, като че ли всеки момент ще се подмокри.

Главен инспектор Гамаш се обърна към нея и кимна.

— Ама токът не е включен! — Язовирната стена се пропука и думите рукнаха от нея. — Със същия успех може да се свържем и с въже. Трябва да свържем кабела към компютрите и после да пуснем тока. Трябва да се уверим, че работи. Защо да чакаме?

Гамаш усети как по врата му пропълзява хлад и се обърна. Жил тъкмо влизаше насред напрегнатия разговор. Брадатият мъж затвори вратата, свали си шапката, ръкавиците и палтото и седна до входа, сякаш го пазеше.

Детективът се извърна към Терез:

— Какво мислиш?

— Добре е да изчакаме. — Когато видя Никол отново да отваря уста, комисар Брюнел пресече всякакви възражения. Погледна младата полицайка право в очите и рече: — Вие току-що пристигнахте, а ние живеем в това положение седмици, месеци наред. Излагаме на опасност кариерите си, приятелствата си, домовете си и може би не само тях. Ако съпругът ми казва да изчакаме, ще изчакаме. Ясно ли е?

Никол отстъпи, но се виждаше, че не умее да губи.

На излизане Гамаш заключи катинара и пусна ключа в джобчето на сакото си. Жил тръгна с детектива за кратка разходка в тъмнината по обратния път до къщата на Емили.

— Знаете, че момичето е право, нали? — продума Жил тихо с поглед, вперен в покритата със сняг земя.

— Че трябва да изпробваме връзката? — отвърна Гамаш също шепнешком. — Oui, зная.

Загледа се в Никол, която бързаше напред, а Жером и Терез крачеха на известно разстояние зад нея.

Зачуди се от какво всъщност се страхуваше доктор Брюнел.

* * *

След като вечеряха с говежда яхния, си направиха кафе и се преместиха да го пият в дневната, където в камината вече бяха приготвени подпалки за огън.

Терез приближи кибритена клечка към парчетата вестник и се загледа как хартията лумва в ярки пламъци. Сетне възрастната жена се обърна с лице към стаята. Гамаш и Жил седяха заедно на единия диван, а Жером — срещу тях, на другия. Никол бе в ъгъла и се занимаваше с някакъв пъзел.

Терез включи светлинките на коледната елха и след това отиде при съпруга си.

— Жалко, че не се сетих да донеса подаръци — рече тя, отправила поглед към дръвчето. — Арман, струваш ми се замислен.

Гамаш бе проследил накъде се насочиха очите на неговата приятелка и също се бе загледал под елхата. Нещо бе трепнало — мъглява мисъл, свързана с елхи, Коледа или подаръци. Нещо пробудено от това, което Терез бе казала току-що, но въпросът й го бе прогонил. Смръщи чело и продължи да се взира в жизнерадостното коледно дръвче в ъгъла на стаята. Под клоните му зееше празнина. Нямаше никакви подаръци.

— Арман?

Детективът разтърси глава и погледна Терез в очите:

— Извинявай, бях се замислил.

Жером се обърна към Жил:

— Сигурно сте изтощен.

Самият той изглеждаше така.

Жил кимна:

— Отдавна не се бях катерил по дървета.

— Наистина ли ги чувате как говорят? — попита Жером.

Дървосекачът се вгледа в закръгления мъж срещу себе си.

Мъж, който бе останал в подножието на белия бор, в жестокия студ, и му бе давал кураж, вместо да си тръгне. Кимна утвърдително.

— Какво казват? — поинтересува се Жером.

— Не ви трябва да знаете какво казват — отвърна Жил с усмивка. — Пък и аз чувам най-вече звуци. Шепоти. Други неща.

Съпрузите Брюнел го гледаха и очакваха да продължи. Гамаш държеше чашата си с кафе и слушаше. Той самият знаеше историята.

— Винаги ли сте имали способността да ги чувате? — попита накрая Терез.

Полицай Никол, която все още седеше в ъгъла, вдигна очи от пъзела.

Жил поклати глава:

— Бях дървосекач. Повалях стотици дървета с моторния си трион. Един ден, докато режех един стар дъб, го чух как крещи.

Думите бяха посрещнати с мълчание. Жил бе вперил поглед в камината и горящите цепеници.

— Отначало не му обърнах внимание. Казах си, че ми се е причуло. Тогава шумът се усили и вече чувах не само моето дърво, а и всички останали дървета, които пищяха.

За миг едрият мъж замлъкна.

— Беше ужасно — прошепна.

— Какво направихте? — попита Жером.

— Какво можех да направя? Спрях сечта и накарах другарите си също да спрат. — Сведе очи към огромните си загрубели длани. — Естествено, помислиха ме за луд. И аз бих си помислил същото на тяхно място. Но чух виковете със собствените си уши.

Жил погледна право към Жером и рече:

— За известно време можех да отричам истината пред себе си, но вече знаех и нямаше връщане назад. Знаете за какво говоря, нали?

Жером кимна. Знаеше.

— Сега Жил изработва прекрасни мебели от паднали дървета — обади се Гамаш. — С Рен-Мари сме си купували от неговите произведения.

Жил се усмихна:

— Това обаче не стига, за да си плащаме сметките.

— Като стана дума за плащане… — започна Гамаш.

Едрият мъж погледна главния инспектор:

— Дума да не става.

— Désolé — отвърна Гамаш. — Не трябваше да повдигам въпроса.

— Радвам се, че ви бях от полза. Ако искате, мога да остана. Ще бъда наблизо, ако имате нужда от още помощ.

— Благодаря — рече Гамаш и се изправи. — Ще се обадим, ако ни потрябвате.

— Е, все пак ще дойда утре сутрин. Можете да ме намерите в бистрото.

След като вече бе облякъл палтото си, Жил постави едрата си длан върху дръжката на вратата и се обърна да погледне четиримата в стаята.

— Нали знаете, че си има причина крадците да действат през нощта?

— Крадци ли ни нарекохте? — попита Терез, леко развеселена.

— Не сте ли?

Арман затвори вратата след Жил и изгледа колегите си:

— Трябва да вземем някои решения, mes amis[79].

* * *

Жером Брюнел дръпна завесите и се върна да седне край огъня.

Наближаваше полунощ и макар да бяха капнали от умора, вече за втори или трети път събираха сили, за да продължат. Отново си направиха кафе, хвърлиха поредната кленова цепеница в камината и разходиха Хенри, който сега се бе свил на кравайче и спеше пред огнището.

— Воп — рече Гамаш, приведе се напред и се вгледа в лицата на другите трима. — Какво ще правим сега?

— Не сме готови да осъществим връзка — отвърна Жером.

— Искате да кажете, че вие не сте готов — намеси се Никол. — Какво чакате?

— Няма да имаме втори шанс — тросна се Жером. — Когато съм оперирал пациенти, никога не съм си казвал: "Е, ако прецакам работата, винаги мога да опитам отново". Не. Един опит и това е всичко. Трябва да сме сигурни, че сме добре подготвени.

— Подготвени сме — настоя Никол. — Няма какво повече да се случи. Няма да пристигне още оборудване. Или още помощ. Имате всичко, което е възможно да имате. Това е.

— Защо сте толкова нетърпелива? — попита Жером.

— А вие защо не сте? — контрира го младата полицайка.

— Достатъчно — прекъсна ги Гамаш. — С какво можем да ти помогнем, Жером? От какво имаш нужда?

— Искам да знам всичко за оборудването, което е донесла. — Хвърли поглед към Никол, която седеше с ръце, скръстени пред гърдите. — Защо са ни два компютъра?

— Единият е за мен — отвърна Никол. Реши да им говори така, сякаш говореше на Хенри. — Ще криптирам канала, който ще използваме за достъп до мрежата на Sûreté. Ако някой засече сигнала ви, ще трябва първо да разбие шифровката. Това ще ни спечели време.

Последната част я разбраха всички, дори и Хенри, но трябваше да помислят още върху частта с криптирането.

— Искате да кажете — заговори Терез, докато бавно се ориентираше в техническия жаргон, — че когато Жером напише нещо на клавиатурата, то се преобразува в код? А след това този код се шифрира чрез разместване на символите?

— Точно така — кимна Никол. — И всичко това се случва още преди сигналът да напусне помещението.

Младата жена замълча и обгърна тялото си още по-плътно с ръце, все едно бяха стоманени обръчи.

— Какво има? — попита Гамаш.

— Въпреки това ще ви открият. — Никол говореше тихо. Гласът й не звучеше победоносно. — Моите програми само ще ги затруднят да ви видят, но няма да ви скрият напълно. Знаят какво правят. Ще ни намерят.

На главния инспектор не му убягна мигновеното преминаване от "ви" към "ни". Толкова значими мигновения не се срещаха често.

— Ще разберат ли кои сме? — поинтересува се Гамаш.

Забеляза как се отпуска хватката на менгемето, в която младата полицайка бе притиснала гърдите си. Жената се наведе леко напред.

— Интересен въпрос. Умишлено се спрях на криптиране, което на пръв поглед е тромаво и простовато.

— Умишлено? — Жером не звучеше убеден, че го е направила нарочно. — Защо бихте използвали такова криптиране? Не ни трябва нищо "тромаво", за бога! Трябва ни най-доброто, което съществува.

Закръгленият мъж погледна към Гамаш и главният инспектор зърна в очите му лека паника.

Никол мълчеше — или най-сетне бе проумяла огромната сила на мълчанието, или се бе засегнала. Гамаш подозираше, че е второто, но това му даде време да се замисли върху уместния въпрос на Жером.

Защо трябваше да изглежда простовато?

— За да ги заблудим — каза детективът накрая и се обърна към нацупеното личице. — Може да ни засекат, но така е по-вероятно да не ни вземат сериозно.

— C'est çа — потвърди Никол и леко се отпусна. — Точно така. Ще очакват опитно подготвена атака.

— Ще бъде като замерване с камъни в ядрена война — заключи Гамаш.

— Да — съгласи се Никол. — Ако ни открият, няма да ни вземат сериозно.

— И с основание — обади се Терез. — Колко пък може да навреди един камък?

Ако не се смяташе аналогията с Давид и Голиат, наистина камъкът не беше кой знае какво оръжие. Комисар Брюнел се обърна към съпруга си, като очакваше да види презрително изражение на лицето му, но с изненада забеляза, че той изглежда възхитен.

— Нямаме намерение да нанасяме вреди — заяви Жером. — Достатъчно ни е да се промъкнем покрай охраната.

— На това се надяваме — рече Никол и въздъхна с облекчение. — Не съм убедена, че ще се получи, но си струва да опитаме.

— Божичко — отбеляза Терез, — все едно да живееш с хор от гръцка трагедия.

— Моите програми ще ги затруднят да ни видят, но за да влезем изобщо в системата, ще ни трябва код за достъп, а ако използвате вашите лични кодове, веднага ще ни разпознаят.

— А какво би им попречило да ни открият? — попита Гамаш.

— Вече ви казах. Различен код за достъп. Някой, който няма да привлече вниманието. Но дори и това няма да ги спре задълго. Щом стигнем до файла, който се опитват да защитят, ще разберат. Ще ни издирят и ще ни хванат.

— Колко време ще им отнеме според вас?

Никол присви тънките си устни и се замисли.

— В този момент хитростите няма да ни помогнат. Само бързината ще има значение. Влизаме, взимаме каквото ни трябва и изчезваме. Едва ли ще разполагаме с повече от половин ден, може би и по-малко.

— Половин ден от момента, в който отворим първия защитен файл? — попита Гамаш.

— Не — отвърна Жером. Говореше на приятеля си, но гледаше Никол. — Тя има предвид дванайсет часа от първия ни опит за влизане в системата.

— Може би и по-малко — повтори Никол.

— Дванайсет часа трябва да ни стигнат, нали? — попита Терез.

— Досега не са били достатъчни — поклати глава Жером. — Опитваме от месеци и още не сме намерили това, което ни трябва.

— Защото ме е нямало мен — обади се Никол.

Погледнаха я, удивени от несъкрушимата увереност и заслепението на младостта.

— Е, кога започваме? — попита полицайката.

— Тази вечер.

— Но, Арман… — понечи да каже нещо Терез, ала Жером стисна толкова силно ръката й, че почти й причини болка.

— Жил беше прав — заяви главният инспектор решително. — Има си причина крадците да действат през нощта. Свидетелите са по-малко. Трябва да влезем, да свършим работата и да изчезнем, докато всички спят.

— Най-после! — възкликна Никол и се изправи.

— Трябва ни още време — възрази Терез.

— Нямаме повече време. — Гамаш погледна часовника си. Беше почти един след полунощ. — Жером, имаш един час да си събереш записките. Знаеш на кой етап бе задействана алармата при последния ти опит. Ако можеш бързо да стигнеш дотам, има шанс да влезем и да си тръгнем с нужната информация, преди да е дошло време за закуска.

— Добре — съгласи се Жером и пусна ръката на жена си.

— Можете да подремнете — обърна се Гамаш към Никол. — Ще ви събудим след час.

Детективът стана и когато влезе в кухнята, чу как вратата зад него се затваря.

— Какво правиш, Арман? — попита Терез.

— Още кафе.

Главният инспектор стоеше с гръб към приятелката си и отброяваше лъжичките кафе, които сипваше в машината.

— Погледни ме — настоя възрастната жена. Ръката на Гамаш замръзна с препълнената лъжица. Няколко зрънца се отрониха от нея и се посипаха по плота.

Гамаш отпусна ръка, остави лъжичката в буркана и се обърна.

Терез Брюнел бе вперила в него непоколебим поглед:

— Жером е изтощен. Работил е цял ден.

— Всички сме така — рече Гамаш. — Не съм казал, че ще бъде лесно…

— Нима намекваш, че двамата с Жером се стремим да ни е "лесно"?

— А към какво се стремите? Искате да ви кажа, че всички можем да си легнем да спим и да забравим какво се случва? Близо сме, най-сетне ни се отваря възможност. Ще приключим с това още сега.

— Боже мой — промълви Терез и го погледна внимателно. — Това няма нищо общо с нас, а с Жан Ги Бовоар. Тревожиш се, че няма да оцелее при следващата акция. Затова пришпорваш всички ни и най-вече Жером.

— Не става въпрос за Бовоар. — Гамаш опипа с ръце зад гърба си и сграбчи ръба на мраморния плот.

— Напротив. Готов си да ни пожертваш, за да го спасиш.

— Никога! — повиши глас Гамаш.

— Но правиш точно това.

— Боря се с този проблем от години — заяви Гамаш и се приближи към Терез. — Много преди престрелката във фабриката. Много преди Жан Ги да се замеси в онези неприятности. Пожертвал съм какво ли не, за да завърша делото си. Краят може да настъпи тази нощ. Просто Жером трябва да задълбае още малко. Всички ще положим още малко усилия.

— Говориш неразумно.

— Не, ти си неразумната — кипна детективът. — Не виждаш ли, че Жером е уплашен до смърт? Това изсмуква енергията му. Колкото повече отлагаме, толкова по-зле ще става.

— Искаш да кажеш, че предприемаш тези действия от благородство, защото мислиш за Жером? — възкликна Терез недоверчиво.

— Предприемам ги, защото само след ден може съпругът ти да се пречупи — отвърна Гамаш. — Тогава сме загубени всички, включително и той. Ако не го виждаш, аз го виждам.

— Не той е човекът, който се разпада — възрази Терез. — Не той имаше сълзи в очите днес.

Гамаш я изгледа така, сякаш току-що го бе блъснала с кола.

— Жером може да се справи и ще го стори още тази вечер. Ще влезе в системата и ще намери информацията, която ни е нужна, за да изобличим Франкьор и да осуетим плана му. — Главният инспектор говореше тихо, а очите му пламтяха. — Мъжът ти е съгласен. Поне той има кураж.

Гамаш отвори вратата и излезе от кухнята. Качи се в спалнята си и остана загледан в стената, докато чакаше треперенето на ръката му да премине.

* * *

В два сутринта Жером стана.

Арман бе събудил Никол и бе слязъл в дневната. Детективът не поглеждаше Терез, нито тя — него.

Никол се появи чорлава на стълбището. Присъедини се към останалите и надяна палтото си.

— Готов ли си? — обърна се главният инспектор към Жером.

— Готов.

Гамаш повика Хенри и всички излязоха тихо от къщата. Като крадци в нощта.

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Начело на групата крачеше Никол — единствената, която нямаше търпение да стигне до училището. Гамаш обаче знаеше, че напразно бърза, защото ключът бе у него.

Жером държеше Терез за ръка. И двамата носеха черни пухени якета и дебели ръкавици в бяло. Изглеждаха като Мики и Мини Маус, излезли на разходка.

Главен инспектор Гамаш изпревари комисар Брюнел и отключи входната врата на училището. Задържа я отворена, за да влязат останалите, но той самият не влезе, а остави вратата бавно да се затвори.

През заскрежения прозорец видя как вътре светват лампите и чу металическо издрънчаване, когато капакът на печката бе вдигнат и върху тлеещата жарава бяха хвърлени нови цепеници.

Отвън обаче цареше тишина.

Гамаш отметна глава назад и се вгледа в нощното небе. Дали някоя от ярките точици там бе не звезда, а сателит, който скоро щеше да ги отведе отвъд селото?

Насочи погледа си обратно към земята. Към къщичките. Пансиона, пекарната. Смесеният магазин на мосю Беливо. Книжарницата на Мирна. Бистрото. Толкова пъти бяха хапвали вкусно там и бяха обсъждали различни теми. Двамата с Жан Ги. Лакост. Дори и Никол.

Години наред.

Всеки момент щеше да даде нареждане да се направи последната връзка и след това нямаше да има връщане назад. Както Никол много ясно бе подчертала, в крайна сметка щяха да ги открият. И да ги проследят дотук.

И тогава никакви дървари, ловци, селяни, смахнати поетеси, велики художнички и собственици на пансиони нямаше да могат да спрат онова, което щеше да се случи. На Трите бора. На всички негови жители.

Арман Гамаш обърна гръб на спящото селце и влезе в сградата на някогашното училище.

Жером Брюнел бе заел мястото си пред един от мониторите, а Терез стоеше права зад него. Ивет Никол седеше до доктор Брюнел пред своя собствена клавиатура и монитор, а гърбът й бе превит все едно имаше вдовишка гърбица.

Всички се обърнаха и погледнаха главния инспектор.

Гамаш не се поколеба. Кимна и Никол се пъхна под бюрото.

— Да действам ли? — попита.

— Oui — отвърна детективът с рязък и решителен тон.

Настъпи тишина, сетне се чу изщракване.

— Готово — извика младата жена и изпълзя изпод бюрото.

Гамаш срещна погледа на Жером и кимна.

Жером се пресегна, изненадан, че пръстът му не трепери, и натисна бутона за включване на компютъра. Примигнаха светлини. Последва тихо пращене и след секунда екраните им грейнаха.

Гамаш бръкна в джоба си и извади прилежно сгъната хартийка. Приглади я и я постави пред Жером.

Полицай Никол я погледна. Забеляза герба. Поредицата от букви и цифри. Вдигна очи към главния инспектор.

— Националният архив — прошепна. — Божичко, може и да се получи.

— Добре, всички системи работят и сме свързани с интернет — докладва Жером. — Всички програми за криптиране са активни. Щом вляза с кода за достъп, часовникът започва да тиктака.

Докато доктор Брюнел бавно и внимателно въвеждаше дългата поредица от символи на кода, Гамаш се извърна и погледна към стената, където висеше географска карта. Толкова подробна. И въпреки това на нея нямаше да личи къде се намират в момента, ако преди години детска ръка не бе поставила точка и не бе изписала старателно, с четливи букви: "Дом".

Гамаш се взираше в картата и си мислеше за църквата "Свети Тома" от другата страна на пътя. За витражния прозорец, създаден след Първата световна война, изобразяващ млади войници, които маршируват. Но израженията им не бяха смели. Изпълнени бяха със страх. И въпреки това крачеха напред.

Под тях бяха изредени имената на младежите, които не се бяха завърнали у дома. А под списъка стоеше надпис: "Те бяха наши деца".

Гамаш чу как Жером трака по клавишите, докато въвежда поредицата от цифри и букви. После — нищо. Тишина.

Кодът бе въведен. Оставаше само едно.

Жером Брюнел задържа пръста си над клавиша "Enter".

Сетне го спусна.

— Non — сграбчи го Арман за китката. Пръстът на Жером застина на милиметри от клавиша. Взираха се със затаен дъх и се чудеха дали Жером бе натиснал "Enter", преди Гамаш да го спре.

— Какво правиш? — възропта Жером.

— Допуснах грешка — призна Гамаш. — Изтощен си. Всички сме много изморени. Ако искаме да се получи, трябва да сме бодри. Отпочинали. Залогът е твърде голям.

Отново хвърли поглед към картата на стената и точката върху нея, която едва се виждаше.

— Ще дойдем пак утре вечер и ще започнем начисто — предложи главният инспектор.

Жером Брюнел имаше вид на човек, чиято екзекуция е била отменена. Не беше сигурен дали наистина е помилван, или всичко това е илюзия. След миг закръгленият мъж отпусна рамене и въздъхна с облекчение.

Сякаш с последни сили доктор Брюнел изтри въведения код и върна хартийката на Гамаш.

След като я прибра в джоба си, Гамаш срещна погледа на Терез. Кимна й.

— Бихте ли извадили кабела, моля? — обърна се Жером към Никол.

Младата полицайка тъкмо се канеше да възрази, но се отказа — самата тя бе твърде уморена, за да влиза в конфликт. За пореден път се смъкна от стола си и пропълзя под бюрото.

Когато кабелът бе изваден, угасиха осветлението и Гамаш заключи входната врата на излизане. Надяваше се, че не е допуснал грешка. Че не е подарил току-що на Франкьор онези решаващи двайсет и четири часа, през които той да осъществи плана си.

Докато крачеха бавно към къщата на Емили Лонпре, главният инспектор се изравни с Терез и продума:

— Беше права. Аз…

Терез вдигна ръка като на Мини Маус и Гамаш млъкна.

— И двамата сгрешихме. Ти се боеше да спреш, а аз се боях да започна.

— Мислиш ли, че утре ще ни е страх по-малко? — попита детективът.

— Страхът ни няма да е по-малко — отговори възрастната жена, — но може би ще имаме повече смелост.

Влязоха в топлата къща. Скоро след това всички бяха по леглата си и заспаха веднага щом отпуснаха глави върху възглавниците. Мигове преди да се унесе, Гамаш чу как Хенри ръмжи тихичко и доволно, а къщата проскърцва по един особен начин, който му създаваше усещането, че си е у дома.

* * *

Гамаш отвори очи и установи, че гледа право в муцуната на Хенри. Нямаше как да знае откога кучето седи с глава, отпусната на ръба на леглото, и мокър нос на сантиметри от лицето на стопанина си.

Но в мига, в който Арман повдигна клепачи, цялото тяло на Хенри се заклатушка от вълнение.

Денят бе започнал. Главният инспектор погледна към часовника на нощното шкафче.

Почти девет. Спал бе шест часа, но имаше чувството, че е било два пъти повече. Отпочинал и освежен, сега вече бе убеден, че за малко не бе взел гибелно решение предишната нощ. Днес щяха да се възстановят и вечерта да се върнат, без да се борят с преумората, объркването и един с друг.

Докато се обличаше, Гамаш чу стържене на лопати. Дръпна завесите настрани и видя, че цялото село е покрито с бяла пелена, а въздухът също белее. Снежинки се ръсеха от небето и се трупаха върху трите гигантски бора, гората и къщите.

Нямаше никакъв вятър и снегът се сипеше право надолу. Кротко и неумолимо.

Гамаш видя, че Габри и Клара са излезли навън и почистват пътеките си. Най-напред чу, а после забеляза снегорина на Били Уилямс, който се спускаше по хълма към селото. Машината мина край малката църква, край училищната сграда, сетне обиколи селския площад.

По заледеното езеро се пързаляха на кънки родители с гребла и почистваха навалелия сняг, докато децата с хокейни стикове в ръце нетърпеливо подскачаха на импровизираните скамейки.

Главният инспектор слезе на долния етаж и установи, че останалите още спят.

Докато Хенри се хранеше, Гамаш се зае да приготви кафе и да запали нов огън в камината на дневната. После изведе кучето на разходка.

— Елате в бистрото да закусите — провикна се Габри. На главата си бе нахлузил плетена шапка с огромен помпон и се подпираше на лопатата за сняг. — Оливие ще ви приготви палачинки с боровинки и кленовия сироп на мосю Паже.

— И бекон? — попита Гамаш, но вече знаеше, че се е предал.

— Bien sûr[80] — рече Габри. — Че може ли да е другояче?

— Ей сега ще се върна.

Детективът бързо се прибра в къщата, написа бележка на останалите и двамата с Хенри се насочиха към бистрото. Влязоха и се настаниха до камината. Главният инспектор тъкмо бе отпил първата си глътка cafe au lait, когато се приближи Мирна и го попита:

— Имате ли нещо против да ви правя компания?

Без да дочака отговора му, тя седна на фотьойла срещу него и си поръча кафе.

— Смятах да дойда в книжарницата след закуска — обясни главният инспектор. — Търся подаръци.

— За Рен-Мари?

— Не, за всички вас. В знак на благодарност.

— Знаете, че няма нужда — каза Мирна.

Габри донесе кафето й, дръпна един стол и седна при тях.

— За какво си говорим? — попита.

— За подаръци — отвърна Мирна.

— За мен?

— Че за кого иначе? Само за теб си мислим през цялото време.

— Ето какво е общото между нас, та chere[81]! — заяви Габри.

— За какво си говорим? — намеси се Оливие, докато сервираше пред Мирна и Гамаш по една чиния палачинки с боровинки и бекон.

— За мен — каза Габри. — За мен, за мен, за мен.

— А, чудесно! — възкликна Оливие и донесе още един стол. — От трийсет секунди не сме си говорили на тази тема. Сигурно са се случили страшно много нови неща.

— Всъщност бих искал да ви попитам нещо вас двамата — рече Гамаш. Мирна му подаде каничката с кленов сироп.

— Oui? — кимна Оливие.

— Отваряли ли сте си подаръците от Констанс? — поинтересува се главният инспектор.

— Не, сложихме ги под елхата. Искате ли да ги разопаковаме?

— Няма нужда. Вече зная какво ви е подарила.

— Какво? — попита Габри. — Кола? Пони?

— Няма да ви разкривам, само ще кажа, че според мен е нещо, което можете да използвате.

— Намордник? — предположи Оливие.

— За какво си говорим? — включи се и Клара и си дръпна стол. Бузите й бяха зачервени, носът й течеше и Гамаш, Габри, Мирна и Оливие вкупом й подадоха салфетки в точния момент.

— За подаръци — отвърна Оливие. — От Констанс.

— Не си говорим за теб? — обърна се Клара към Габри.

— Да, знам. Извращение! Макар че, ако трябва да сме честни, тъкмо обсъждахме подаръците, които Констанс е приготвила за мен.

— За нас — поправи го Оливие.

— Да, и аз имам подарък от нея — рече Клара и се обърна към Гамаш. — Вие ми го донесохте онзи ден.

— Разопаковахте ли го?

— Боя се, че да — призна Клара и си взе парченце бекон от чинията на Мирна.

— Ето затова държа подаръците си за теб под моята елха, докато не дойде Коледа — заяви Мирна и дръпна чинията си по-далече от художничката.

— Какво ти е подарила Констанс? — поинтересува се Габри.

— Това.

Клара размота шала от врата си и го подаде на Мирна, а тя го пое и се загледа с възхита в яркия и свеж зелен цвят.

— Какво е това? Хокейни стикове? — Мирна сочеше мотивите в двата края на шала.

— Четки за рисуване — поясни Клара. — Отне ми известно време да го проумея.

Мирна върна шала на приятелката си.

— О, хайде и ние да си видим подаръците! — въодушеви се Габри. Хукна нанякъде и докато се върне, Мирна и Гамаш вече бяха закусили и пиеха второ cafe au lait. Габри подаде единия пакет на Оливие, а другия задържа за себе си. Бяха еднакви — и двата бяха увити в яркочервена хартия, изпъстрена с червенобели захарни пръчки.

Габри разкъса опаковката на своя подарък.

— Ръкавици! — възкликна така, сякаш виждаше едновременно пони и кола, комбинирани в един великолепен подарък.

Пробва ги и се зарадва:

— Даже ми стават! Много е трудно да се намерят ръкавици за големи ръце като моите. Нали знаете какво казват за големите ръце…

Никой не продължи мисълта му.

Оливие премери своите ръкавици. И те прилягаха точно.

Всяка от тях бе украсена с яркожълта месечина.

— Според вас какво означава тази декорация? — попита Клара.

Всички се замислиха.

— Да не би да е знаела, че си лунатик? — обърна се Мирна към Габри.

— Че кой не знае? — попита готвачът. — Но това са полумесеци.

— Даже не са полумесеци, а лунни сърпове — поправи го Клара. — Приличат на кроасани.

Габри се разсмя:

— Кроасани? Любимите ми!

— За съжаление, е така — потвърди Оливие. — Толкова обича кроасани, че е луднал по тях. До пълнолудие.

— Четки за Клара и кроасани за момчетата — обобщи Мирна. — Идеално!

Гамаш гледаше как всички се радват на подаръците си. И тогава мисълта, която му бе убягвала предишната вечер, изплува в съзнанието му, зарея се като снежинка и кацна.

Детективът се обърна към Мирна:

— Констанс не е приготвила подарък за теб.

— Самото й присъствие щеше да е повече от достатъчно — рече Мирна.

Гамаш поклати глава:

— Намерихме подаръците в куфара й, но за теб нямаше нищо. Защо? Няма логика Констанс да вземе подаръци на всички останали, но не и на теб.

— Не съм очаквала подарък.

— Дори да е така — настоя Гамаш, — ако е взела за останалите, щяла е да вземе и за теб, нали?

Мирна разбираше логиката му и кимна.

— Може би е приготвила онази снимка, която е сложила в багажа си — предположи Клара. — Снимката, на която са четири от сестрите.

— Възможно е, но защо тогава не я е опаковала като вашите подаръци? Отначало не е възнамерявала да се върне тук за Коледа, нали? — попита детективът и Мирна поклати глава. — Първия път е дошла за няколко дни.

Книжарката кимна.

— Значи, при първото си идване е казвала, че не възнамерява да се връща? — рече Гамаш и всички го изгледаха странно. Вече го бяха разбрали, защо бе нужно да повтаря?

— Така е — съгласи се тъмнокожата жена.

Гамаш се изправи:

— Може ли да дойдете с мен?

Имаше предвид Мирна, но всички тръгнаха по петите му и минаха през вратата, която свързваше бистрото с книжарницата. Рут вече беше там и тъпчеше книги в огромната си чанта, чието дъно отдавна бе приело формата на бутилка скоч. Роза стоеше край стопанката си и изгледа новодошлите, когато влязоха.

Хенри спря като вцепенен и легна на пода. После се претърколи.

— Ставай, клето същество! — нареди Гамаш на любимеца си, но Хенри само го погледна от долу нагоре и размаха опашка.

— Боже! — прошепна Габри театрално. — Представете си децата им. С големи уши и големи крака.

— Какво искате? — попита Рут.

— Това е моят магазин — заяви Мирна.

— Не е магазин, а библиотека — Рут затвори чантата си със замах.

— Идиотка! — промърмориха двете жени едновременно.

Гамаш се приближи до голямата коледна елха.

— Може ли да ги погледнете? — помоли той Мирна, като посочи подаръците под дръвчето.

— Знам какво има вътре. Лично съм ги опаковала. Те са за всички присъстващи и Констанс.

"И Констанс" — помисли си Гамаш. Същото както преди, дори след смъртта й.

— Все пак погледнете, моля.

Едрата жена коленичи и се разрови в купчината опаковани подаръци. Накрая издърпа един, който бе увит в яркочервена хартия на червено-бели захарни пръчки.

— Бихте ли прочели картичката? — прикани я Гамаш.

Мирна се изправи на крака с усилие и разгъна картончето. "На Мирна — прочете. — Ключът за моя дом. С обич, Констанс."

— Какво означава това? — попита Габри, като местеше погледа си от едно лице на друго и накрая го спря върху Гамаш.

Но главният инспектор не можеше да откъсне очи от опакования подарък.

— Отворете го, ако обичате — помоли той.

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

Мирна взе коледния подарък със себе си и седна на едно от креслата до витрината на книжарницата.

Докато развързваше лентата, всички се наведоха към нея, с изключение на Рут, която остана на мястото си, загледана през прозореца в неспирния снеговалеж.

— Какво ти е подарила? — проточи врат Оливие. — Дай да видя!

— Пак ръкавици — обади се Клара.

— Не, май е шапка — рече Габри. — Плетена зимна шапка.

Мирна вдигна подаръка. Беше светлосин на цвят и наистина бе плетена шапка. Украсена с мотив.

— Какви са тези фигурки? — попита Клара. Приличаха й на прилепи, но в това като че ли нямаше никаква логика.

— Ангели — каза Оливие.

Наведоха се по-близо.

— Красота, нали? — промълви Габри и отстъпи крачка назад. — Ти си била нейният ангел хранител.

— Чудесна е.

Мирна държеше шапката в протегнатите си ръце, любуваше й се, но в същото време се опитваше да прикрие разочарованието си. Допуснала бе да повярва, че изпод опаковката като по чудо ще се появи самата Констанс. Нейният личен живот. Надяваше се, че подаръкът най-сетне ще й позволи да прекрачи прага на дома на приятелката си.

Много мил жест, но не беше ключ за каквото и да било.

— Как разбрахте за подаръка? — обърна се Клара към Гамаш.

— Никак — призна детективът, — но ми се стори малко вероятно да подготви подаръци за вас, а да не донесе нищо за Мирна. Тогава ми хрумна, че ако е носела подарък за Мирна, го е направила още при първото си идване, защото тогава не е планирала да има второ.

— Е, мистерията е разгадана — обяви Габри. — Връщам се в бистрото. Идваш ли, Мегре?

— След теб, мис Марпъл — отвърна Оливие.

Рут се изправи с ръмжене. Погледна пакета, после Гамаш. Той й кимна, тя му кимна. Чак тогава старицата си тръгна с Роза.

— Вие двамата май сте развили телепатична връзка. — Клара изпрати с поглед възрастната поетеса, която стъпваше внимателно по заснежената пътека, понесла патицата в прегръдките си. — Не съм сигурна, че бих искала да е в главата ми.

— Не е в главата ми — увери я Гамаш, — но Рут често е в мислите ми. Знаете ли, че нейното стихотворение "Уви" е посветено на Виржини Уеле? Написано е след смъртта й.

— Не — призна Мирна. Отпуснала бе ръка върху плетената шапка и наблюдаваше през прозореца как Рут спира, за да даде наставления на хокеистите или пък да ги напсува. — Това стихотворение й донесе слава, нали?

Гамаш кимна:

— Мисля, че така и не я превъзмогна.

— Славата ли? — попита Клара.

— Вината — отвърна Гамаш. — Гузна бе, че е извлякла изгода на гърба на чуждото нещастие.

— Кой нарани те / толкова непоправимо, / та всеки флирт посрещаш / като облак черен?

Мирна прошепна думите от стихотворението, докато гледаше Рут и Роза, които със склонени глави си проправяха път през снега. Към дома.

— Всички си имаме свои албатроси — промълви тъмнокожата жена.

— Или патици — добави Клара и приклекна до креслото, където седеше приятелката й. — Добре ли си?

Мирна кимна.

— Искаш ли да останеш насаме?

— Само за няколко минути.

Клара се изправи, целуна Мирна по главата и излезе.

Но Арман Гамаш не си тръгна. Изчака да се затвори вратата, която свързваше бистрото с книжарницата, после седна на стола, който бе освободила Рут, и впери поглед в Мирна.

— Какво има? — попита детективът.

Мирна вдигна плетената шапка и си я сложи. Стоеше на главата й като светлосиня крушка. Свали я и я подаде на Гамаш. След като я огледа, той я остави върху коляното си.

— Не е плетена специално за вас, нали?

— Не. А и не е нова.

Главният инспектор бе забелязал, че вълната е износена и тук-там сплъстена на топчета. Забеляза и друго — от вътрешната страна на шапката бе пришито етикетче. Гамаш надяна очилата си за четене и поднесе шапката толкова близо към лицето си, че грубата вълна почти се отри в носа му.

Трудно му бе да разчете етикета — буквите бяха много ситни и размазани.

Свали очилата си и върна шапката на Мирна.

— Според вас какво пише?

Едрата жена се вгледа с присвити очи. Накрая рече:

— "МА".

Главният инспектор кимна, докато несъзнателно въртеше в ръце очилата си.

— "МА" — повтори той и насочи взор навън, през прозореца. Погледът му бе разфокусиран. Опитваше се да види нещо невидимо.

Идея, мисъл. Цел.

Защо някой бе пришил етикетче с буквите "МА" към шапката?

Детективът знаеше, че това етикетче бе същото като онези, които откриха на другите шапки в дома на Констанс. Шапката на Констанс бе украсена със северни елени и надписана с "МК". Мари-Констанс.

Маргьорит бе носила шапка с инициали "ММ". Мари-Маргьорит.

Шапката на Жозефин бе с буквите "МЖ".

Гамаш сведе поглед към шапката, която държеше в ръка. "МА".

— Може да е била на майка им — предположи Мирна. — Така ще да е било. Изплела е по една за момичетата и една за себе си.

— Толкова е малка! — удивляваше се главният инспектор.

— Хората са били по-дребни в онези времена — отбеляза Мирна и Гамаш кимна в съгласие.

Вярно беше. Особено за жените. Дори съвременните квебекчанки бяха по-скоро миньони. Детективът отново погледна шапката. Дали би станала на зряла жена?

Може би.

А и имаше логика Констанс да я е запазила, ако е била единственият й спомен от майка й. В дома на петзначките не бе открита нито една снимка на родителите им. Но бяха притежавали нещо много по-ценно. Шапки, които майка им бе изплела за тях.

По една за всяка и една за самата нея.

А какво бе пришила от вътрешната й страна? Не и инициалите си. Разбира се, че не. В мига, в който се бяха родили момичетата, тя бе престанала да бъде Мари-Ариет. Станала бе Мама. МА.

Може би все пак това бе ключът към същността на Констанс. И може би, когато го бе приготвила като подарък за Мирна, Констанс бе дала знак, че е готова най-сетне да се освободи. От миналото. От озлоблението.

Гамаш се почуди дали Констанс и сестрите й в крайна сметка са разбрали, че родителите им не са ги продали на държавата и че момичетата фактически са били "отчуждени" — насилствено отнети.

Дали накрая Констанс бе осъзнала, че майка й я е обичала? Това ли бе албатросът, който бе тежал на шията й през целия й живот? Не някакво ужасно зло, а ужасът, който бе съпътствал твърде късното осъзнаване, че никой не й е причинил зло. Че е била обичана през цялото време.

Кой нарани те толкова непоправимо?

Може би отговорът, поне за петзначките и за Рут, бе лесен.

Сами си го бяха причинили.

Рут бе написала стихотворението и си бе навлякла ненужното бреме на вината, а петзначките бяха повярвали в една лъжа и не бяха проумели, че родителите им ги обичат.

Гамаш отново сведе очи към шапката, завъртя я в ръцете си и огледа декорацията от ангелски силуети. После я остави.

— Как е възможно това да е ключ към дома й? — запита. — Ангелите означават ли нещо според вас?

Мирна отправи взор през прозореца, към селския площад и кънкьорите и поклати глава.

— Вероятно не означават нищо — предположи главният инспектор. — Защо пък северни елени, борчета или снежинки? Мотивите, които мадам Уеле е избрала за другите шапки, са просто весели символи на зимата и Коледа.

Мирна кимна. Мачкаше шапката в ръце и гледаше щастливите деца, които се пързаляха върху замръзналото езеро. След миг продума:

— Констанс ми е разказвала, че със сестрите й много обичали хокея. Събирали отбор и играели срещу другите деца от селото. Явно това е бил любимият спорт и на брат Андре.

— Не знаех — рече Гамаш.

— Струва ми се, че всички те са живеели с убеждението, че frére Андре е бил техният ангел хранител. Оттам и мотивът на шапката — посочи Мирна.

Главният инспектор кимна. В архивните документи брат Андре също се споменаваше много пъти. И двете страни се бяха позовавали на паметта на светия мъж.

— Но защо е решила да ми подари шапката? — запита се Мирна. — За да ми разкаже за брат Андре? Той ли е бил ключът към дома им? Не разбирам.

— Може би е искала да я изнесе от къщата си — предположи Гамаш и се изправи. — Може би това е бил ключът. Раздялата с легендата.

Може би, може би, може би… Така не се провеждаше разследване. А времето изтичаше. Ако това престъпление не бъдеше разкрито до момента, в който детективът, съпрузите Брюнел и Никол тръгнеха отново към училищната сграда, то нямаше никога да бъде разкрито.

Не и от него.

— Трябва отново да гледам филмите — реши главният инспектор и се насочи към стълбището, което щеше да го отведе на горния етаж, в мансардния апартамент на Мирна.

* * *

— Ето я — посочи Гамаш към екрана. — Виждате ли я?

Но за пореден път бе натиснал бутона за пауза секунда по-късно, отколкото трябваше.

Превъртя назад и опита отново. И отново. Мирна седеше на дивана до него. А той превърташе пак и пак един определен двайсетсекунден отрязък от записа. От стария филм, заснет в старата ферма.

Момичетата се смеят и се закачат. Констанс е седнала на грубата скамейка, а баща й е клекнал в краката й и завързва кънките й. Останалите сестри са на вратата, балансират на кънки и държат хокейни стикове.

Тогава майка им влиза в кадър и раздава шапките. Но има и още една, която мята някъде настрани, извън екрана.

Главен инспектор Гамаш превърташе отново и отново този момент. Допълнителната шапка оставаше видима само за кратко, а после изчезваше извън кадър. Накрая детективът успя да улучи онази частица от секундата между момента, в който шапката изхвърча от ръката на Мари-Ариет, и момента, когато излиза извън екрана.

Приближиха се още повече.

Шапката бе светла на цвят, поне това се виждаше. Но в този черно-бял филм бе невъзможно да се определи какъв бе точният й нюанс. Различиха обаче мотива. Беше разфокусиран, размазан, но все пак достатъчно ясен.

— Ангели — рече Мирна. — Това е тази шапка. — Сведе поглед към ръцете си. — Била е на майката.

Но Гамаш вече не гледаше замръзналата в полет шапка на екрана. Взираше се в изражението на Мари-Ариет. Защо бе толкова разстроена?

— Може ли да използвам телефона ви?

Мирна донесе апарата и детективът набра номера.

— Проверих смъртните актове, шефе — докладва инспектор Лакост в отговор на въпроса му. — Определено са мъртви всичките. Виржини, Елен, Жозефин, Маргьорит, а сега вече и Констанс. И петте сестри Уеле ги няма.

— Сигурна ли си?

Рядко се случваше началникът да подлага на съмнение разследванията й, а това я накара да се усъмни в себе си.

— Зная, че подозирахме, че някоя от тях може и да е жива — рече Лакост, — но открих смъртни актове и документи от погребенията на петте. Всичките почиват в гробище, което е в близост до дома им. Имаме доказателства.

— Имаше доказателства и за това, че доктор Бернар е изродил бебетата — напомни й Гамаш. — Доказателства, че Изидор и Мари-Ариет са продали децата си на Квебек. Доказателства, че Виржини е загинала при злополучно падане, но сега подозираме и сме почти сигурни, че не е станало така.

Инспектор Лакост разбра какво иска да й каже началникът.

— Били са извънредно необщителни — изрече младата жена бавно, докато осмисляше какво й бе казал току-що Гамаш. — Предполагам, че не е изключено.

— Не са били просто необщителни, а потайни. Криели са нещо. — Главният инспектор се замисли за момент. — Ако всичките са мъртви, възможно ли е да е имало нещо по-особено в обстоятелствата около смъртта на всяка сестра, за което ние не знаем?

— Искате да кажете както при Виржини? — попита Лакост. Умът й препускаше, за да догони неговия.

— Ако са излъгали за едната смърт, може да са излъгали за всичките.

— Но защо?

— Защо хората ни лъжат? — попита Гамаш.

— За да прикрият престъпление — отвърна неговата заместничка.

— За да прикрият убийство.

— Смятате, че са били убити? — Лакост не съумяваше да прикрие изненадата в гласа си. — Всичките?

— Знаем, че това е сполетяло Констанс. Също така знаем, че Виржини е починала от насилствена смърт. Какво по-точно ни е известно за нея? — попита главният инспектор. — В официалните документи е посочено, че е починала вследствие на падане по стълби. Потвърдено от Елен и Констанс. Но записките на лекаря и първоначалните полицейски доклади са били на друго мнение.

— Oui. Самоубийство.

— Но дори това може да е грешка.

— Смятате ли, че Елен или Констанс я е убила?

— Смятам, че се приближаваме до истината.

Гамаш се чувстваше така, все едно най-после бяха успели да проникнат в дома на сестрите Уеле. Двамата с Лакост се лутаха в тъмното, но скоро щяха да разкрият онова, което бе пазило в тайна това наранено семейство.

— Ще си прегледам пак бележките — заяви Лакост — и ще се разровя по-надълбоко в старите досиета, за да видя дали има дори и най-малък намек, че смъртта на някоя петзначка не е била естествена.

— Добре. Аз ще прегледам енорийския архив.

В този архив свещеникът съхраняваше данни за ражданията и погребенията. Главният инспектор знаеше, че ще види старателно и четливо записано раждането на петте сестри. Чудеше се колко ли записа за погребения ще намери.

* * *

Главен инспектор Гамаш влезе в града и се насочи право към криминалната лаборатория на Sûretè. Остави шапката там и поиска до края на деня да получи пълен доклад за резултатите.

— До края на деня? — попита лаборантът, но вече говореше на гърба на главния инспектор.

Гамаш се качи в кабинета си точно навреме за оперативката. Водеше я инспектор Лакост, но само неколцина полицаи си бяха направили труда да се явят. Младата жена стана, когато влезе началникът й. Другите не помръднаха от столовете си, поне отначало. Но когато видяха суровото изражение на старшия детектив, се изправиха на крака.

— Къде са останалите? — попита Гамаш строго.

— По задачи — отговори един от полицаите и с малко закъснение добави: — сър.

— Попитах инспектор Лакост. — Гамаш се обърна към нея.

— Уведомени бяха за срещата, но предпочетоха да не дойдат.

— Трябват ми имената им, ако обичате.

Главният инспектор тъкмо се канеше да си тръгне, но спря и се вгледа в полицаите, които все още стояха прави. Погледа ги замислено още няколко секунди, а после сякаш омекна.

— Вървете си у дома — рече най-накрая.

Служителите на Sûretè не бяха очаквали такова развитие и продължаваха да стоят, изненадани и несигурни. Така се чувстваше и Лакост, макар че полагаше усилия да не го показва.

— У дома ли? — обади се един от полицаите.

— Вървете си — повтори главният инспектор. — Правете каквото искате, само се махайте.

Полицаите се спогледаха и се ухилиха.

Гамаш им обърна гръб и тръгна към вратата.

— Ами случаите, по които работим?

Детективът спря и се обърна. Проговорил бе младият полицай, на когото Гамаш се бе опитал да помогне преди няколко дни.

— Ще постигнете ли някакъв особен напредък, ако останете?

Въпросът бе риторичен.

Знаеше, че тези служители, които го гледаха толкова победоносно, вече разпространяваха из Sûretè мълвата, че с главен инспектор Гамаш е свършено. Предал се е.

Сега им бе направил огромна услуга, като потвърждаваше тази мълва. На практика закриваше отдела си.

— Приемете го като коледен подарък.

Вече не се и опитваха да прикрият удовлетворението си. Превратът бе успешен. Накарали бяха главен инспектор Гамаш да падне на колене.

— Вървете си — отново проговори детективът уморено. — Аз смятам скоро да направя същото.

Излезе от помещението с изправен гръб и високо вдигната глава. Но вървеше бавно — като ранен лъв, който се опитва просто да оцелее до края на деня.

— Шефе? — настигна го инспектор Лакост.

— В кабинета ми, ако обичаш.

Влязоха в неговата стая и Гамаш затвори вратата, а след това покани колежката си да седне.

— Нещо ново по случая "Уеле"? — попита.

— Разговарях отново със съседката, за да разбера дали сестрите някога са приемали гости. Каза ми същото, което е казала на следователите при първия разпит. Никой не е ходил в къщата на Уеле.

— Освен нея, доколкото си спомням.

— Веднъж — потвърди Лакост. — На лимонада.

— Струвало ли й се е необичайно, че никога не са я канили да влезе?

— Не. Каза, че с годините човек свиква със странностите на другите. Някои съседи били нахални, други харесвали купоните, а трети били много тихи. Кварталът е стар и спокоен, а сестрите са живеели там от много години. Това като че ли не е пораждало въпроси у никого.

Гамаш кимна и се умълча, докато си играеше с химикалката върху бюрото си.

— Трябва да ти кажа, че реших да се оттегля.

— Да се оттеглите? Сигурен ли сте?

Младата жена се опита да разгадае изражението му. Тона на гласа. Наистина ли имаше предвид това, което казваше?

— Ще си напиша оставката и ще я подам тази вечер или утре. Ще влезе в сила веднага. — Главният инспектор седна по-близо до бюрото и за миг се загледа в ръцете си. Забеляза, че треперенето е изчезнало. — Работим заедно отдавна, инспекторе.

— Да, сър. Доколкото си спомням, ме намерихте на сметището.

— Ровеше в кофите за боклук — усмихна се началникът.

Не беше много далеч от истината. Главен инспектор Гамаш я бе взел в своя отдел в деня, когато бе подала оставката си в "Тежки престъпления". Не защото не си вършеше работата. Не защото се бе провалила. А защото беше различна. Защото колегите й я заварили със затворени очи и склонена глава на местопрестъплението, където било извършено особено жестоко посегателство над дете.

Грешката на Изабел Лакост била, че казала истината, когато я попитали какво прави.

Медитирала и изпращала на жертвата утешителни мисли, че няма да бъде забравена. От онзи момент останалите полицаи превърнали живота на Изабел Лакост в ад, докато един ден тя не издържала. Разбрала, че е време да си тръгне.

И била права. Просто нямала представа къде ще отиде.

Главен инспектор Гамаш бе разбрал за медитацията и бе пожелал да се запознае с младата полицайка, която бе станала за посмешище в Sûretè. Когато най-накрая я повикаха в кабинета на шефа й и тя влезе с оставката си в ръка, очакваше да са само двамата с него. Но от големия стол бе станал един друг мъж. Веднага го бе разпознала. Виждала бе главен инспектор Гамаш в академията. Гледала го бе по телевизията и бе чела за него във вестниците. Веднъж се бе качила в един асансьор с него и бе стояла толкова близо, че бе усетила одеколона му. Ароматът й се бе сторил много привлекателен и мъжът й бе подействал с такава мощна притегателна сила, че почти бе тръгнала след него, когато се бяха отворили вратите на асансьора.

Главен инспектор Гамаш се бе изправил от стола, когато Лакост бе влязла в кабинета на началника си, и леко се бе поклонил. На нея. Имаше нещо старомодно в излъчването му. И нещо неземно.

Той бе протегнал ръка и се бе представил: "Арман Гамаш".

Замаяна, тя бе поела ръката. Въобще не бе разбрала какво й се случва.

Оттогава неизменно бе до него.

Не буквално, разбира се. Но професионално и емоционално бе готова да го последва, където и да отидеше той.

А сега началникът й казваше, че смята да се оттегли.

Лакост не можеше да каже, че е изненадана. Всъщност от известно време го очакваше. Откакто отделът започна да се разпада и агентите се пръснаха по другите отдели. Откакто атмосферата в щабквартирата на Sûretè натежа от влажната и прокиснала миризма на поквара.

— Благодаря ти за всичко, което си правила за мен — рече Гамаш. Изправи се и се усмихна. — Ще ти пусна оставката си по имейл. Надявам се, че ще я разпратиш до колегите.

— Да, сър.

— Веднага щом я получиш, моля.

— Разбира се.

Двамата се спряха на вратата на кабинета. Гамаш подаде ръка на колежката си, както бе направил и в деня, когато се запознаха.

— Не минава и ден, в който да не се гордея с вас, инспектор Лакост.

Тя усети дланта му, силата й. Нямаше я умората, която бе допуснал да проличи пред останалите полицаи. Нямаше поражение или примирение. Беше решителен. Главният инспектор задържа ръката й и я погледна съсредоточено:

— Доверявай се на инстинкта си. Разбираш ли ме?

Лакост кимна.

Гамаш отвори вратата и тръгна, без да поглежда назад. Бавно и без колебание си отиваше от отдела, който бе създал, а днес бе унищожил.

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

Мисля, че това ще ви е интересно, сър.

Тесие настигна главен комисар Франкьор пред асансьора и нареди на всички останали да излязат. Вратите се затвориха зад тях и по-младият мъж подаде на началника си лист хартия.

Франкьор набързо прегледа съдържанието му.

— Откога е записът?

— Отпреди един час.

— Изпратил е всички да си вървят у дома? — Франкьор понечи да върне листа на Тесие, но размисли, сгъна го и го прибра в джоба си.

— Инспектор Лакост все още е там. Изглеждат съсредоточени върху случая "Уеле", но всички останали ги няма.

Франкьор погледна право пред себе си и видя неясното си отражение в издрасканата и очукана метална врата на асансьора.

— Чашата му е преляла — предположи Тесие.

— Не бъди глупак — сряза го Франкьор. — Според файловете, които свали от компютъра на психотерапевта, Гамаш все още е убеден, че го следим.

— Но никой не му вярва.

— Той самият го вярва и е прав. Не смяташ ли, че това може да е в наша полза? — Франкьор потупа джобчето на гърдите на сакото си, където преди малко бе пъхнал сгънатия препис. — Иска да знаем, че си подава оставката.

Тесие се замисли:

— Защо?

Франкьор гледаше напред. Към вратата. Спомняше си я как изглеждаше, когато беше нова. Когато неръждаемата стомана блестеше и отраженията в нея бяха съвършени. Пое си дълбоко въздух, отметна глава назад и затвори очи.

С какво се бе захванал Гамаш? Какви ги вършеше?

Франкьор трябваше да изпитва задоволство, но в главата му звъняха тревожни сигнали. Бяха толкова близо. А сега — това.

"Какво си намислил, Арман?"

* * *

Енорийският свещеник го посрещна с ключовете за старата каменна църква.

Отдавна бяха отминали времената, когато църквите стояха отключени. Изчезнаха в небитието заедно с бокалите, разпятията и всичко друго, което можеше да бъде откраднато или осквернено. Църквите вече бяха студени и пусти. Въпреки че вината далеч не лежеше само на плещите на вандалите.

Гамаш отупа снега от палтото си, сне шапката си и тръгна след свещеника. Свещеническата якичка на отец Антоан се криеше под износен шал и дебело палто. Мъжът бързаше и видимо не изглеждаше доволен, задето някой е прекъснал обяда му и го е отделил от камината в този снежен ден.

Беше възрастен и прегърбен. Гамаш предположи, че е на осемдесетина. Лицето му бе отпуснато, а по носа и бузите му личаха лилави изпъкнали вени. В очите му се четеше умора. Изтощен бе от търсенето на чудеса по тази корава земя. Макар че тя вече бе родила едно чудо, което свещеникът помнеше. Петзначките Уеле. Но, помисли си Гамаш, като че ли едно беше по-зле от нито едно. Бог бе дошъл веднъж. И повече не се бе върнал.

Отец Антоан знаеше какво е възможно и какво го подминаваше.

— Кой ви е нужен? — попита свещеникът, когато седнаха в неговия кабинет в задния край на църквата.

— От трийсетте години насам, моля — рече главният инспектор. Обадил се бе предварително и бе разговарял с отец Антоан, но въпреки това свещеникът изглеждаше объркан.

Огледа се, а Гамаш стори същото. Навсякъде из помещението бяха разхвърлени книги и папки. Главният инспектор виждаше, че някога стаята е била удобна и дори гостоприемна. Имаше две кресла, камина и етажерки за книги. Сега сякаш бе изоставена. Претрупана, но празна.

— Трябва да е ей там — свещеникът посочи една от етажерките до прозореца, остави ключовете на бюрото и си тръгна.

— Merci, mon pere[82] — извика Гамаш след него, после затвори вратата, светна настолната лампа на бюрото, свали палтото си и се захвана за работа.

* * *

Главен комисар Франкьор подаде листа на мъжа, в чиято компания обядваше. Наблюдаваше го как прочита, отново сгъва и оставя парчето хартия на масата, до чинийката от костен порцелан, в която бе сервирано топло пълнозърнесто хлебче. До сребърния нож стоеше фино парченце масло.

— Според вас какво означава това? — попита събеседникът на Франкьор. Както винаги гласът му бе топъл, дружелюбен и спокоен. Никога не показваше раздразнение, рядко бе гневен.

Франкьор с усилие сдържа усмивката си. За разлика от Тесие, този мъж нямаше да се хване на тромавия опит на Гамаш да ги извади от строя.

— Подозира, че подслушваме кабинета му — рече главният комисар. Беше гладен, но не искаше да изглежда разсеян пред този човек. — Това — кимна към листа, който лежеше върху ленената покривка — е било предназначено за нас.

— Съгласен съм. Но какво означава? Оттегля ли се, или не? Какво послание ни изпраща? Това — потупа хартията — капитулация ли е, или някаква измама?

— Ако трябва да съм честен, сър, според мен няма значение.

Изведнъж изражението на събеседника на Франкьор стана заинтересовано. Любопитно.

— Продължавайте.

— Много близо сме. Първоначално ни се струваше проблем, че трябва да се справим с онази жена…

— Като казвате да се "справим", имате предвид, че изхвърлихте Одри Вилньов от моста "Шамплен" — отбеляза мъжът. — Този проблем си го създадохте вие двамата с Тесие.

Франкьор се усмихна леко:

— Не, сър. Тя го създаде, като надвиши правомощията си.

Не каза, че е следвало въобще да не попада на тази информация. Тя обаче бе попаднала на нея. Да, знанието бе сила, но можеше да бъде и експлозив.

— Овладяхме ситуацията — рече Франкьор, — преди да е казала на някого.

— Но тя вече беше казала — изтъкна събеседникът му. — Имахме късмет, че е отишла при началника си, а той на свой ред дойде при нас. На косъм се разминахме с истинска катастрофа.

Изборът на тази дума се стори интересен на Франкьор и някак ироничен, като се имаше предвид какво предстоеше да се случи.

— Сигурни ли сме, че не е казала на никой друг?

— Досега щеше да се е разбрало — предположи Франкьор.

— Това не звучи особено успокоително.

— Нямала е ясна представа на какво точно е попаднала — обясни главният комисар.

— Не, Силвен. Имала е представа, но някак не е можела да повярва.

Вместо гняв на лицето на събеседника му бе изписано задоволство. Самият той усети трепет на въодушевление.

Разчитаха на две неща: способността си да прикрият случващото се и надеждата, че дори да ги разобличат, хората ще сметнат плана им за немислим. Невероятен.

— Файловете на Одри Вилньов бяха изтрити незабавно, колата й бе разчистена, а домът й — претърсен — увери Франкьор мъжа срещу себе си. — Дори най-бегло уличаващите следи бяха отстранени.

— С изключение на самата нея. Тялото й бе открито. Тесие и хората му не са улучили водата. Сложна задача, не мислите ли? Особено като се има предвид колко е голяма мишената. Да се чуди човек колко ли е добър прицелът им?

Франкьор се озърна. Бяха сами в залата на ресторанта, ако не се броеше групичката телохранители пред вратата. Никой не ги виждаше. Никой не записваше разговора им. Никой не ги подслушваше. И все пак Франкьор понижи глас. Не шепнеше — твърде много би приличало на заговор, но се постара да бъде още по-дискретен.

— Това се оказа най-доброто развитие на ситуацията — рече главният комисар. — Все още го водят като самоубийство, но фактът, че трупът й бе намерен под моста, даде възможност на Тесие и хората му също да слязат там. Без никой да им задава въпроси. Беше благословия.

Събеседникът на Франкьор повдигна вежди и се усмихна.

Изражението му бе привлекателно и някак момчешко. В лицето му имаше точно толкова характер и нужното количество недостатъци, за да изглежда искрено. В гласа му се долавяше някаква грубовата нотка и думите му никога не звучаха повърхностно. Костюмите, макар и шити по поръчка, му стояха съвсем малко не по мярка, а това го караше да изглежда едновременно като директор и човек от народа.

Един от нас за всички нас.

Малко бяха хората, на които Силвен Франкьор се възхищаваше. Рядкост бяха тези, които не предизвикваха у него незабавно и силно отвращение. И този човек бе един от тях. Познаваха се от повече от трийсет години. Запознали се бяха още като младежи и всеки от тях се бе издигнал в професията си.

Събеседникът на Франкьор разчупи топлото хлебче надве и го намаза с масло.

Главният комисар знаеше, че мъжът, с когото обядва сега, бе изминал труден път, докато се издигне. Но бе успял. От работник на язовирната стена на залива Джеймс до един от най-влиятелните хора в Квебек.

Властта бе на първо място за него. Създаваше я. Използваше я. Отнемаше я от другите.

— Да не би да имате предвид, че бог е на наша страна? — усмихна се събеседникът на Франкьор.

— И късметът — добави главният комисар. — Труд, търпение и план. И късмет.

— А късметът ли подсказа на Гамаш с какво сме се заловили? На късмет ли успя да спре взривяването на язовирната стена миналата година?

Разговорът бе тръгнал в друга посока. Дружелюбният глас бе станал твърд.

— С години работим по този план, Силвен. С десетилетия. И накрая ти го проваляш.

Франкьор разбираше, че следващите секунди са от решаващо значение. Не можеше да си позволи да изглежда слаб, но не биваше и да се противопоставя. Затова се усмихна, взе хлебчето си и го разчупи надве.

— Да, прав сте. Но според мен и това ще се окаже благословия. Язовирът винаги е бил проблемен. Нямахме гаранция, че взривовете ще го съборят. А и щеше да нанесе толкова големи щети на електропреносната мрежа, че щяха да са нужни години, за да я възстановят. Това ще е в пъти по-добро.

Франкьор отправи поглед през огромните прозорци, които стигаха от пода до тавана, към снега, който падаше навън.

— Убеден съм, че е по-добро дори от първоначалния план. Има огромното предимство, че ще е видимо. Няма да се случи в някой забутан пущинак, а точно тук, в центъра на един от най-големите градове в Северна Америка. Само помислете как ще изглежда по телевизията и на снимките във вестниците.

Двамата мъже се умълчаха. Представяха си.

Не размишляваха върху акта на разрушение, а върху съзиданието. Щяха да произведат ярост, гняв с опустошителна сила. Врящ котел. А това щеше да предизвика призив за действие. За действието пък щеше да е необходим лидер.

— Ами Гамаш?

— Той вече няма значение — заяви Франкьор.

— Не ме лъжете, Силвен.

— Изолиран е. Отделът му е в руини. Днес той лично го унищожи. Няма повече съюзници, а приятелите му го изоставиха.

— Гамаш е жив. — Събеседникът на Франкьор се наведе напред и заговори по-тихо. Не за да скрие това, което искаше да каже, а за да придаде повече тежест на думите си. — Убили сте толкова хора, Силвен. Защо се колебаете за Гамаш?

— Не се колебая. Повярвайте ми, не искам нищо повече от това да се отърва от него. Но дори хората, които вече не са му верни, ще си задават въпроси, ако трупът му внезапно изплува в Сейнт Лорънс или ако го блъсне кола и шофьорът избяга от местопроизшествието. Нямаме нужда от подобни усложнения в този момент. Съсипахме кариерата и отдела му. Унищожихме доверието в него и сломихме духа му. Не е необходимо да го убиваме, поне засега. Освен ако не се приближи твърде много. Но това няма да се случи. Ще продължим да отклоняваме вниманието му.

— Как?

— Като държим скъп за него човек на ръба на пропастта. Гамаш отчаяно се опитва да го спаси…

— Жан Ги Бовоар?

Франкьор млъкна, удивен от осведомеността на събеседника си. После му хрумна една мисъл. Докато самият той шпионираше Гамаш, дали този мъж не шпионираше него?

"Няма значение — каза си Франкьор. — Нямам какво да крия."

Въпреки всичко усети как вниманието му се изостря. Застана нащрек, в защитна позиция. Знаеше на какво е способен самият той. Дори се гордееше с това. Считаше се за пълководец, който не бяга от трудни решения. Не се боеше да изпраща хора на сигурна смърт; Или да заповядва да убиват други. Беше неприятно, но необходимо.

Като Чърчил, който бе разрешил бомбардировката над Ковънтри. Пожертвал бе неколцина в името на мнозинството. Франкьор спеше спокойно през нощта, защото знаеше, че далеч не бе първият командир, който върви по този път. За общото благо.

Мъжът отсреща отпи глътка червено вино и впери поглед в главния комисар над ръба на чашата си. Франкьор знаеше на какво бе способен самият той. Знаеше на какво бе способен и събеседникът му и какво вече бе сторил.

Силвен Франкьор удвои защитата си.

* * *

Арман Гамаш намери дебелите, подвързани с кожа томове на енорийските архиви точно там, където свещеникът бе предположил, че са. Издърпа две книги от прашните купчини и занесе на бюрото едната, в която бяха описани събития от трийсетте години на XX век.

Облече си палтото. В помещението бе студено и влажно. И бе огладнял. Пренебрегна къркорещия си стомах, сложи очилата за четене и се наведе над старата книга, в която се редяха раждания и погребения.

* * *

Франкьор сряза тестената коричка, в която бе запечена сьомгата, и разкри крехкото розово месо на рибата, покрито с листенца воден кресон. От многолистното тесто потече ароматно масло с лимонов сок и естрагон.

Главният комисар набоде с вилицата си парченце риба. През това време събеседникът му се наслаждаваше на печено агнешко бутче с чесън и розмарин. На масата между двама им стояха сребърни подноси с крехък зелен фасул и спанак.

— Не отговорихте на въпроса ми, Силвен.

— Кой въпрос?

— Наистина ли главният инспектор подава оставката си? Предава ли се, или се опитва да ни отклони вниманието?

Очите на Франкьор отново се спряха на листа, сгънат прилежно върху масата. Препис от разговора в кабинета на Гамаш, състоял се по-рано през същия ден.

— Тъкмо казвах, че според мен това няма значение.

Събеседникът му остави вилицата и поднесе ленената салфетка към устните си. Успя да придаде доста мъжественост на префърцунения жест.

— Но не обяснихте какво имате предвид.

— Имам предвид, че е закъснял. От наша страна всичко е готово. Само чакаме знак от вас.

Ръката на Франкьор, която държеше вилицата, застина на милиметри от чинията. Главният комисар отправи поглед към отсрещния край на масата.

Ако сега подадяха сигнал, след минути щяха да приключат започнатото преди десетилетия. Нещо, което се бе зародило като прошепнат разговор между двама млади идеалисти, щеше да бъде доведено до край. Трийсет години по-късно косите им вече бяха посивели, по ръцете им личаха старчески петна, а лицата им бяха нашарени от бръчки. На масата между тях лежаха колосани ленени салфетки и полирани сребърни прибори, червено вино и изтънчени блюда. Започнатото с шепот щеше да завърши с гръм и трясък.

— Скоро, Силвен. Остават часове, най-много ден. Да се придържаме към плана.

Главен комисар Франкьор, също като своя събеседник, разбираше, че търпението е сила. Трябваше му още мъничко от едното, за да постигне другото.

* * *

Всичките бяха тук.

Мари-Виржини.

Мари-Елен.

Мари-Жозефин.

Мари-Маргьорит.

И Мари-Констанс.

Открил бе записа за тяхното раждане. Дълъг списък с имена под фамилията Уеле. Смъртта им също бе регистрирана. На Изидор, на Мари-Ариет и на техните деца. Освен смъртта на Констанс, разбира се, която все още не бе записана, но скоро и това щеше да се случи. Така регистърът щеше да бъде завършен. Раждане, а после смърт. Страницата щеше да бъде затворена.

Гамаш се облегна назад на стола. Въпреки бъркотията тази стая му действаше успокояващо. Почти със сигурност знаеше, че се дължи на тишината и мириса на стари книги.

Върна тежките томове на местата им и излезе от църквата. Пътят му до жилището на свещеника минаваше покрай гробището. Поляната, осеяна със стари сиви камъни, бе частично затрупана със сняг, което й придаваше усещане за покой. Снегът бе валял цял ден и продължаваше и сега. Не валеше силно, а по-скоро упорито. Големите меки снежинки падаха право надолу.

— О, какво пък? — възкликна на глас Гамаш и стъпи встрани от пътеката. Кракът му веднага потъна до средата на прасеца и ботушите му се напълниха със сняг. Запроправя си бавно път напред, като на моменти затъваше до колене, но се придвижваше от плоча до плоча. Докато не ги откри.

Изидор и Мари-Ариет. Погребани един до друг, а имената им — издълбани в камъка за вечни времена. Мари-Ариет бе починала твърде млада, поне според съвременните разбирания. Малко преди да навърши четиресет. Изидор си бе отишъл на преклонна възраст. Малко преди да стане на деветдесет. Преди петнайсет години.

Главният инспектор се опита да разчисти надгробния камък, за да прочете другите имена и дати, но имаше твърде много сняг върху него. Огледа се, а след това тръгна обратно по стъпките си.

Видя да се приближава свещеникът и го поздрави.

— Намерихте ли това, което търсехте? — попита отец Антоан.

Сега звучеше по-приветливо. Гамаш си помисли, че може би отецът по-скоро страдаше от ниска кръвна захар, отколкото от зъл нрав или хронично разочарование от Господ, който го бе захвърлил тук и бе забравил за него.

— Донякъде — отвърна детективът. — Опитах се да разгледам гробовете, но има твърде много сняг.

— Ще донеса лопата.

Няколко минути по-късно отец Антоан се върна и Гамаш успя да разчисти пътека до гроба, а след това разкопа и почисти самия надгробен камък.

Мари-Виржини.

Мари-Елен.

Мари-Жозефин.

Мари-Маргьорит.

И Мари-Констанс. Рождената й дата бе изписана, но липсваше дата на смъртта. Явно се приемаше по подразбиране, че ще бъде погребана при сестрите си. Заедно и в смъртта, както и в живота.

— Нека ви попитам нещо, mon pere — рече Гамаш.

— Oui!

— Възможно ли е да се фалшифицира погребение? И записа за него в регистрите?

Отец Антоан се смая от въпроса:

— Да се фалшифицира ли? Защо?

— Не съм сигурен, но все пак, възможно ли е?

Свещеникът се замисли.

— Не записваме смъртта в регистъра, без да видим смъртния акт. Ако той е подправен, тогава предполагам, че и записът в регистъра ще е погрешен. Но погребението? Това би било по-сложно, поп? Искам да кажа, че ще трябва да погребем все някого.

— Не може ли ковчегът да е празен?

— Това не звучи вероятно. От погребалния дом едва ли биха изпратили празен ковчег.

Гамаш се усмихна:

— Да, едва ли. Но не е задължително да знаят кой е в него. Ако не познавате покойника, може и вие да се подведете.

— Намеквате, че в ковчега е имало някого, но е бил друг човек?

Отец Антоан изглеждаше скептичен. И с право, помисли си главният инспектор.

И все пак, толкова голяма част от живота на петзначките Уеле бе фалшификат, какво пречеше и смъртта им да е подменена? Но с каква цел? И коя от тях вероятно все още бе жива?

Детективът поклати глава. Обикновено най-простият отговор беше най-правилен. И петте бяха мъртви. А той трябваше да си задава въпроса не дали са мъртви, а дали са били убити.

Огледа съседните паметни плочи. Отляво имаше още от рода Уеле. Семейството на Изидор. Отдясно бяха Пино. Роднините на Мари-Ариет. Имената на всички момчета от рода Пино започваха с Марк. Гамаш се наведе по-близо и установи, както се очакваше, че всички женски имена започват с Мари.

Погледът му отново се върна на Мари-Ариет.

Отдавна мъртва и погребана в друг град, / мама още не напуска моя свят.

Гамаш се зачуди какво ли бе останало недовършено между майката и дъщерите. Мама. Ма.

— Напоследък идвал ли е някой да разпитва за петзначките? — поинтересува се Гамаш, докато вървеше зад свещеника по тясната пътечка, която бе разчистил в снега.

— Не. Повечето хора отдавна са ги забравили.

— Откога сте свещеник на тази енория?

— От около двайсет години. Когато дойдох да служа в църквата, петзначките отдавна се бяха изнесли.

Значи този уморен отец така и не се бе порадвал на чудото. Получил бе само мъртвите тела.

— Момичетата връщали ли са се някога?

— Не.

— И въпреки това са погребани тук.

— Ами че иначе къде да ги погребат? Накрая повечето хора се прибират у дома.

Гамаш си каза, че сигурно е вярно.

— А родителите? Познавахте ли ги?

— Познавах Изидор. Живя дълго. Така и не се ожени повторно. Все се надяваше, че момичетата ще си дойдат и ще се грижат за него на стари години.

— Но те така и не се върнаха.

— Само за погребението му. А после и за своите.

Гамаш подаде връзката стари ключове на свещеника и се сбогува с него. Но преди да тръгне обратно за Монреал, трябваше да се отбие на още едно място.

Няколко минути по-късно главен инспектор Гамаш спря на паркинга и угаси двигателя на колата си. Вдигна поглед към високите стени, увенчани със спирали бодлива тел. Пазачите го наблюдаваха от своите кули, притиснали автомати пред гърдите си.

Нямаше за какво да се тревожат. Главният инспектор нямаше намерение да слиза от автомобила, макар че се изкушаваше.

Църквата бе само на няколко километра от ПОП — затвора, където беше Пиер Арно. Там го бе пратил именно Гамаш.

Възнамеряваше, след като говори със свещеника и прегледа енорийския архив, да се върне направо в Монреал. Но вместо това изкушението го бе довело тук. Привлечен бе от Пиер Арно.

Деляха ги само няколкостотин метра, а Арно разполагаше с всички отговори.

Все повече се усилваше убеждението на Гамаш, че каквото и да назряваше, Арно бе посял семената. Но главният инспектор знаеше, че не е по силите на Арно да спре започнатото. Гамаш и неговите хора трябваше да го сторят.

Макар да се изкушаваше да се изправи лице в лице с някогашния началник на Sûretè, Арман искаше да спази обещанието, което бе дал на Терез. Запали двигателя на автомобила си, включи на скорост и потегли. Но вместо да се насочи към Монреал, зави в обратната посока и се върна при църквата. Когато стигна, паркира пред жилището на свещеника и почука на вратата.

— Пак вие — посрещна го отецът, но не изглеждаше недоволен.

— Désolé, mon pere — рече Гамаш, — но исках да ви попитам дали Изидор е живял в собствения си дом до края на дните си?

— Да.

— Сам си е готвил, чистил и цепил дърва?

— Старата генерация — усмихна се свещеникът. — Разчиташе само на себе си. Гордееше се с това. Никога не е търсил помощ.

— Но старото поколение почти винаги имаха помощници — възрази Гамаш. — Поне едно време. По-младите в семейството се грижеха за родителите, бабите и дядовците си.

— Вярно е.

— Тогава кой се е грижел за Изидор, ако не децата му?

— Помагаше му един от шуреите му.

— Още ли е тук? Мога ли да поговоря с него?

— Не. След смъртта на Изидор замина. Старият мосю Уеле му остави фермата, предполагам в знак на благодарност. На кого иначе щеше да я завещае?

— Но този човек сега не живее във фермата, така ли?

— Не, Пино я продаде и се премести в Монреал, доколкото знам.

— Имате ли адреса му? Бих искал да поговоря с него за Изидор, Мари-Ариет и момичетата. Познавал е всичките, нали? Дори и майката.

Гамаш затаи дъх.

— О, да, тя беше негова сестра. А той се падаше вуйчо на момичетата. Нямам адреса му — отвърна отец Антоан, — но името му е Андре. Андре Пино. Сигурно самият той вече е старец.

— На колко години трябва да е?

Отец Антоан се замисли и след малко отговори:

— Не съм сигурен. Може да проверим в енорийския регистър, ако искате, но бих казал, че минава седемдесетте. Беше най-младият от неговото поколение, с доста години по-малък от сестра си. Семейство Пино бе многобройно. Добри католици.

— Сигурен ли сте, че е жив?

— Не съм, но го няма тук. — Свещеникът отправи поглед в далечината зад Гамаш, към гробището. — А къде иначе би отишъл?

У дома. Но не във фермата, а в гроба.

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Лаборантът подаде на Гамаш доклада и шапката.

— Готово

— Открихте ли нещо?

— Имало е три по-значителни контакта с тази шапка. Ако не броим вашето ДНК, разбира се. — Мъжът изгледа Гамаш укорително, задето бе замърсил вещественото доказателство.

— Кои са другите хора?

— Ами да започна с това, че са я държали повече от трима души. Намерих следи от ДНК на много хора и поне едно животно. Вероятно случаен контакт преди доста години. Всички тези хора са я взимали в ръце, може би дори са я носили, но не задълго. Принадлежала е на някой друг.

— На кого?

— Почакайте, ще стигна и до това.

Лаборантът хвърли раздразнен поглед към Гамаш. Главният инспектор вдигна ръка и с жест прикани мъжа да разказва нататък.

— Значи, както казах, имало е три значителни контакта. Единият от тях е бил външен човек, но другите двама са роднини.

Гамаш подозираше, че външният човек е Мирна, която бе държала шапката и дори се бе опитала да я сложи на главата си.

— Единият от резултатите съвпада с ДНК-то на жертвата.

— Констанс Уеле — уточни Гамаш. Не беше изненадан, но все пак беше по-добре да има потвърждение. — А другият?

— Именно тук става интересно и сложно.

— Споменахте, че са били роднини — побърза да каже Гамаш с надеждата да си спести някоя дълга, макар и несъмнено увлекателна лекция.

— Така е, но другото ДНК е старо.

— Колко старо?

— Бих казал, че е на десетилетия. Трудно е да се изчисли с точност, но със сигурност другият човек й е бил роднина. Може би брат или сестра.

Гамаш се взираше в ангелите.

— Брат или сестра? А възможно ли е да са били дете и родител?

Лаборантът се замисли и кимна:

— Възможно е.

— Майка и дъщеря — промърмори Гамаш под носа си. Значи бяха прави. Инициалите "МА" всъщност означаваха "мама". Мари-Ариет бе изплела шест шапки. По една за всяка от дъщерите си и една за себе си.

— Не — поправи го експертът от лабораторията. — Не са майка и дъщеря. Баща и дъщеря. Почти сигурно е, че старото ДНК е на мъж.

— Pardon?

— Няма как да сме сто процента уверени, разбира се — каза лаборантът. — Описано е в доклада. ДНК-то бе извлечено от косъм. Бих казал, че преди години шапката е принадлежала на мъж.

* * *

Гамаш се върна в кабинета си.

Отделът пустееше. Дори Лакост си бе отишла. Обадил й се бе от колата, преди да тръгне от църквата, и я бе помолил да открие Андре Пино. Повече от всякога Гамаш искаше да си поговори с човека, който бе познавал Мари-Ариет. Но по-важното е, че Пино бе познавал Изидор и момичетата.

Баща и дъщеря — така бе казал лаборантът.

Гамаш си представи Изидор с протегнати напред ръце, благославящ децата си. Примиреното изражение на лицето му.

Възможно ли бе, вместо да ги е благославял, да е молел за прошка?

Ще помири ли тя прощаваща и опростена.

Затова ли никоя от тях не се бе омъжила? Затова ли никоя не се бе върнала в родния си дом, освен за да се убеди, че наистина е мъртъв?

Затова ли Виржини се бе самоубила?

Затова ли са мразели майка си? Не заради стореното от нея, а заради онова, което не бе успяла да направи. Възможно ли бе правителството, макар и арогантно и безцеремонно, всъщност да е спасило момичетата, като ги е измъкнало от онази мрачна фермерска колиба?

Гамаш си спомни радостта в изражението на Констанс, докато баща й завързваше кънките й. Приел я бе за чиста монета, но сега се зачуди. Разследвал бе достатъчно много случаи на насилие над деца и знаеше, че ако детето се окажеше в една стая с двамата родители, почти винаги прегръщаше насилника.

Детското желание да угоди, да се хареса. Това ли бе изписано на лицето на малката Констанс? Не истинска радост, а маска, лепната по навик и от отчаяние?

Главният инспектор сведе поглед към шапката. Ключът към техния дом. Гамаш си напомни, че е по-добре да не прави прибързани заключения, които може да се окажат далеч от истината, но продължи да си задава въпроса дали това бе тайната, която Констанс бе държала заключена дълбоко в себе си. Тайната, която най-накрая бе решила да извади наяве.

Но това не обясняваше убийството й. Или пък го обясняваше? Дали Гамаш бе пропуснал да обърне внимание на някоя важна подробност, или да забележи някоя съществена връзка?

Все по-силно усещаше, че е жизненоважно да разговаря с вуйчото на момичетата.

Лакост бе изпратила имейл, в който казваше, че май го е открила. Възможно било да не е правилният Пино, името било често срещано, но възрастта му съвпадала и се бил нанесъл в малкия си апартамент преди четиринайсет години. Това съвпадаше с времето, по което е починал Изидор и фермата е била продадена. Лакост беше попитала дали началникът би искал тя да разпита Пино, но Гамаш й бе казал да си върви у дома. Да си почине. Той щеше да свърши тази работа на път към Трите бора.

Намери на бюрото си оставеното от Лакост досие, в което беше и адресът на мосю Пино в Източен Монреал.

Главният инспектор бавно се завъртя на стола си, обърна гръб на тъмния и пуст офис и се загледа през прозореца. Слънцето залязваше. Погледна часовника си. Четири и седемнайсет. Това беше обичаен час за залеза. Въпреки това винаги изглеждаше твърде рано.

Детективът се залюля леко на стола, зареял поглед към Монреал. Толкова хаотичен град. Винаги си е бил такъв. Но и динамичен. Кипящ от живот и разбъркан.

Доставяше му удоволствие да гледа Монреал.

Обмисляше да направи нещо, което можеше да се окаже титанична глупост. Със сигурност не бе логично, но идеята въобще не бе дошла от мозъка му.

Главният инспектор събра документите и тръгна, без да хвърля поглед назад. Не си направи труда да заключи вратата на кабинета си, дори не се обърна да я затвори. Нямаше нужда. Съмняваше се, че ще се върне.

Когато застана пред асансьора, натисна бутона за нагоре вместо за надолу. Щом стигна на желания етаж, излезе от асансьора и решително закрачи по коридора. За разлика от отдел "Убийства", този отдел не беше опустял. Докато минаваше, някои полицаи вдигнаха очи, дори имаше такива, които посегнаха към телефоните си.

Но главният инспектор не им обърна внимание. Вървеше право към целта си. Когато се озова пред вратата, не почука, а я отвори и след това я затвори плътно зад гърба си.

— Жан Ги.

Бовоар седеше на бюрото си. Вдигна очи и възрастният детектив усети как сърцето му се свива. Жан Ги потъваше. Залязваше.

— Ела с мен — каза Гамаш. Очакваше гласът му да прозвучи нормално, но с изненада чу от гърлото си да излиза само шепот. Едва чуваше собствените си думи.

— Вън! — Бовоар също проговори тихо. Обърна гръб на главния инспектор.

— Ела с мен — повтори Гамаш. — Моля те, Жан Ги. Още не е късно.

— За какво? За да продължите да ме разигравате? — Бовоар се обърна и изгледа гневно бившия си началник. — да ме унижите още повече? Майната ви!

— Те са откраднали досиетата от кабинета на психотерапевта — обясни Гамаш и се приближи към по-младия мъж, който изглеждаше много по-стар. — Знаят как да влязат в главите ни. В моята, в твоята и на Лакост. Всички.

— "Те"? Кои са "те"? Чакайте, не ми казвайте. "Те" не са "вие". Само това има значение, нали? Великият Арман Гамаш не носи никаква отговорност. Всичко е по "тяхна" вина. Винаги е било така. Е, хващайте си шибания идеален живот, безупречното си реноме и се разкарайте оттук. Аз съм просто боклук за вас, нещо досадно, залепнало за подметката ви. Не съм достоен за отдела ви, не съм достоен и за дъщеря ви. Не си заслужава да бъда спасен.

Последното изречение излезе с мъка от устата на Бовоар. Гърлото му се бе стегнало и думите едва се измъкнаха. Бовоар се изправи, а слабото му тяло се тресеше.

— Опитах се… — започна Гамаш.

— Изоставихте ме. Оставихте ме да умра в онази фабрика.

Главният инспектор отвори уста и понечи да отговори. Но какво можеше да каже? Че бе спасил Бовоар? Издърпал го бе настрани, до безопасно място. Превързал бе раната му. Повикал бе помощ.

Можеше ли да твърди, че няма вина за случилото се?

До края на живота си Арман Гамаш щеше да си спомня не раната на Жан Ги, а изражението на лицето му. Ужасът в очите му. Така уплашен бе, че ще умре. Внезапно. Неочаквано. Умоляваше Гамаш поне да не го оставя да умре самотен. Молеше го да не си тръгва.

Вкопчил се бе в ръцете на началника си и до ден днешен Гамаш си спомняше усещането — лепкаво и топло. В онзи миг Жан Ги не каза нищо, но очите му крещяха.

Тогава Арман целуна заместника си по челото и приглади сплъстената му коса. Прошепна нещо в ухото му. И тръгна. Да помогне на останалите. Той бе техният лидер. Отвел ги бе на място, където бяха попаднали в засада. Не можеше да си позволи да пренебрегне другите и да остане край един ранен полицай, без значение колко го обичаше.

Самият той бе прострелян. За малко не бе умрял. Погледнал бе нагоре и бе видял Изабел Лакост. Тя държа ръката му и го гледаше право в очите, докато Гамаш шепнеше. Рен-Мари.

Лакост не го изостави. Познал бе неописуемото облекчение да не остава сам в последните си мигове. И тогава бе осъзнал неописуемата самота, която Бовоар сигурно бе почувствал.

Арман Гамаш знаеше, че се е променил. Човекът, когото бяха вдигнали от бетонния под, не беше същият, който бе паднал прострелян. Но също знаеше, че Жан Ги така и не се изправи. Остана прикован към окървавения под на фабриката. Там още го държаха болката и болкоуспокояващите, жестокостта и пристрастяването към медикаментите, оковите на отчаянието.

Гамаш отново погледна в очите на доскорошния си заместник.

Бяха пусти. Даже гневът изглеждаше като заучена реакция, като ехо. Жан Ги вече не чувстваше дори гняв. Само здрач бе останал в тези очи.

— Ела с мен още сега — настоя Гамаш. — Позволи ми да ти помогна. Не е твърде късно. Моля те.

— Ани ме изрита, защото вие й казахте да го направи.

— Познаваш я, Жан Ги. По-добре, отколкото мога да я опозная аз. Знаеш, че никой не може да я накара да постъпи по определен начин. Решението й почти я уби, но го направи от любов. Отпрати те, защото искаше да потърсиш помощ и да се справиш със зависимостта си.

— Просто едни болкоуспокояващи — сопна се Бовоар. И това беше стар спор. Мрачен танц между двамата мъже. — По лекарско предписание.

— Ами това? — Гамаш се наведе и взе опаковката с успокоителни от бюрото на Бовоар.

— Мое си е. — Бовоар изби шишенцето от ръката на Гамаш и хапчетата се посипаха върху плота. — Отнехте ми всичко и ми остана само това. — Жан Ги със замах грабна празното шишенце и го запокити към главния инспектор. — Това. Всичко, което ми остана. А сега искате да ми отнемете и него.

Бовоар бе измършавял и целият трепереше. Въпреки това се изправи срещу по-едрия мъж.

— Знаете ли, че останалите агенти ми се подиграваха, че съм ваша кучка, защото все се влачех подире ви?

— Никой не те е наричал така. Винаги са те уважавали.

— Уважавали, значи? Но вече не? — изхриптя Бовоар. — Бях кучката ви. Лижех ви задника и ви целувах ръка. Станах за посмешище. А след акцията във фабриката казахте на всички, че съм страхливец…

— Никога!

— … казахте, че съм сломен и безполезен…

— Никога!

— Изпратихте ме на психиатър, а после и за лечение на зависимости, като че ли бях някакъв шибан слабак. Унижихте ме.

Докато говореше, по-младият мъж избутваше Гамаш назад. С всяко следващо изречение го изтласкваше. Отново и отново. Докато гърбът на главния инспектор не опря в тънката стена на кабинета на Бовоар.

Когато нямаше накъде повече да мръдне — нито напред, нито назад — Жан Ги Бовоар посегна под сакото на бившия си началник и извади пистолета му.

А главният инспектор не направи нищо, макар че можеше да го спре.

— Оставихте ме да умра, а след това ме направихте за смях.

Гамаш усети цевта на своя "Глок", опряна в корема си, и рязко си пое въздух, когато почувства още по-силен натиск.

— Отстраних те от длъжност временно — произнесе с мъка. — Изпратих те в клиниката за лечение на зависимости, за да ти помогна.

— Ани ме заряза — промълви Бовоар и очите му се насълзиха.

— Тя те обича, но не може да живее с наркоман. Ти си наркоман, Жан Ги.

Докато главният инспектор говореше, Жан Ги се приближаваше все повече и притискаше пистолета все по-дълбоко в корема му. Гамаш почти не можеше да диша, но въпреки това не се съпротивляваше.

— Тя те обича — повтори с дрезгав глас. — Трябва да потърсиш помощ.

— Оставихте ме да умра — задъхваше се Бовоар. — На пода. На шибания мръсен под.

Опрял тялото си плътно в Гамаш, по-младият мъж заплака. Почувства допира на сакото му върху небръснатото си лице и вдиша аромата на сандалово дърво. С лека нотка на рози.

— Върнах се за теб, Жан Ги — шепнеше Гамаш, докато устните му докосваха ухото на Бовоар. Думите му едва се чуваха. — Ела с мен.

Усети как ръката на Бовоар помръдва и пръстът му върху спусъка се напряга. Но главният инспектор не оказа съпротива. Не отблъсна нападението.

Ще помири ли тя прощаваща и опростена.

— Съжалявам — промълви Гамаш. — Бих дал живота си, за да те спася.

Или отново, както винаги, ще бъде твърде късно?

— Късно е. — Думите на Бовоар прозвучаха глухо от устата му, притисната в рамото на Гамаш.

— Обичам те — прошепна Арман.

Жан Ги Бовоар отскочи назад, замахна с пистолета и го стовари върху скулата на главния инспектор. Едрият мъж се олюля и залитна към близкия шкаф за документи, като протегна ръка към стената, за да се подпре и да не падне. Гамаш се извърна и видя Бовоар, насочил оръжието към него. Ръката му трепереше бясно.

Гамаш знаеше, че от другата страна на вратата има полицаи, които можеха да влязат. Да се намесят и да ги спрат. Все още можеха. Но не влизаха.

Изправи се и протегна ръка, оцапана със собствената му кръв.

— Мога да ви убия — заяви Бовоар.

— Oui. И може би ще съм си го заслужил.

— Никой няма да ме обвини. Няма да ме арестуват.

Гамаш знаеше, че това е истината. Не мислеше обаче, че ако някога загине от куршум, това ще се случи в централата на Sûretè и от ръката на Жан Ги Бовоар.

— Зная — изрече главният инспектор тихо. Направи една крачка към Бовоар, а той не отстъпи. — Колко ли си самотен?

Погледна Жан Ги право в очите и сърцето го заболя за това момче, което бе изоставил.

— Мога да ви убия — повтори Бовоар с отслабнал глас.

— Да.

Арман Гамаш стоеше лице в лице с Жан Ги. Пистолетът почти опираше в бялата му риза, вече опръскана с кръв.

Протегна дясната си ръка — ръка, която вече не трепереше — и докосна металната повърхност.

Гамаш обхвана с длан ръката на Жан Ги. Беше студена. Като пистолета. За няколко секунди двамата мъже останаха с погледи, вперени един в друг, а след това Жан Ги пусна оръжието.

— Оставете ме — проговори Бовоар. Всичките сили и почти целият му живец го бяха напуснали.

— Ела с мен.

— Вървете си.

Гамаш прибра пистолета в кобура и тръгна към вратата. Спря се пред нея.

— Съжалявам.

Бовоар стоеше насред кабинета си. Твърде уморен бе дори да се извърне.

Главен инспектор Гамаш излезе и се натъкна на група служители на Sûretè, на някои от които бе преподавал в академията.

Арман Гамаш винаги бе имал старомодни убеждения. Вярваше, че светлината може да разпръсне сенките. Че добрината е по-силна от жестокостта и че доброто съществува дори там, където нещата изглеждат най-отчайващи. Вярваше, че злото си има граници. Но сега гледаше тези млади мъже и жени, които се бяха втренчили в него, които почти бяха станали свидетели как се случва нещо ужасно и не бяха предприели нищо. И тогава главен инспектор Гамаш се запита дали не се е заблуждавал през цялото време.

Може би тъмнината понякога побеждаваше. Може би злото не знаеше граници.

Мина сам по коридора до асансьора, натисна бутона за надолу и в уединението на кабинката покри лицето си с длани.

* * *

— Сигурен ли сте, че нямате нужда от лекар?

Андре Пино стоеше на вратата на банята, скръстил ръце пред широките си гърди.

— Да, ще се оправя.

Гамаш наплиска лицето си още няколко пъти и усети как раната му щипе. Към канала се стичаше розова течност, която след миг изчезна. Детективът вдигна глава и зърна отражението си в огледалото — назъбения белег на слепоочието и синината, която току-що се бе появила.

Но щеше да избледнее.

— Подхлъзнахте се на леда, значи? — Мосю Пино подаде на Гамаш чиста хавлиена кърпа, която главният инспектор пое и притисна към лицето си. — И аз съм се подхлъзвал така. Най-често в барове след няколко питиета. И други мъже се подхлъзваха. Навсякъде. Понякога ни арестуваха заради подхлъзванията.

Гамаш се усмихна, но почти веднага присви очи от болка. После пак се усмихна.

— Подло нещо е това ледът — съгласи се главният инспектор.

— Maudit tabarnac[83], право казвате — кимна Пино и тръгна пред госта си по коридора към кухнята. — Бира?

— Non, merci.

— Кафе?

Второто предложение дойде без ентусиазъм.

— По-скоро вода.

Ако Гамаш бе поискал пикня, Пино сигурно щеше да покаже по-голямо въодушевление. Въпреки това наля чаша вода и извади лед. Пусна едно кубче в чашата, а останалите зави в кърпа. Подаде напитката и студения компрес на главния инспектор.

Гамаш върна хавлиената кърпа, взе новата, в която бе увит ледът, и я притисна към лицето си. Веднага почувства облекчение. Явно Андре Пино бе правил това и преди.

По-възрастният мъж отвори бира, дръпна си стол и седна срещу Гамаш край масата с ламиниран плот.

— Е, patron — започна, — разбрах, че искате да поговорим за Изидор и Мари-Ариет. Или за момичетата?

Когато Гамаш позвъни на вратата, той се представи и обясни, че иска да зададе няколко въпроса за мосю и мадам Уеле. Авторитетът му обаче страдаше от външния му вид, който наподобяваше на човек, току-що победен в кръчмарско сбиване.

Но Андре Пино не бе счел това за кой знае колко необичайно. Гамаш се бе опитал да се избърше в колата, но не се бе справил особено добре. При други обстоятелства щеше да се прибере у дома, за да се преоблече, но сега нямаше време.

След като вече седеше в кухнята на мосю Пино, пиеше студена вода и половината му лице беше изтръпнало, започваше отново да се чувства като човек, и то компетентен човек.

Мосю Пино се облегна назад на стола си и изпъчи гърди и корем. Беше силен, здрав и видимо преживял какво ли не. Макар че според календара беше на повече от седемдесет години, на вид изглеждаше без възраст, почти безсмъртен. Гамаш не можеше да си представи някой или нещо да повали този човек.

Детективът бе срещал много квебекчани като него. Здрави мъже и жени, отгледани и научени да се грижат за ферми, гори и животни, както и за себе си. Яки, стабилни и способни да се справят сами. Порода, на която по-изнежените съвременни граждани гледаха с пренебрежение.

За щастие, хората като Андре Пино не се трогваха особено от това. А ако пък им пукаше, просто се подхлъзваха на леда и повличаха гражданчето със себе си.

— Помните ли петзначките? — попита Гамаш, свали кърпата от лицето си и я остави на кухненската маса.

— Невъзможно е да ги забравя, но не ги виждах много често. Живееха в онова подобие на увеселителен парк, което правителството беше построило за тях в Монреал, но си идваха за Коледа и за около седмица и нещо през лятото.

— Сигурно е било вълнуващо да си имате собствени местни знаменитости.

— Сигурно. Но никой не ги смяташе за местни. В града се продаваха сувенири с лицата на петзначките Уеле и хората кръщаваха мотели и кафенета на тях. Закусвалня "Петзначка" — такива работи. Но момичетата не бяха местни. Вече не.

— Имаха ли приятели наоколо? Хлапета от квартала, с които излизаха?

— Да излизат? — изсумтя Пино. — Тези момичета не "излизаха". Целият им живот минаваше по график. Човек би си помислил, че са кралиците на Англия.

— Значи никакви приятели?

— Само онези, на които филмовите екипи плащаха, за да си играят с тях.

— Момичетата знаеха ли?

— Че хлапетата са били подкупени? Сигурно.

Гамаш си спомни какво бе казала Мирна за Констанс. Как й е липсвала компания. Не сестрите й, които винаги били с нея, а поне една приятелка, която не е била платена. Дори на Мирна плащала, за да я изслушва. Но в един момент Констанс бе спряла да ходи на психотерапия при Мирна. И Мирна не я бе изоставила.

— Що за хора бяха?

— Според мен нормални. Задружни.

— Надменни? — предположи Гамаш.

Пино се размърда на стола си:

— Не мога да кажа.

— Харесвахте ли ги?

Въпросът като че ли озадачи Пино.

— Били сте горе-долу на тяхната възраст… — опита отново Гамаш.

— Малко по-малък — ухили се мъжът. — Не съм чак толкова стар, колкото може да ви изглеждам.

— Играехте ли с тях?

— Понякога на хокей. Изидор събираше отбор, когато момичетата бяха у дома за Коледа. Всеки искаше да бъде Ришар Ракетата[84] — усмихна се Пино. — Дори момичетата.

Гамаш забеляза лека промяна у събеседника си.

— Харесвахте Изидор, нали?

Андре изръмжа:

— Беше като животно. Човек би си помислил, че е измъкнат от земята — като голям и кален стар пън. Имаше огромни ръчища.

Пино разпери собствените си масивни длани на кухненската маса, сведе поглед и се ухили. Усмивката му, както и на Изидор, беше щърбава, но искрена. Поклати глава:

— Не беше много приказлив. Бих се изненадал, ако за последните десет години от живота му съм му изкопчил и пет думи.

— Доколкото разбрах, сте живели с него.

— Кой ви каза?

— Енорийският свещеник.

— Антоан? Дърта кикимора, все си е такава клюкарка, откакто се помня. Той беше вратарят. Мързеше го да се размърда. Просто си стоеше като паяк в мрежата си. Тръпки ни побиваха от него. А сега се разпорежда в онази църква и на практика взима пари от туристите, за да им покаже къде са кръстени петзначките. Води ги дори на гробовете на семейство Уеле. То пък като че ли остана някой, на когото да му пука.

— Когато момичетата пораснаха, спряха да се прибират у дома, за да видят баща си, нали?

— Това пак ли ви го каза Антоан?

Гамаш кимна.

— Ами прав е. Но това не беше проблем. Двамата с Изидор си живеехме добре. Береше билки в градината в деня, когато умря. Почти на деветдесет беше и буквално се гътна в лехата с босилека. — Разсмя се, когато осъзна какво бе казал току-що. — Гушна босилека.

Пино надигна бирата, отпи и се усмихна:

— Надявам се да е наследствено. И аз искам да умра така.

Огледа се в малката подредена кухничка и си спомни къде е. И как бе вероятно да умре. Гамаш подозираше, че да паднеш в лехата с босилек не е чак толкова забавно, колкото звучеше.

— Помагахте ли във фермата? — попита детективът.

Пино кимна:

— Освен това чистех и готвех. Изидор се справяше чудесно с полската работа, но мразеше къщната. Все пак му беше приятно да живее в подреден дом.

Нямаше нужда Гамаш да се оглежда, за да се убеди, че Андре Пино също харесваше да му е подредено. Запита се дали годините, прекарани покрай взискателния Изидор, си бяха казали думата, или домакинът му имаше вродена склонност към чистотата и реда.

— За мой късмет любимата му храна бяха онези макарони от консерва. Буквичките. И кренвирши. Вечер играехме крибидж или седяхме на верандата.

— Но не разговаряхте?

— Нито дума. Изидор се взираше в далечината оттатък полята, аз също. Понякога отивах в града, в някой бар, а когато се върнех, той все още си беше на същото място.

— За какво си мислеше?

Пино присви устни и погледна през прозореца. Нямаше какво да види. Само тухлената стена на съседната сграда.

— Мислеше си за момичетата. — Андре отново обърна очи към Гамаш. — Когато се родиха, това бе най-щастливият миг в живота му, но не мисля, че въобще успя да превъзмогне шока.

Гамаш си спомни снимката на младия Изидор Уеле, който гледа втрещено петте си дъщерички, увити в чаршафи, мръсни кърпи и парцали.

Да, било е голям шок.

Няколко дни по-късно обаче Изидор бе приведен във вид като дъщерите си. Спретнат за пред камерите. На следващата снимка държеше едно от момичетата, макар и малко непохватно, малко неуверено, но толкова нежно. Така бащински. В сигурната прегръдка на онези загорели, мускулести ръце. От снимката гледаше грубоват фермер, който все още не бе обучен да се преструва.

Изидор Уеле бе обичал дъщерите си.

— Защо момичетата не му идваха на гости, когато пораснаха? — попита Гамаш.

— Откъде да знам? Трябва тях да попитате.

"Тях ли?" — помисли си Гамаш.

— Не мога.

— Е, ако сте дошли при мен, за да ми искате адреса им, нямам го. Нито съм ги виждал, нито съм ги чувал от години.

И тогава на Андре Пино като че ли му просветна. Оттласна се от масата, далеч от главния инспектор, и краката на стола му бавно и продължително изскърцаха върху линолеума на пода.

— Защо сте тук?

— Констанс е починала преди няколко дни.

Детективът наблюдаваше Пино, докато говореше. Засега нямаше никаква реакция. Едрият мъж просто възприемаше казаното.

— Съжалявам.

Но Гамаш не му вярваше. Макар че домакинът му видимо не се зарадва на новината, не изглеждаше и нещастен. Доколкото можеше да прецени главният инспектор, Андре Пино не го беше грижа.

— Колко останаха? — попита Пино.

— Нито една.

— Нито една? — Този път новината като че ли го изненада. Мъжът облегна гръб на стола си и грабна бирата. — Е, значи това беше.

— Какво беше?

— Последната. Няма повече петзначки.

— Не изглеждате разстроен.

— Вижте, убеден съм, че са били много мили момичета, но доколкото можех да преценя, Изидор и Мари-Ариет са потънали в merde в момента, в който са се родили дъщерите им.

— За това се е молела майка им — напомни му Гамаш. — Цялата онази история с брат Андре.

— Какво пък знаете вие за нея? — попита Пино.

— Е, не бих казал, че е някаква тайна, нали? — оправда се главният инспектор. — Вашата сестра е посетила брат Андре в Ораторията. Изкачила стълбите на колене, за да се помоли за деца и да потърси неговата помощ. Момичетата се родили в деня, след като починал брат Андре. Това била важна част от историята им.

— О, да, знам — рече Пино. — Бебетата чудо. Човек би си помислил, че самият Исус Христос ги е изродил. Мари-Ариет беше просто бедна съпруга на фермер, която искаше семейство. Но ще ви кажа нещо. — Пино приведе тежкото си тяло към Гамаш. — Ако Бог го е сторил, трябва да я е мразел.

— Чели ли сте книгата на доктор Бернар? — попита детективът.

Очакваше Пино да се ядоса, но вместо това мъжът замълча и поклати глава.

— Чувал съм за нея. Всички я знаят. Купчина лъжи. В тая книга Изидор и Мари-Ариет са представени като малоумни фермери, които са прекалено глупави, за да отгледат собствените си деца. Бернар чул за посещението при брат Андре и го превърнал в някаква холивудска простотия. Разказал на редакторите на кинопрегледите, на репортерите. Описал го в книгата си. Мари-Ариет не е била единствената, която е ходила в Ораторията, за да помоли за благословията на брат Андре. Хората все още го правят. Никой не разказва за останалите, които изкачват онова стълбище на проклетите си колене.

— Останалите не са родили петзначки.

— Късметлийки.

— Не харесвахте ли момичетата?

— Не ги познавах. Всеки път, когато си идваха у дома, с тях имаше камери, бавачки, онзи лекар и куп други хора. В началото беше забавно, но после стана… — Пино търсеше думата. — Merde. И превърна живота на всички ни в merde.

— Мари-Ариет и Изидор също ли мислеха така?

— Откъде да знам? Бях хлапе. Със сигурност знам, че Изидор и Мари-Ариет бяха добри и свестни хора, които просто се мъчеха да свържат двата края. Повече от всичко на света Мари-Ариет искаше да бъде майка, а те не й позволиха. Отнеха й тази възможност, лишиха и Изидор от бащинството. В оная книга на Бернар пише, че са продали момичетата на правителството. Глупости, на които хората вярваха. Това уби сестра ми. Тя умря от срам.

— А Изидор?

— Стана още по-мълчалив. Вече не се усмихваше почти никога. Всички шушукаха зад гърба му. Сочеха го с пръст. След смъртта й той си стоеше най-често у дома.

— Защо момичетата не са идвали във фермата, когато са пораснали? — попита Гамаш. Вече бе задал въпроса и не бе получил отговор, но си струваше да опита още веднъж.

— Не бяха добре дошли и го знаеха.

— Но Изидор е искал да се върнат и да се грижат за него — възрази главният инспектор.

Пино се разсмя грубо:

— Кой ви каза?

— Свещеникът, отец Антоан.

— Той пък какво знае? Изидор не искаше да има повече нищо общо с момичетата. Не и след смъртта на Мари-Ариет. Според него те бяха виновни за кончината й.

— А вие не поддържахте ли връзка с племенниците си?

— Писах им, за да им съобщя за смъртта на баща им. Те дойдоха за погребението. Това беше преди петнайсет години. Оттогава не съм ги виждал.

— Изидор е завещал фермата на вас — отбеляза Гамаш, — не на дъщерите си.

— Вярно е. Беше ги отписал.

Гамаш извади от джоба си плетената шапка и я сложи на масата. За първи път от доста време видя искрена усмивка на лицето на Андре.

— Разпознавате я.

Мъжът я взе и се поинтересува:

— Къде я намерихте?

— Констанс я е подарила на своя приятелка за Коледа.

— Странен подарък. Чужда шапка.

— Описала я е като ключ към дома й. Имате ли представа какво е искала да каже с това?

Пино разгледа шапката и я остави обратно на масата.

— Сестра ми изплете по една за всяко от децата си. Не знам тази на кого е била. Ако Констанс я е подарила, вероятно е била нейна, не мислите ли?

— Защо я е нарекла ключ към дома й?

— Calice[85], нямам представа.

— Тази шапка не е принадлежала на Констанс — потупа Гамаш плетивото с пръст.

— Тогава сигурно е била на някоя от сестрите й.

— Виждали ли сте Изидор да я носи?

— Явно сте паднали по-лошо на леда, отколкото предполагате — изсумтя Пино. — Това е било преди шейсет години. Не помня какво съм носил аз, камо ли той. Знам само, че зиме и лете се обличаше с карирани ризи, които смърдяха. Други въпроси?

— Как се обръщаха момичетата към майка си? — попита Гамаш и се изправи.

— Tabarnac — изруга Пино. — Сигурен ли сте, че сте добре?

— Защо питате?

— Започнахте да задавате глупави въпроси. Как са викали момичетата на майка си?

— Е?

— Откъде да знам, по дяволите? Как викат хората на майките си?

Гамаш чакаше отговора.

— Мама, разбира се — рече Андре.

Не бяха направили и две крачки и Пино спря.

— Чакайте малко. Казахте, че Констанс е починала, но това не обяснява въпросите. Защо ме разпитвате за всичко това?

Гамаш се чудеше кога най-после Пино ще го попита. Доста време бе отнело на по-възрастния мъж, но може би глупавите въпроси бяха отклонили вниманието му.

— Констанс не си е отишла от естествена смърт.

— А от какво? — Андре впери пронизващ поглед в Гамаш.

— Била е убита. Аз съм от отдел "Убийства".

— Maudit tabarnac — промърмори Пино.

— Сещате ли се за някого, който може да я е убил? — попита главният инспектор.

Андре Пино се замисли и след малко бавно поклати глава.

Преди да излезе от стаята, Гамаш забеляза вечерята на Пино, която го чакаше на кухненския плот.

Консерва с макарони буквички и кренвирши.

ТРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Гамаш се движеше по моста "Шамплен", съпътстван от мигащите светлини на снегорините, а островът, върху който се издигаше Монреал, оставаше зад гърба му.

Задръстването в час пик беше броня до заледена броня, а в своето огледало за задно виждане Гамаш забеляза и един огромен снегорин, заклещен сред колите, които почти не помръдваха.

Не можеше да направи нищо друго, освен да пълзи бавно напред в задръстването. Лицето му бе започнало да пулсира, но главният инспектор се опита да не му обръща внимание. По-трудно му беше да забрави как бе получил това нараняване. Но с усилие Гамаш успя да насочи мислите си към разговора с Андре Пино — единствения все още жив човек, който бе познавал петзначките и техните родители. Този мъж бе създал на Гамаш представа за разочарование, загуба и бедност, която не се изчерпваше само с парите.

Домът на семейство Уеле трябвало да бъде изпълнен с детска глъч. Вместо това Мари-Ариет и Изидор останали сами. В дом, изпълнен с неизказани обвинения и легенди. За едно чудо — подарено, а след това продадено. За пет момичета, спасени от жестока нищета и алчни родители.

Създаден бил мит. Той продавал билети, филми и храна в закусвалня "Петзначката". Продавал книги и пощенски картички. Продавал една представа за Квебек като просветлена, прогресивна, богобоязлива и богоугодна страна.

Място, където Бог крачел сред хората и изпълнявал желанията на онези, които падали на окървавени колене.

Мисълта накара нещо в ума на Гамаш да се раздвижи, докато той наблюдаваше как някои нетърпеливи шофьори се опитват да преминат в съседна лента, като може би си мислят, че така ще успеят по-бързо да се измъкнат от задръстването. Сякаш някое чудо, запазено само за другата лента, щеше изведнъж да накара всички коли пред тях да изчезнат.

Гамаш се взираше в пътя и разсъждаваше за чудесата и митовете. За това как Мирна бе описала онзи момент, когато Констанс за първи път й бе признала, че истинската й фамилия не е Пино и че всъщност е една от петзначките Уеле.

Мирна бе казала, че тогава сякаш пред нея се явила една от гръцките богини. Хера. По-късно Терез Брюнел бе посочила, че Хера не е просто коя да е богиня, а главното женско божество в Древна Гърция. Властна и ревнива.

Мирна бе възразила, твърдейки, че просто се е хванала за първото име на богиня, което й хрумнало. Можела да каже името на Атина или Афродита. Но не го бе сторила. Мирна бе назовала величествената и отмъстителна Хера.

Гамаш не преставаше да се пита дали Констанс е искала да сподели с Мирна какво й е било причинено. Вероятно от баща й. Или какво е сторила тя самата — или всички те — на някого другиго.

Констанс бе пазила тайна. Това бе очевидно. И Гамаш беше почти сигурен, че най-накрая последната петзначка бе решила да сподели тайната си, да хвърли своя албатрос в краката на Мирна.

Ами ако Констанс Уеле бе отишла първо при някого другиго? Някого, когото е познавала и комуто е вярвала. Кой може да е бил? Имало ли е друг човек освен Мирна, когото Констанс е считала за свой доверен близък?

Истината бе, че нямаше такъв човек. Вуйчото Андре не бе виждал сестрите от много години и въобще не изглеждаше да храни топли чувства към тях. Съседите се държаха на почтително разстояние. Ако Констанс е била склонна да се изповядва или да води съкровени разговори, за да спаси душата си, едва ли правилният човек за това е бил свещеникът Антоан, който сякаш считаше момичетата за стока и нищо повече. Нито човешки същества, нито божества.

Гамаш премисляше случая. Отново и отново. И не спираше да си задава въпроса дали Мари-Констанс Уеле наистина бе последната от своя род. Дали някоя от тях не се бе измъкнала? Дали не бе инсценирала смъртта си, сменила името си и започнала нов живот сама?

Това може да е било много по-лесно през петдесетте и шейсетте години. Дори през седемдесетте. Преди компютрите, преди всичко да бъде толкова подробно документирано.

А ако някоя от петзначките все още бе жива, дали бе възможно да е убила сестра си, за да й запуши устата? За да не допусне тя да разгласи тайната?

Но каква бе тази тайна? Че една от сестрите все още е жива? Че е инсценирала смъртта си?

Гамаш се взираше в стоповете пред себе си, които обагряха лицето му в червено сияние. Спомни си какво бе казал отец Антоан. Все някого трябва да са погребали.

Това ли беше тайната? Не че една от сестрите все още бе жива, а че някой друг бе умрял вместо нея, за да бъде погребан.

Главният инспектор съвсем забрави, че е на моста, само на няколко метра от ръба му, а далеч под него тече ледена река. Мозъкът му бе ангажиран с тази главоблъсканица. Отново прехвърли наум всичко, което знаеше за случая, като търсеше възрастна жена. На почти осемдесет години. Имаше няколко възрастни мъже. Свещеникът отец Антоан. Вуйчото Андре Пино. Но нямаше други жени освен Рут.

За момент Гамаш повъртя из ума си мисълта, че Рут може наистина да е изчезналата петзначка. Не въображаема сестра, както твърдеше старицата от Трите бора, а наистина една от тях. Може би това обясняваше защо Констанс бе отишла на гости у Рут и се бе сприятелила със заядливата възрастна поетеса, която пък бе написала стихотворение за чия смърт? На Виржини Уеле.

Възможно ли беше Рут Зардо да е Виржини? Петзначката, която не бе паднала по стълбите, а се бе спуснала в заешката дупка и бе изскочила от другия й край в Трите бора.

Колкото и да му харесваше тази идея, детективът бе принуден да я отхвърли. Въпреки че вечно ръмжеше и настояваше да бъде оставена на мира, Рут Зардо всъщност водеше доста неприкрит живот. Семейството й се преселило в Трите бора, когато била дете. Колкото и да бе забавна възможността да арестува Рут за убийство, Гамаш неохотно се отказа от тази перспектива.

Тогава го споходи друга мисъл. Имаше още една възрастна жена, която не бе пряко замесена в случая. Съседката. Онази, която живееше със съпруга си в съседната къща и веднъж бе ходила при петзначките по тяхна покана, за да пие лимонада на верандата им. Сприятелила се бе, доколкото това беше възможно, с крайно резервираните сестри.

Можеше ли тя да е Виржини? Или дори Елен? Избягала от живота на една от петзначките Уеле? Проправила си път обратно от гроба?

Осъзна, че разполагаше единствено с думите на съседката, че не е била поканена в дома на сестрите, а само на верандата, но дали наистина бе така? Може би тази жена беше нещо повече от съседка. Може би нямаше нищо случайно в това, че сестрите се бяха нанесли именно в къщата до нейната.

Най-сетне Гамаш мина по моста, взе първата отбивка след него и спря край пътя, за да се обади на Лакост.

— Медицинската документация изглежда наред, шефе — докладва младата инспекторка от дома си. — Възможно е нещо да е фалшифицирано, но и двамата знаем, че това е много по-трудно, отколкото изглежда на пръв поглед.

— Доктор Бернар може да го е уредил — предположи Гамаш. — Известно ни е, че цялото правителство е стояло зад петзначките Уеле. Това може да обяснява защо смъртният акт е бил толкова неясен. В него е написано, че става дума за нещастен случай, но е намекнато и за вероятно самоубийство.

— Но защо биха се съгласили на такова нещо?

Добър въпрос — същото си мислеше и Гамаш. Погледна изсъхналия сандвич със сирене на съседната седалка. Филийките бял хляб изглеждаха леко огънати под прозрачната опаковка. Снегът се ръсеше върху предното стъкло на автомобила и Гамаш се загледа в чистачките, които го разчистваха.

Защо би искала Виржини да инсценира смъртта си и защо Бернар и правителството биха й помогнали?

— Мисля, че знаем защо Виржини би го направила — рече главният инспектор. — Тя изглеждаше най-съсипана от живота си на публична личност.

Лакост мълчеше и размишляваше.

— А съседката, ако наистина тя е Виржини, е омъжена. Може би Виржини е осъзнала, че единствената й надежда за нормален живот е била да започне начисто. С нова самоличност.

— Как се казва съседката?

Детективът чу щракане на мишка, докато Лакост отваряше файла.

— Анет Мишо.

— Ако тя е Виржини, значи Бернар и правителството със сигурност са й помогнали — размишляваше на глас Гамаш. — Защо? Едва ли са го направили доброволно. Виржини може да е разполагала с някаква информация или разобличаващи факти срещу тях. Нещо, което е заплашила да издаде.

Главният инспектор отново се замисли за онова момиченце, което бе останало вън от дома си, а вратата се бе заключила. То бе обърнало клетото си личице към камерата, все едно умоляваше оператора да му помогне.

Ако Гамаш беше прав, това означаваше, че Виржини Уеле, едно от петте чудеса, беше и убийца. Може би дори двойна. Едното убийство бе извършила преди много години, за да се измъкне, а другото — преди няколко дни, за да запази тайната си.

— Ще я разпитам още веднъж тази вечер, patron — обеща Лакост.

По телефона се чуваха писъците и смехът на малките деца на Изабел. Гамаш обърна поглед към часовника на таблото на колата. Шест и половина. Една седмица преди Коледа. През разчистения от сняг полумесец на предното стъкло се виждаше светещ пластмасов снежен човек и гирлянда от лампички с формата на ледени висулки. Украсата на близкия автосервиз.

— Аз ще ида — предложи детективът. — Освен това съм по-близо. Тъкмо минах по моста.

— И бездруго за вас ще е дълга нощ, шефе — рече Лакост. — Нека аз да отида.

— Мисля, че ще бъде дълга нощ и за двама ни. Ще ти кажа какво съм разбрал. Междувременно се опитай да събереш колкото се може повече информация за мадам Мишо и съпруга й.

Детективът затвори телефона и се насочи с автомобила си обратно към Монреал. Към задръстването на моста. Докато бавно се движеше към града, размишляваше за Виржини. Която може би е избягала, но е стигнала само до съседната къща.

Гамаш слезе от моста и мина по няколко по-малки улички, за да се озове пред дома на петзначките Уеле. Тъмен и пуст. Дупка насред изпълнения с ведро коледно настроение квартал.

Паркира колата си и огледа къщата на семейство Мишо. Пътеката към входната врата беше разчистена от снега. Едно от дърветата в предния двор бе окичено с ярки коледни светлини. Лампите вътре бяха включени, макар че завесите бяха дръпнати така, че да закриват прозорците.

Къщата изглеждаше топла и гостоприемна.

Не бе по-различна от останалите къщи на същата улица. Една от многото.

За това ли бяха мечтали знаменитите петзначки? Не за слава, а за компания. Да бъдат нормални. Ако бе така и ако в този дом наистина живееше отдавна изгубената петзначка, то тя бе сбъднала мечтите си. И вероятно бе убила, за да го постигне.

Гамаш позвъни на входната врата. Посрещна го мъж, който според детектива изглеждаше на около осемдесет. Мъжът отвори вратата без колебание, без тревога, че човекът от другата й страна би могъл да му желае злото.

— Оиi?

Мосю Мишо беше облечен с жилетка и сив вълнен панталон. Изглеждаше спретнат и спокоен. Белите му мустаци бяха добре оформени, а в очите му не се забелязваше и зрънце съмнение. Всъщност дори гледаше Гамаш така, сякаш очакваше най-доброто, а не най-лошото.

— Мосю Мишо?

— Оиi?

— Аз съм от полицаите, които разследват случилото се в съседната къща — съобщи Гамаш и извади служебната си карта от Sûretè. — Може ли да вляза?

— Но вие сте пострадали!

Гласът долетя иззад мосю Мишо, възрастният мъж отстъпи и съпругата му направи крачка напред.

— Влезте. — Анет Мишо покани Гамаш.

Главният инспектор бе забравил за раната на лицето и окървавената си риза и в миг му стана неудобно. Двамата старци го гледаха загрижено. Не бяха загрижени за себе си обаче, а за него.

— Какво можем да направим за вас? — попита мосю Мишо, а през това време съпругата му ги отведе в дневната, където грееше украсено и осветено от лампички коледно дръвче. Под него бяха подредени подаръци в празнични опаковки, а на полицата над камината висяха две коледни чорапчета. — Нужен ли ви е бинт?

— Не, не, добре съм. Merci — увери ги Гамаш.

Мадам Мишо предложи да вземе тежкото му палто.

Тя беше дребна и пълна, облечена с домашна рокля, дебели чорапи и пантофи.

В къщата се носеше аромат на готвена храна и Гамаш си спомни за изсъхналия сандвич със сирене, който все още седеше недокоснат в студената кола.

Съпрузите Мишо седнаха на дивана един до друг и го загледаха в очакване.

Трудно можеше да се намерят хора, които да приличат на убийци по-малко от тези двамата. Но през дългата си кариера Гамаш бе арестувал много убийци, които нямаха вид на такива. Знаеше, че дълбоките и ужасни чувства, които дават сила на ръката да нанесе последния удар, могат да се таят у всекиго. Дори у тези приятни хора. Дори в такъв тих дом, който ухае на печено.

— Откога живеете в този квартал? — попита детективът.

— О, от петдесет години — отговори мосю Мишо. — Купихме къщата през 1958 г., когато се оженихме.

— През 1959-а, Албер — поправи го старицата.

Виржини Уеле бе починала на 25 юли 1958 г. Анет Мишо бе пристигнала през 1959 г.

— Нямате ли депа?

— Не — отвърна мосю Миттто.

Гамаш кимна.

— А кога се нанесоха съседките ви, сестрите Пино?

— Преди двайсет и три години — рече възрастният мъж.

— Колко точно — отбеляза с усмивка Гамаш.

— Мислехме за тях, разбира се — намеси се мадам Мишо. — Спомняхме си.

— Какво си спомняте?

— Бяха чудесни съседки — обясни жената. — Тихи. Сдържани. Като нас.

"Като нас" — каза си Гамаш, докато наблюдаваше старицата. Наистина беше с подходяща възраст и телосложение. Не се запита дали има необходимия темперамент, за да убие. Това нямаше значение. Повечето убийци сами се изненадваха от престъплението си. Изненадваше ги неочакваното избухване, неочакваният удар. Неочакваната промяна, която ги превръщаше от добри и мили хора в убийци.

Планирала ли бе нападението си, или то бе изненадало и нея самата, и Констанс? Дали бе отишла в къщата и чак тогава бе разбрала, че Констанс има намерение да се върне в селото, да разкаже всичко на Мирна, но не от злоба, не за да нарани сестра си, а за да се отърве най-после от бремето на тайната?

Виржини се бе освободила с помощта на престъпление, а Констанс щеше да се освободи с помощта на истината.

— Бяхте ли приятелки? — попита Гамаш.

— Е, държахме се приятелски. Сърдечно — отвърна мадам Мишо.

— Но те са ви поканили да ви почерпят с питие, доколкото разбрах.

— Да, веднъж ме поканиха на лимонада. Но това не може да се смята за приятелство.

Очите на старицата все още бяха топли, но и будни. Също като ума й.

Гамаш се наведе напред и насочи цялото си внимание към мадам Мишо.

— Знаехте ли, че това са петзначките Уеле?

Съпрузите се сепнаха. Мосю Мишо изненадано повдигна вежди, а челото на мадам Мишо се сбърчи. Детективът виждаше, че старицата се замисли.

— Петзначките Уеле? — повтори тя. — Онези петзначки Уеле?

Гамаш кимна.

— Но това е невъзможно! — възкликна Албер.

— Защо? — попита главният инспектор.

Мосю Мишо изломоти нещо неясно, умът му се препъна в думите. Той се обърна към съпругата си:

— Ти знаеше ли?

— Разбира се, че не. Щях да ти кажа.

Гамаш се облегна назад и се загледа в хората срещу себе си. Опитваха се да осмислят информацията. Изглеждаха искрено шокирани, но дали ги бе стреснала самата новина, или това, че Гамаш я знаеше?

— Никога ли не сте подозирали? — попита детективът.

Старците поклатиха глава — явно все още не можеха да намерят думи. За тяхното поколение подобна новина сигурно можеше да се сравни с това да научат, че съседите им са били марсианци. Нещо хем познато, хем далечно.

— Виждал съм ги веднъж — спомни си мосю Мишо. — Мама ни заведе в къщичката им. Излизаха на всеки час, обикаляха покрай оградата и махаха на тълпата. Беше вълнуващо. Покажи на господина какво имаш, Анет.

Мадам Мишо се изправи и двамата мъже също станаха на крака. Жената се върна след минута.

— Ето. Подарък от родителите ми, купили са го от магазин за сувенири.

Възрастната дама подаде на Гамаш преспапие със снимка на симпатичната къщичка и петте сестри пред нея.

— И моите родители са ме водили да ги видя. Беше точно след края на войната. Мисля, че баща ми се беше нагледал на всякакви ужаси и искаше нещо, което да му вдъхне надежда.

Гамаш разгледа преспапието и го върна на притежателката му.

— Наистина ли са живеели в съседната къща? — попита мосю Мишо, който най-сетне бе започнал да осъзнава какво им бе казал главният инспектор. — Познавали сме петзначките?

Старецът се обърна към съпругата си. Нещо я притесняваше. За разлика от мъжа си, тя сякаш все още си спомняше причината за посещението на Гамаш.

— Възможно ли е смъртта й да е свързана с това, че е била една от петзначките? — попита мадам Мишо.

— Не знаем.

— Но това е било толкова отдавна — рече жената, докато гледаше детектива в очите.

— Кое? — попита Гамаш. — Може да са пораснали, да са си сменили имената, но завинаги са си останали Петзначките. Нищо не е в състояние да промени този факт.

Гамаш и Анет Мишо продължаваха да се взират един в друг, а мосю Мишо промърмори:

— Не мога да повярвам. Петзначките.

Време бе Арман Гамаш да напусне този топъл дом. Ароматът на печено се бе просмукал в палтото му и го последва навън, чак до колата му.

Главният инспектор тръгна обратно по моста "Шамплен". Движението вече беше по-спокойно, след като пиковият час бе отминал. Гамаш не беше сигурен, че се е приближил до отговора. Дали не създаваше свой собствен мит? За изгубената петзначка? Възкръснала от мъртвите? Поредното чудо.

* * *

— Къде се намира в момента? — попита Франкьор.

— Шофира по моста "Шамплен" — отвърна Тесие. — Насочил се е на юг. Мисля, че се връща в онова село.

Франкьор се отпусна на облегалката на стола си и погледна Тесие, но по-младият инспектор познаваше това изражение. Началникът му не го виждаше. Главният комисар размишляваше върху нещо.

— Защо Гамаш все се връща в селото? Какво има там?

— Според досието на случая, по който работи в момента, петзначката, която е била убита, е имала приятели там.

Франкьор кимна, но някак разсеяно. Мислеше.

— Сигурни ли сме, че е Гамаш? — настоя главният комисар.

— Той е. Проследяваме мобилния телефон и колата му. Когато си тръгна оттук, отиде да се срещне с някакъв човек на име… — Тесие погледна записките си. — … Андре Пино. След това се обади на Изабел Лакост, преписът от разговора им е при мен. После се върна при къщата, където е било извършено убийството, и поговори със съседите. Току-що тръгна оттам. Изглежда съсредоточен върху този случай.

Франкьор присви устни и кимна. Намираха се в кабинета му, вратата беше затворена. Наближаваше осем вечерта, но Франкьор още нямаше намерение да се прибира у дома. Искаше да се увери, че всичко е подготвено. Всяка подробност е изпипана. Всеки възможен изход — предвиден. Единственото петънце на иначе чистия хоризонт беше Арман Гамаш. А сега Тесие казваше, че петънцето е изчезнало — потънало е в онова село, в нищото.

Франкьор знаеше, че трябва да чувства облекчение, но някакво неприятно усещане свиваше стомаха му. Може би дотолкова бе свикнал да е в схватка с Гамаш, толкова позната му бе борбата помежду им, че не можеше да приеме, че войната е свършила.

Искаше му се да повярва. Но Силвен Франкьор беше предпазлив човек и макар че доказателствата казваха едно, вътрешното му усещане беше на съвсем друго мнение.

Ако Арман Гамаш действително направеше последната крачка от ръба, това нямаше да се случи доброволно. След себе си щеше да остави следи от нокти. По някакъв начин поведението му беше капан. Но Франкьор не знаеше по какъв.

"Твърде късно е" — напомни си все пак. Но тревогата остана.

— Когато Гамаш беше тук, в централното управление, отиде при Жан Ги Бовоар — продължи доклада си Тесие.

Франкьор седна по-напред на стола си:

— И?

Тесие преразказваше събитията и докато го слушаше, главният комисар усети как се отпуска.

Ето ги следите от нокти. Не беше ли съвършено? Гамаш бе бутнал Бовоар, а Бовоар — Гамаш.

И двамата най-после бяха полетели в пропастта.

— Бовоар няма да създава проблеми — увери Тесие началника си. — Ще прави каквото му кажем.

— Добре.

Имаше още нещо, което Франкьор щеше да поиска от Бовоар.

— Има и друго, сър.

— Какво?

— Гамаш ходи до ПОП — съобщи Тесие.

Лицето на Франкьор посивя.

— Защо, по дяволите, не започна с това?

— Нищо не се случи там — побърза да го увери по-младият инспектор. — Не е слизал от колата си.

— Сигурен ли си? — Погледът на Франкьор бе способен да пробие дупка в Тесие.

— Абсолютно сигурен. Имаме записи от охранителните камери. Просто стои в колата си и гледа. Наблизо е гробището, където са погребани семейство Уеле — обясни Тесие. — Беше в района. Затова трябва да се е отбил.

— Отишъл е до ПОП, защото знае — рече Франкьор.

Погледът му вече не беше върху Тесие, а шареше насам-натам, сякаш прескачаше от мисъл на мисъл. Опитваше се да проследи врага, който се движеше бързо.

— Merde — прошепна главният комисар и отново се втренчи в своя подчинен. — Кой друг знае?

— Никой.

— Кажи ми истината, Тесие. Не ме баламосвай. На кой друг си казал?

— На никого. Вижте, това няма значение. Гамаш дори не слезе от колата. Не се е обаждал на надзирателя. На никого не се е обаждал. Просто седеше отвън. Какво може да знае?

— Знае, че Арно е замесен — изкрещя Франкьор, но после се овладя и си пое дълбоко дъх. — Направил е връзката. Не знам как, но я е направил.

— Може би подозира — рече Тесие, — но дори да знае нещо за Арно, няма как да знае всичко.

Франкьор отново отклони очи от младия инспектор и се загледа в далечината. Търсеше.

"Къде си, Арман? Въобще не си се отказал, нали? Какво се върти в главата ти?"

Тогава му хрумна друга мисъл. Като провала на плана с язовирната стена, като смъртта на Одри Вилньов и дори като факта, че хората на Тесие не бяха улучили реката, когато хвърляха тялото й, може би и това беше благословия.

Въпреки че Гамаш се бе сетил за връзката с Арно, не бе стигнал по-далеч от това. Тесие бе прав. Не беше достатъчно. Главният инспектор може и да подозираше, че Арно е замесен, но не виждаше цялата картина.

Арман Гамаш стоеше пред правилната врата, но още не бе намерил ключа. Сега времето беше на тяхна страна. Гамаш трябваше да се притеснява от часовника.

— Открийте го.

Когато Тесие не отговори, Франкьор го погледна. Инспекторът вдигна очи от своето "Блекбери".

— Не можем.

— Какво искаш да кажеш? — Гласът на главния комисар вече беше тих и напълно овладян. Нямаше и помен от паниката.

— Следяхме го — увери Тесие началника си, — но сигналът изведнъж изчезна. Мисля, че това всъщност е добре — побърза да добави.

— Как може да е добре, че сте изгубили главен инспектор Гамаш броени часове преди началото, след като той явно е свързал името на Арно с плана?

— Сигналът не е изключен, просто изчезна, а това означава, че е влязъл в район без сателитно покритие. Онова село.

Значи не бе тръгнал обратно.

— Как се казваше селото? — попита Франкьор.

— Трите бора.

— Сигурен ли си, че Гамаш е там?

Тесие кимна.

— Добре. Продължавай да го наблюдаваш.

"Ако е там — мислеше си Франкьор, — все едно е мъртъв. Умрял и погребан в село, което дори няма връзка със света." Гамаш не представляваше заплаха за тях, докато беше в Трите бора.

— Ако излезе от селото, докладвай незабавно.

— Да, сър.

— И не казвай на никого за ПОП.

— Да, сър.

Франкьор изпрати Тесие с поглед. Гамаш беше близо. Много близо. На метри от истината. Но бе спрял дотам. А сега го бяха хванали натясно в някакво забутано селце.

* * *

— Сигурно те е заболяло — каза Жером Брюнел и отстъпи назад, след като прегледа лицето и очите на Гамаш. — Няма сътресение.

— Жалко — обади се Терез, която седеше до кухненската маса и наблюдаваше. — Да му беше набил малко акъл в главата. Кой дявол те накара да се изправяш срещу инспектор Бовоар? Точно сега?

— Трудно ми е да обясня.

— Опитай.

— Честно казано, Терез, не мисля, че има значение на този етап.

— Той знае ли какво правиш? С какво сме се захванали всички ние?

— Дори не знае какво прави той самият — отвърна Гамаш. — Не представлява заплаха за плана ни.

Терез Брюнел понечи да каже нещо, но когато видя изражението на Гамаш и синината на лицето му, предпочете да замълчи.

Никол спеше на горния етаж. Съпрузите Брюнел вече бяха вечеряли, но бяха оставили храна за Гамаш. Главният инспектор сложи на подноса купичка супа, прясна франзела, пастет и сирена и ги занесе в дневната. Настани се пред камината, а Жером и Терез отидоха да седнат до него.

— Да я събудим ли? — попита Гамаш.

— Полицай Никол ли? — попита Жером с известна тревога. — Тъкмо я приспахме. Да се насладим на тишината.

Докато ядеше супата от леща, Гамаш си мислеше колко е странно, че никой не се обръщаше към Никол с малкото й име: Ивет. Винаги беше Никол или полицай Никол.

Не беше личност и определено не беше жена. Полицай — това беше всичко.

Когато приключиха с вечерята и измиха чиниите, тримата приятели си направиха чай и отново седнаха в дневната. По принцип биха изпили по чаша вино, докато се хранеха, или по един коняк след това, но сега дори не им мина през ум.

Не и тази нощ.

Жером погледна часовника си:

— Наближава девет. Мисля да се опитам да поспя. Терез?

— Ще се кача след малко.

Изпратиха Жером с поглед, докато се качваше по стълбите, сетне Терез се обърна към Арман:

— Защо си отишъл при Бовоар?

Гамаш въздъхна:

— Трябваше да опитам поне още веднъж.

Възрастната дама го изгледа продължително:

— Искаш да кажеш за последен път. Мислиш, че няма да имаш друга възможност.

Потънаха в мълчание за няколко мига. Терез мачкаше ушите на Хенри, а немската овчарка ръмжеше доволно и се усмихваше.

— Постъпил си правилно — наруши тя тишината. — Не съжалявай.

— А ти? Съжаляваш ли за нещо?

— Съжалявам, че забърках Жером в това.

— Аз го забърках — възрази Гамаш, — не ти.

— Но можех да те спра.

— Не мисля, че някой от нас е предполагал, че ще се стигне дотук.

Комисар Брюнел обгърна с поглед дневната, избелелите калъфи на мебелите и удобните кресла и дивани. Книгите, виниловите плочи и старите списания. Камината и прозорците, през които се виждаше тъмният заден двор от едната страна и селският площад — от другата.

Загледа се в трите огромни бора. Коледните лампички по клоните им се полюшваха от лекия ветрец.

— Щом е трябвало да се стигне дотук, поне сме на хубаво място, където да го дочакаме.

Гамаш се усмихна:

— Вярно е. Но все пак не чакаме. Подготвяме се за битка на тяхна територия. По-скоро Жером се подготвя. От мен е само грубата сила.

— Така е, mon beau[86] — съгласи се Терез с най-покровителствения си тон.

Гамаш задържа погледа си върху нея за няколко секунди, сетне попита:

— Всичко наред ли е с Жером?

— Питаш дали е готов? — рече Терез.

— Oui.

— Няма да ни разочарова. Знае, че всичко зависи от него.

— И от полицай Никол — подчерта Гамаш.

— Oui — съгласи се комисар Брюнел, макар да не прозвуча особено уверено.

Главният инспектор осъзна, че дори давещите се изпитваха колебание, ако спасителният пояс им е хвърлен от Никол. Не можеше да ги вини. И той самият се чувстваше така.

Не бе забравил, че я бе срещнал в пансиона, където тя нямаше никаква работа. Не и работа, свързана с техния план. Но явно младата жена преследваше някакви свои цели.

Не, Арман Гамаш не бе забравил.

След като Терез Брюнел се качи на горния етаж, Гамаш сложи още една цепеница в огнището, направи си кана с кафе и изведе Хенри на разходка.

Кучето се хвърляше напред и се опитваше да улови снежните топки, които стопанинът му мяташе. Беше идеална зимна нощ. Не беше твърде студено. Нямаше вятър. Все още валеше сняг, но по-кротко от преди. Гамаш предположи, че до полунощ ще спре.

Отметна глава назад, отвори уста и почувства как огромните снежинки падат върху езика му. Нито много твърди, нито много меки.

Точно такива, каквито трябваше да са.

Затвори очи и усети докосването на снежинките върху носа, клепачите, ранената буза. Като малки целувки. Като целувките, които Ани и Даниел му раздаваха, когато бяха бебета. И целувките, с които ги даряваше той.

Отвори очи и продължи бавно да обикаля красивото селце. Подминаваше къща след къща и се вглеждаше в прозорците, които хвърляха кехлибарени светлини върху снега. Зърна Рут, наведена над бялата пластмасова маса. Пишеше. Роза седеше върху масата и я наблюдаваше. Може би дори й диктуваше.

Продължи да крачи по периферията на селския площад и видя Клара, която четеше книга пред камината в дома си. Сгушила се бе в ъгъла на дивана и бе наметнала одеяло върху краката си.

Видя и Мирна, която се движеше напред-назад край прозореца на мансардния апартамент. Наливаше си чаша чай.

От бистрото долиташе смях. През стъклата се виждаше коледната елха, която блещукаше весело в ъгъла на салона. Клиентите довършваха вечерята си и отпиваха от питиетата си в този късен час. Разказваха си как е минал денят им.

Видя как в стаята си в пансиона Габри опакова коледни подаръци. Вероятно прозорецът му бе леко открехнат, защото се чуваше звънкият му тенор. Пееше "Хуронска коледна песен". Репетираше за службата на Бъдни вечер в малката църква.

Докато крачеше, Гамаш си затананика мелодията.

От време на време в ума му се мяркаше по някоя мисъл за убийството на Констанс. Но главният инспектор я прогонваше. Хрумваха му идеи за Арно и Франкьор. Но и тях отпращаше.

Насочи всичките си мисли към Рен-Мари. И Ани. И Даниел. И внуците си. Напомни си какъв късметлия е.

После двамата с Хенри се върнаха в къщата на Емили.

* * *

Докато всички спяха, Арман се взираше в огъня и размишляваше. Отново и отново прехвърляше в ума си случая "Уеле".

Малко преди единайсет започна да пише. Запълваше страница след страница с почерка си.

Огънят в камината угасна, но той не му обърна внимание.

Накрая пъхна написаното в пликове, облече си палтото, сложи си ботушите, шапката и ръкавиците. Опита се да събуди Хенри, но кучето хъркаше, мънкаше и ловеше снежни топки насън.

Затова главният инспектор излезе сам. Къщите в Трите бора вече тъмнееха. Всички спяха дълбоко. Лампичките на високите борове бяха угасени, а снегът бе спрял да вали. Небето отново бе обсипано със звезди. Пусна двата плика в две пощенски кутии и се върна в къщата на Емили. Съжаляваше само за едно — че не му се бе удала възможност да купи коледни подаръци за жителите на Трите бора. Надяваше се все пак да го разберат.

* * *

Час по-късно Жером и Терез слязоха по стълбите и откриха, че Гамаш спи на креслото, а Хенри хърка в краката му. Детективът държеше химикалка в ръка, а на пода лежеше плик, надписан с името на Рен-Мари. Вероятно се бе изплъзнал от подлакътника на креслото.

— Арман? — Терез го докосна по ръката. — Събуди се.

Гамаш веднага отвори очи и почти удари Терез, като вдигна рязко глава. Отне му няколко секунди да дойде на себе си.

Никол се спусна по стълбите, като трополеше с крака. Не можеше да се каже, че е разрошена, защото почти никога не беше сресана.

— Време е — обяви Терез. Почти тържествуваше. Със сигурност изпитваше облекчение.

Чакането бе свършило.

ТРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

Полицай Никол коленичи на прашния под и пропълзя на четири крака под бюрото. Хвана кабела и го приближи към металната кутия.

— Готови ли сте?

Терез Брюнел погледна Арман Гамаш. Арман Гамаш погледна Жером Брюнел. А доктор Брюнел не се поколеба:

— Готов съм — заяви.

— Сигурен ли сте вече? — разнесе се заядливият глас в краката им. — Или искате да го обмислите още веднъж на чаша хубав горещ шоколад?

— Просто го направете, за бога! — тросна се Жером.

И тя го направи. Чу се изщракване и след миг главата на полицай Никол надникна изпод бюрото.

— Готово — обяви.

Младата жена изпълзя, изправи се и зае стола до доктор Брюнел. Пред тях стоеше техника, която Джейн Нийл, последната учителка, седяла на същото бюро, не би могла да си представи. Монитори, терминали, клавиатури.

Гамаш подаде кода за достъп на Жером и той го въведе символ по символ, докато остана да натисне само още един клавиш.

— След това няма връщане назад, Арман.

— Знам. Действай.

Жером Брюнел го направи. Натисна клавиша "Enter".

И… не се случи нищо.

— Конфигурацията е стара — обади се Никол някак нервно. — Може да отнеме известно време.

— Струва ми се, че казахте, че ще е ултрабързо — рече Жером и в тона му се прокрадна нотка на паника. — Трябва да е бързо.

— Ще бъде. — Никол тракаше скоростно по клавиатурата на своя терминал. Като че ли танцуваше степ с пръсти.

— Не работи — оплака се Жером.

— По дяволите! — изруга Никол и се оттласна от бюрото. — Боклук!

— Вие го донесохте — отбеляза Жером.

— Да, а вие отказахте да го тествате снощи.

— Спрете — намеси се Гамаш и вдигна ръка. — Просто помислете. Защо не работи?

Никол отново се пъхна под бюрото, извади сателитния кабел и след миг го свърза пак.

— Става ли нещо? — извика изпод плота.

— Нищо — отвърна Жером и младата жена се върна на стола си. Двамата се взираха в екраните пред себе си.

— Какъв може да е проблемът? — повтори Гамаш.

— Tabarnac — изруга отново Никол, — може да е какво ли не. Това да не ви е белачка за картофи?

— Успокойте се и ми обяснете подробно.

— Хубаво. — Полицайката хвърли химикалката си на бюрото. — Може да е лоша връзка. Дефект на кабела. Някоя катеричка може да е прегризала проводниците…

— Да се придържаме към вероятните причини — настоя Гамаш и се обърна към Жером: — Какво е според теб?

— Мисля, че може би е сателитната чиния. Всичко друго работи добре. Ако искаш, можеш да редиш пасианси до припадък. Проблемът възниква, когато се опитаме да се свържем.

Гамаш кимна:

— Трябва ли ни нова сателитна чиния?

Молеше се, надяваше се отговорът да е…

— Не, не мисля — успокои го Жером. — Сигурно е затрупана със сняг.

— Шегуваш се, нали? — обади се Терез.

— Може и да е прав — съгласи се Никол. — Някоя виелица може да е навяла сняг върху чинията и да е прецакала възможността да получава сигнал.

— Но вчерашният сняг не беше виелица — възрази главният инспектор.

— Така е — кимна Жером, — но валя много, а ако Жил е насочил чинията почти право нагоре, то тя се е превърнала в идеалния съд, в който да се събира всичко.

Гамаш поклати глава. Ако ситуацията им не беше толкова сериозна, можеше да види поетичното в нея: крехките снежинки парализират съвременните технологии.

— Обади се на Жил — обърна се детективът към Терез. — Кажи му, че ще го чакам до дървото, на което е инсталирана сателитната чиния.

Облече се набързо за студа навън, грабна едно фенерче и се гмурна в тъмнината.

Оказа се по-трудно да намери горската пътека, отколкото бе предполагал. Беше тъмно и тя се оказа почти напълно затрупана от снега. Гамаш насочваше фенерчето си на всички страни и се надяваше, че е на правилното място. Накрая откри едва загатнати очертания в дебелата снежна покривка. Пътеката. Надяваше се да е тя. Нагази в преспите.

За пореден път почувства как ботушите му се пълнят със сняг, който се разтапя и чорапите му подгизват. С усилие местеше краката си напред, затънал дълбоко, а лъчът на фенерчето му попадаше ту на дървета, ту на издатини, които през пролетта бяха разлистени храсти.

Накрая стигна до стария бял бор. На дебелия му ствол бяха заковани дървени стъпала. Поспря да си поеме дъх, но само за миг. Всяка минута беше от значение.

За крадци, които действаха през нощта, беше необходима нощ. А тя се изплъзваше през пръстите им. Само след няколко часа хората щяха да се събудят. Да отидат на работа. Да седнат пред мониторите си и да ги включат. Повече очи щяха да видят онова, с което Гамаш и приятелите му се занимаваха.

Главният инспектор вдигна глава. Дъсчената площадка сякаш се отдалечаваше от него и се издигаше все по-далече и все по-нагоре по дървото. Детективът сведе поглед към снега и се подпря на грапавата дървесна кора.

Изключи фенерчето, прибра го в джоба си и след като за последно си пое дълбоко дъх, сграбчи първото стъпало. Заизкачва се нагоре и нагоре. Бързо. Опитваше се да изпревари мислите си. Все по-бързо и по-бързо се катереше, защото се боеше да не изгуби куража си и да го обземе страхът, който бе издишал в студената и тъмна нощ.

Веднъж вече се бе качвал на това дърво преди няколко години. Дори тогава бе изпитал ужас, а беше слънчев есенен ден. Никога не си бе представял, че ще му се наложи отново да се набира по разнебитените дървени стъпала, покрити с лед и сняг. През нощта.

Сграбчваше, издърпваше се нагоре и пренасяше крака си на следващото стъпало. Отново хващаше. Набираше се.

Но страхът го бе догонил и дращеше по гърба му. Впиваше се в мозъка му.

— Дишай, дишай — заповяда си Гамаш. И пое голяма глътка въздух.

Не смееше да спре. Не смееше да погледне нагоре. Но накрая разбра, че ще трябва. Сигурно вече почти бе стигнал. Застина за миг и отметна глава назад.

До дъсчената площадка оставаха още пет-шест стъпала. Едва се сдържа да не изхлипа. Усети как започва да му се вие свят и кръвта се отцежда от стъпалата и дланите му.

— Продължавай, продължавай — прошепна с лице, почти залепено за грапавата кора.

Звукът на собствения му глас го успокои и Гамаш се протегна към следващото дървено стъпало. Не можеше да повярва, че го прави. Започна да си тананика последната мелодия, която бе чул. "Хуронска коледна песен".

Запя я тихичко:

— Изгрява зимната луна — издиша близо до дървесната кора, — когато птиците на юг са отлетели.

По-скоро декламираше, отколкото пееше коледната песен, но това беше достатъчно да успокои пощурелия му ум.

— А могъщият Гичи Маниту[87] ни изпраща хор от ангели бели.

Удари длан о старата дъсчена площадка и без колебание се промуши през отвора й. Легна по корем с буза, заровена в снега, а с дясната си ръка продължаваше да се държи за ствола на бора. Тежкото му дишане разпръсваше снежинките пред устата му и ги отпращаше в малка вихрушка. Опита се да овладее дъха си, защото се страхуваше да не хипервентилира. Бавно се изправи на колене и остана приклекнал, сякаш нещо отвъд парапета можеше да се пресегне, да го сграбчи и да го издърпа от площадката.

Но Гамаш знаеше, че врагът не се намира отвъд парапета. Беше на дървената платформа заедно с него.

Извади фенерчето от джоба си и го включи. Сателитната чиния беше закрепена за малък триножник, който Жил бе завинтил за перилата на ловджийското чакало.

И сочеше нагоре.

— О, господи! — въздъхна Гамаш и за миг се запита колко ли пък страшен можеше да е планът на Франкьор. Може би нямаше нужда да го осуетяват. Можеше да се върнат по леглата си и да се завият презглава. — Изгрява зимната луна — промърмори главният инспектор, докато се движеше напред на колене. Струваше му се, че площадката се накланя. Усети как залита, но стисна очи и се опита да запази равновесие. — Изгрява зимната луна — повтори. "Махни снега от сателитната чиния и слизай."

— Арман!

Гласът на Терез долетя отдолу, от основата на дървото.

— Oui — извика Гамаш и насочи фенерчето си натам.

— Добре ли си?

— Добре съм — отвърна детективът и се дръпна колкото се може по-далече от парапета. Ботушите му стържеха в снега. Гърбът му се блъсна в ствола на бора. Гамаш се обърна и сграбчи дървото. Не се страхуваше, че ще падне, но страхът, който бе впивал нокти в него, докато се катереше, най-накрая бе успял да го обгърне. И го влачеше към ръба.

Гамаш се боеше, че ще се хвърли от парапета.

Притисна гръб по-плътно към дънера.

— Обадих се на Жил, но той каза, че може да дойде най-рано след половин час. — Гласът на Терез се носеше от тъмнината.

Главният инспектор мислено се наруга. Трябваше да помоли Жил да остане с тях точно заради такива случаи. Жил сам бе предложил предишната вечер, но Гамаш го бе пратил да си ходи у дома. Сега човекът беше на половин час път, а всеки миг имаше значение.

Всеки миг имаше значение.

Думите се врязаха сред писъците в главата му. Разпръснаха страха, прогониха успокояващата песен.

Всеки миг има значение.

Пусна ствола на дървото, заби фенерчето в снега така, че да осветява сателитната чиния, и запълзя напред на четири крака колкото се може по-бързо.

Когато стигна дървения парапет, Гамаш се изправи и надникна в чинията. Беше пълна със сняг. Хвърли ръкавиците си на площадката и внимателно, но бързо започна да го изгребва. Стараеше се да не размести оборудването и да не бутне антената в центъра.

Когато най-сетне приключи, отскочи по-далече от ръба и се върна при дървото. Обгърна го с ръце и мислено благодари, че никой не го виждаше. Но честно казано, в този момент главен инспектор Гамаш нямаше да го е грижа, дори да го качат в интернет. За нищо на света нямаше да пусне дървото.

— Терез — провикна се и чу страха в гласа си.

— Тук съм. Сигурен ли си, че си добре?

— Почистих снега от сателитната чиния.

— Полицай Никол излезе на пътя — рече Терез. — Когато Жером успее да се свърже, тя ще присветне с фенерчето си.

Без да пуска ствола на бора, Гамаш извърна глава и се загледа над върхарите към пътя. Виждаше само тъмнина.

— Изгрява зимната луна — прошепна на себе си, — когато птиците на юг са отлетели.

"Моля те, Господи, моля те!"

— Изгрява зимната лу…

И тогава го видя. Проблясък. После тъмнина. И пак проблясък.

Връзката бе осъществена. Започваше се.

* * *

— Работи ли? — бяха първите думи на Терез, щом отвори вратата на старата училищна сграда.

— Идеално — отговори й Жером с почти превъзбуден глас. Въведе няколко команди, на екрана се появиха изображения и 'изчезнаха, а след тях се появиха други. — По-добре, отколкото очаквах.

Гамаш погледна часовника си. Един и двайсет.

Обратното броене бе започнало.

— Майко мила! — възкликна Никол с ококорени и блеснали очи. — Работи!

Главен инспектор Гамаш се опита да не обръща внимание на изненадата в гласа й.

— Какво следва сега? — поинтересува се Терез.

— Влязохме в националния архив — докладва Жером. — С полицай Никол обсъдихме ситуацията и решихме да се разделим. Така ще удвоим шансовете си да открием нещо.

— Аз ще вляза през терминал в училищна библиотека в Бе де Шальор — обясни Никол. Когато видя изненадата, изписана на лицата на съпрузите Брюнел, сведе очи и измънка: — Правила съм го и преди. Най-добрият начин за шпиониране.

Докато Жером и Терез изглеждаха удивени, Гамаш не беше. Полицай Никол бе дете на сенките. Родена бе да се движи на границата на закона. Отвътре й идваше да шпионира.

— Аз пък ще вляза през стаята за улики в участъка на Sûretè в Шефервил — рече Жером.

— Sûretè? — учуди се Терез, която надничаше над рамото му. — Сигурен ли си?

— Не — призна съпругът й. — Но единственото ни преимущество е да бъдем дръзки. Ако ни проследят до някакъв отдалечен участък на Sûretè, това може да ги заблуди за достатъчно дълго време, че да изчезнем.

— Така ли смяташ? — попита Гамаш.

— Теб успя да те заблуди.

— Вярно е — кимна с усмивка главният инспектор.

Терез също се усмихна:

— Давайте тогава и не забравяйте да играете против правилата.

Терез и Гамаш бяха донесли вълнени одеяла от къщата на Емили и се заловиха за работа, като ги закачиха от вътрешната страна на прозорците. Това нямаше да попречи на външен наблюдател да се досети, че в училищната сграда има някого, но нямаше да се вижда какво точно правят.

Жил пристигна и донесе още дърва за огрев. Напълни с цепеници печката и от нея започна да се лее приятна топлина.

През следващите няколко часа Жером и Никол работеха в почти пълно мълчание. От време на време разменяха по някоя дума или фраза като "418", "файъруол" или "симетрични ключове".

Иначе работеха тихо и единствените звуци, които огласяха училищната стая, бяха познатото тракане по клавиатурите и бумтенето на печката.

Гамаш, Жил и Хенри отидоха до къщата на Емили и се върнаха с бекон, яйца, хляб и кафе. Приготвиха храната на печката и помещението се изпълни с аромата на бекон, пушек и кафе.

Но Жером така се бе концентрирал, че сякаш не забелязваше. С Никол разговаряха за пакети и криптиране, портове и нива на абстракция.

Когато сложиха пред тях закуската, двамата почти не вдигнаха очи. Потопили се бяха в техен собствен свят, където имаше само системи за предотвратяване на проникванията и контрамерки.

Гамаш си наля чаша кафе и се облегна на старата карта, окачена до прозореца. Наблюдаваше отдалече и се бореше с изкушението да се приближи и да наднича зад гърбовете на Жером и Никол.

Нещо му напомни за стаите на преподавателите му в Кеймбридж. Високи купчини от книжа и доклади. Бележници, нахвърляни мисли, чаши с изстинал чай и недоядени печива. Топлината идваше от печка, а наоколо се носеше мирисът на влажна вълна.

Жил седеше на стола, който всички вече припознаваха като негов — до вратата на училищната сграда. Изяде закуската си и когато приключи, си наля още една чаша кафе и облегна стола си на вратата. Дървосекачът беше тяхното резе.

Гамаш погледна часовника си. Беше четири и двайсет и пет. Идваше му да крачи из помещението, но знаеше, че така ще изнерви останалите. Умираше да попита как върви, но знаеше, че ще развали концентрацията на Жером и Никол. Затова повика Хенри, облече си палтото и пъхна ръцете си дълбоко в джобовете. В паниката си бе забравил ръкавиците на площадката, където беше монтирана сателитната чиния, и нямаше сила на света, която можеше да го накара да се върне и да си ги вземе.

Терез и Жил тръгнаха заедно с него на разходка.

— Добре върви — сподели комисар Брюнел.

— Да — отвърна Гамаш. Навън бе студено, ясно, свежо и тъмно. И тихо.

— Като крадци в нощта, а? — обърна се главният инспектор към Жил.

Дървосекачът се разсмя:

— Надявам се да не съм ви обидил с това.

— Ни най-малко — рече Терез. — Съвсем естествено развитие на кариерата ми. Студентка в "Сорбоната", главен уредник в Музея на изящните изкуства, комисар в Sûretè и накрая — черешката на тортата. Крадец в нощта. — Обърна се към Гамаш. — Всичко това е благодарение на теб.

— За мен е удоволствие, мадам — поклони се детективът тържествено.

Седнаха на една пейка и се загледаха в училището. Светлината бе приглушена от одеялата. Главният инспектор се запита дали кроткият дървосекач, който седеше до него, има представа какво ще се случи, ако се провалят. И какво — ако успеят.

И в двата случая адът щеше да се отприщи. И да стигне дотук.

Но в този момент бе тихо и спокойно.

Тръгнаха обратно към училището, а по пътя Хенри подскачаше и ловеше снежни топки, които веднага се разтапяха в муцуната му. Но той не преставаше да ги гони, не се отказваше.

Час по-късно Жером и Никол задействаха първата аларма.

ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Телефонът събуди Силвен Франкьор и той сграбчи слушалката още преди да чуе второто позвъняване.

— Какво има? — попита. Вниманието му веднага се изостри.

— Сър, обажда се Шарпантие. Регистриран е пробив.

Франкьор се надигна на лакът и направи знак на жена си да заспива.

— Какво означава това?

— Наблюдавам активността в мрежата. Някой е отворил един от файловете с ограничен достъп.

Франкьор светна лампата, сложи си очилата и погледна часовника на нощното шкафче. Ярките червени цифри показваха 5.43. Главният комисар седна в леглото.

— Колко е сериозно?

— Не зная. Може и да не представлява заплаха. Както ми беше наредено, обадих се на инспектор Тесие, а той ми каза да позвъня на вас.

— Добре. Сега ми обяснете какво сте видели.

— Ами сложно е.

— Опитайте.

Шарпантие се изненада колко заплашително можеше да звучи една-единствена дума. Опита се. Даде най-доброто от себе си.

— Ами защитната стена не показва, че се касае за неупълномощена връзка, но…

— Но?

— Някой е отворил файла и не съм сигурен кой е. От вътрешната мрежа е, значи този човек има кодове за достъп. Вероятно е някой от отдела, но няма как да сме сигурни.

— Да не би да ми казвате, че не знаете дали става дума за пробив?

— Казвам, че има пробив, но не знаем дали е външен човек, или някой от нашите. Нещо като алармите по къщите. В началото е трудно да се каже дали ги е задействал крадец, или енот.

— Енот? Нима сравнявате най-съвременното оборудване за милиони долари, от което е изградена системата за сигурност на Sûretè, с обикновена домашна аларма?

— Съжалявам, сър. Именно защото системата е модерна, успяхме да засечем този пробив. Повечето системи и програми нямаше да го отчетат. Но нашата е толкова чувствителна, че понякога откриваме неща, на които може и да не обръщаме внимание. Не представляват заплаха.

— Като енотите?

— Точно така — отвърна полицаят, но явно вече съжаляваше, че е направил такова сравнение. При Тесие бе подействало, но главен комисар Франкьор бе съвсем друга порода звяр. — А ако става дума за натрапник, все още не можем да кажем дали е влязъл с определена цел, или е просто някой хакер, който иска да причинява поразии. Възможно е дори да е някой, който е влязъл по погрешка. Работим по въпроса.

— По погрешка?

Инсталирали бяха системата миналата година. Ангажираха най-добрите софтуерни дизайнери и интернет архитекти, за да създадат система, чиято защита не може да бъде преодоляна. А сега този служител му казваше, че някакъв идиот може да е влязъл по погрешка?

— Случва се по-често, отколкото човек може да си представи — отбеляза Шарпантие с нещастен тон. — Не мисля, че е нещо сериозно, но засега за всеки случай приемаме, че може да е. А и файлът, който са отворили, не изглежда чак толкова важен.

— Кой е файлът? — попита Франкьор.

— Нещо, свързано с графика на ремонтните дейности по автомагистрала 20.

Франкьор впери поглед в завесите, дръпнати пред прозореца на спалнята му. Студеният въздух, който нахлуваше в стаята отвън, леко ги раздвижваше.

Файлът изглеждаше незначителен, сякаш нямаше никаква връзка с нещо, което би представлявало заплаха за техния план. Но Франкьор познаваше този файл. Знаеше какво има в него. А някой го бе намерил и си вреше носа в него.

— Проверете случая — нареди главният комисар — и ми се обадете отново.

— Да, сър.

— Какво има? — попита мадам Франкьор, когато съпругът й стана от леглото и тръгна към банята.

— Нищо, дребен проблем в службата. Заспивай.

— А ти ще си легнеш ли пак?

— По-скоро не — отвърна Франкьор. — Така и така се събудих, а и алармата щеше да звънне скоро.

Но алармите за главен комисар Франкьор вече звъняха.

* * *

— Забелязаха ни — каза Жером. — Задействах аларма ето тук.

— Къде? — попита Гамаш и придърпа стола си по-близо.

Жером му показа.

— Файл с ремонтни графици? — изненада се Гамаш и се обърна към Терез. — Защо в Sûretè се съхраняват файлове за пътни ремонти, и то с ограничен достъп?

— Не виждам причина. Това не е в нашата юрисдикция. Пътищата — да, но не и ремонтите им. А и няма защо да са засекретени.

— Сигурно вече ни търсят — обади се Никол. Гласът й бе спокоен. Просто съобщаваше факт.

— Очакваше се — рече Жером също толкова спокойно.

На неговия монитор се виждаха файлове, които се отваряха и затваряха. Появяваха се и изчезваха.

— Спрете да пишете — каза Никол.

Жером вдигна ръце от клавиатурата и пръстите му застинаха над нея.

Гамаш се втренчи в монитора. Почти виждаше редове код, които изникваха, растяха, а след това се свиваха.

— Вас засякоха ли ви? — обърна се Жером към Никол.

— Не, аз съм в друг файл. Също има нещо общо с ремонти, но е стар. Едва ли е важен.

— Почакайте — каза Гамаш и придърпа стола си по-близо до нейния монитор. — Покажете ми го.

* * *

— Сър, пак ви се обажда Шарпантие.

— Oui — отвърна Франкьор. Взел си бе душ, беше се облякъл и тъкмо тръгваше към работното си място. Часът бе малко след шест.

— Фалшива тревога.

— Сигурен ли сте?

— Напълно. Огледах добре. Направих най-различни проверки и не открих неупълномощен достъп до мрежата ни. Сравнително често се случва, както вече ви казах. Дух в машината. Съжалявам, че ви обезпокоих.

— Постъпихте правилно. — Въпреки че изпита облекчение, Франкьор все още не се бе отпуснал напълно. — Нека още служители се включат в наблюдението.

— Следващата смяна застъпва в осем…

— Веднага. — Тонът на главния комисар бе остър и Шарпантие откликна незабавно.

— Да, сър.

Франкьор затвори и набра номера на Тесие.

* * *

— Това са доклади от различни смени — зачете се Гамаш — на компания на име "Акведукт". Отпреди трийсет години са. Защо ги разглеждате?

— Вървях по следата. В един от другите файлове изскочи някакво име и го проследих дотук.

— Кое име? — попита Гамаш.

— Пиер Арно.

— Покажете ми. — Гамаш се наведе напред, а Никол започна да превърта файла надолу. Главният инспектор си сложи очилата и се загледа в страниците. Имаше много имена. Това явно бяха работни разписания, отчети за състоянието на почвата и някакви неща, които се наричаха "товари". — Не го виждам.

— И аз не го видях — призна Никол. — Но е свързано с този файл.

— Може да е друг Пиер Арно — обади се Жером от бюрото си. — Името е сравнително често срещано.

Гамаш изхъмка, за да даде знак, че е чул приятеля си, но вниманието му бе изцяло насочено към файла. Не се споменаваше никакъв Арно.

— Как е възможно името да е свързано с този файл, но да не се появява в него? — попита Гамаш.

— Може да е скрито — рече Никол. — Или да има странична връзка. Например вашето име може да е свързано с файл, в който става въпрос за оплешивяване или за анасонови лулички.

Гамаш хвърли кос поглед към Жером, който едва се сдържаше да не се разсмее.

Въпреки това разбра. Не беше нужно името на Арно да се споменава във файла, за да бъде по някакъв начин свързано с него. Някъде съществуваше такава връзка.

— Продължавайте — каза главният инспектор и се изправи.

* * *

— Шарпантие е отличен специалист — увери Тесие началника си по телефона. Младият инспектор също вече беше облечен и готов да тръгва за работа. Докато си обуваше чорапите, осъзна, че когато дойдеше време да ги свали вечерта, всичко щеше да се е променило. Неговият свят. Светът като цяло. И най-вече Квебек. — Ако казва, че няма заплаха, значи е така.

— Не. — Главният комисар искаше да бъде уверен, да бъде спокоен. Но не беше. — Нещо не е наред. Обади се на Ламбер. Извикай я да дойде.

— Да, сър.

Тесие затвори и набра номера на главен инспектор Ламбер, която оглавяваше отдел "Киберпрестъпления".

* * *

Гамаш разбута жарта с нова цепеница, за да освободи място, след това пъхна дървото в печката и затвори чугунения капак.

— Полицай Никол — проговори главният инспектор след няколко секунди, — бихте ли проверили тази компания?

— Коя компания?

— "Акведукт" — Гамаш се приближи до бюрото на младата жена. — Компанията, на която попаднахте, докато проследявахте името на Пиер Арно.

— Но името му така и не се появи в този файл. Сигурно е бил друг Арно или случаен контакт. Нещо несъществено.

— Може би, но все пак моля да потърсите информация за "Акведукт".

Гамаш се бе надвесил над рамото на Никол, опрял една ръка на бюрото, а другата — на облегалката на стола й.

Полицайката изпуфтя. Изображението на екрана й изчезна. След няколко щраквания с мишката на монитора изскочиха снимки на стари римски мостове и водоснабдителни системи, Акведукти.

— Доволен ли сте? — попита Никол.

— Превъртете надолу — настоя Гамаш и се загледа в списъка с резултати, които съдържаха името "Акведукт".

Имаше някаква фирма, която се занимаваше с проучвания в сферата на устойчивото развитие. Имаше състав с такова име.

Прехвърлиха няколко страници, а информацията нататък беше все по-слабо свързана с търсената компания.

— Може ли вече да продължа? — попита Никол с досада, отегчена от аматьорите около себе си.

Гамаш се взираше в екрана и все така изпитваше безпокойство. Въпреки това кимна.

* * *

Всички служители от смяната бяха извикани по-рано и пред бюрата и мониторите в отдел "Киберпрестъпления" вече нямаше нито едно празно място.

— Госпожо — обърна се Шарпантие към шефа си, — това беше призрак. Виждал съм хиляди, вие също. Огледах внимателно, за да се уверя. Пуснах всички проверки за сигурност. Нищо.

Ламбер отмести очи от началника на смяната и се извърна към главния комисар.

За разлика от Шарпантие, главен инспектор Ламбер осъзнаваше колко критични ще бъдат следващите няколко часа. Файъруоловете, защитите, софтуерните програми, в чието създаване самата тя бе участвала, трябваше да бъдат непробиваеми. Такива и бяха.

Но загрижеността на Франкьор се бе прехвърлила върху нея. Сега и тя си задаваше въпроси.

— Лично ще се уверя, сър — обеща тя на Франкьор. Главният комисар впери очи в нейните и ги държа толкова дълго и настойчиво, че Тесие и Шарпантие се спогледаха.

Накрая Франкьор кимна.

— Искам хората ви не просто да стоят на пост, разбирате ли? Искам да започнат търсене.

— Какво да търсят? — попита Шарпантие с раздразнение.

— Натрапници — сряза го Франкьор. — Искам да издирите този, който е задействал алармата. Ако има някой, който се опитва да проникне, искам да го намерите, независимо дали е енот, призрак, или армия от зомбита. Ясно ли е?

— Ясно, сър — отговори Шарпантие.

* * *

Гамаш отново изникна зад рамото на Никол.

— Направих грешка — изрече точно до ухото й.

— Каква?

Полицайката не го погледна, а остана съсредоточена върху заниманието си.

— Самата вие казахте, че файлът е стар. Това означава, че "Акведукт" е стара компания. Може би вече не съществува. Можете ли да я потърсите в архивите?

— Ако не съществува, от какво значение е тогава? — попита Никол. — Стар файл, стара компания, стари новини.

— Старите грехове хвърлят дълги сенки — рече Гамаш. — А тук става дума за един стар грях.

— Пак някакви шибани цитати — изломоти Никол едва чуто. — Какво пък трябва да означава това?

— Означава, че ако преди три десетилетия е започнало нещо малко, може вече да се е разраснало — каза главният инспектор, като не гледаше към младата полицайка, а четеше изписаното на екрана. — И да се е превърнало в нещо…

Премести очи върху лицето на Никол, което изглеждаше унило и потиснато.

— … голямо — завърши изречението си Гамаш. Но всъщност му бе дошло наум да каже "чудовищно".

— Намерихме сянката — рече детективът, като отново се загледа в екрана, — сега е ред на греха.

— Пак не разбирам — измърмори Никол, но главният инспектор подозираше, че не е така. Полицай Ивет Никол знаеше много за старите грехове. И дългите сенки. — Ще ми трябват няколко минути — предупреди младата жена.

Гамаш отиде при комисар Брюнел, която стоеше до прозореца и наблюдаваше съпруга си, но видимо много й се искаше да наднича над рамото му.

— Как е Жером?

— Добре, предполагам — рече Терез. — Струва ми се, че когато задейства онази аларма, това доста го разклати. Случи се по-рано, отколкото той очакваше. Но се стегна и продължи.

Гамаш погледна двамата, които седяха пред компютрите. Наближаваше седем и половина сутринта. Започнали бяха преди шест часа.

Приближи се към Жером и го попита:

— Не би ли искал да се поразтъпчеш?

Доктор Брюнел не отговори веднага. Взираше се в монитора пред себе си, а очите му проследяваха един ред код.

— Merci, Арман. След няколко минути — отвърна Жером разсеяно.

— Намерих я — обади се Никол. — "Ле Сервиз Акведукт" — прочете, а Гамаш и Терез се приближиха и надникнаха над рамото й. — Оказахте се прав. Това е стара компания. Изглежда, е фалирала.

— С какво се е занимавала?

— Май основно с проектантство — отвърна младата жена.

— Пътища? — попита Терез, като си мислеше за алармата, която Жером бе задействал. Ремонтните графици за магистралата.

Настъпи кратко мълчание, докато Никол търсеше още информация.

— Не, изглежда, са проектирали канализацията предимно в отдалечени райони. Това е било по времето, когато правителството отделяше пари, за да се пречистят отпадните води, които се изливаха в реките.

— Пречиствателни станции — предположи Гамаш.

— Нещо подобно, да — кимна Никол и продължи да се взира в екрана. — Но вижте това — посочи тя някакъв репортаж. — Смяна на правителството. Кранчето е спряло и компанията е фалирала. Край.

— Чакайте! — извика Жером рязко от съседното бюро. — Спрете да правите това, което правите в момента.

Гамаш и Терез застинаха, като че ли движенията им щяха да ги издадат. След миг Гамаш се приближи към Жером.

— Какво има?

— Започнали са търсене — отвърна доктор Брюнел. — Вече не просто пазят файловете, а активно ни търсят.

— Да не сме задействали още някоя аларма? — попита Терез.

— Не и доколкото ми е известно — рече Жером и хвърли поглед към Никол. След като провери на своя компютър, тя поклати глава отрицателно.

Доктор Брюнел отново се обърна към монитора си и се вгледа в него. Пухкавите му ръце стояха над клавиатурата, готови да се впуснат върху нея, ако се наложеше.

— Използват нова програма, която не съм виждал.

Никой не мърдаше.

Гамаш се взираше в екрана и едва ли не очакваше да види дух, който изпълзява от ъгъла му. Хваща парчета от текст, файлове и документи, повдига ги и поглежда отдолу. Търси.

Затаи дъх. Не смееше да се движи. За всеки случай. Знаеше, че е нелогично, но не искаше да рискува.

— Няма да ни намерят — обади се Никол, а Гамаш се възхити на напереността й. Изрекла бе тези думи шепнешком и детективът се радваше, че е така. Едно бе да си наперен, но ако се криеш, първото правило бе да стоиш тихо и неподвижно. А Гамаш не хранеше илюзии. Точно това правеха те — криеха се.

Като че ли Жил също усети, че става нещо. Безшумно наклони стола си напред и стъпи на земята, но остана на мястото си, за да пази вратата, сякаш преследвачите им щяха да нахлуят през нея.

— Знаят ли, че сме проникнали в системата им? — попита Терез.

Жером не й отговори.

— Жером — повтори възрастната дама. Снижила бе гласа си до настойчив, съскащ шепот. — Отговори ми.

— Сигурен съм, че са забелязали сигнатурата ни.

— Какво означава това? — попита Гамаш.

— Означава, че вероятно знаят, че се случва нещо — каза Никол. — Криптирането ще издържи.

Но за първи път думите й прозвучаха неуверено, сякаш говореше на себе си. Убеждаваше сама себе си.

Гамаш вече разбираше. Ловецът и хрътките му душеха. Попаднали бяха на следа и се опитваха да осъзнаят с какво си имат работа. Ако не им се бе сторило.

— От другата страна не е просто някое хакерче — отбеляза Жером. — Не е някое нетърпеливо хлапе, а опитен следовател.

— И какво ще правим сега? — попита Терез Брюнел.

— Ами не може просто да си седим — рече съпругът й и се обърна към Никол: — Наистина ли смятате, че криптирането ви все още ни прикрива?

Младата жена отвори уста, но доктор Брюнел я спря с жест? Нагледал се бе на нахакани млади специализанти по време на визитациите в болницата и с лекота разпознаваше хората, които предпочитат тлъстите лъжи пред нелицеприятната истина.

— Отговорете ми честно — предупреди я, без да отмества очи от пребледнялото й лице.

— Не знам — призна Никол. — Но защо пък да не вярваме, че ни прикрива?

Жером се изсмя и стана от стола. Обърна се към жена си:

— В такъв случай отговорът на твоя въпрос е, че криптирането е издържало и всичко е наред.

— Тя не каза такова нещо — възрази Терез и последва съпруга си до печката, откъдето той взе кафеварката.

— Не каза — съгласи се Жером и си наля чаша кафе. — Но Никол е права. По-добре да вярваме, че е така. Това нищо не променя. А и в крайна сметка те нямат представа какво търсим, дори да са разбрали, че сме в системата. Няма страшно.

* * *

Гамаш застана зад стола на Никол.

— Сигурно сте изморена. Защо не си починете и вие? Идете да си наплискате лицето с вода.

Младата жена не отговори. Главният инспектор се взря в нея по-внимателно.

Очите й се бяха разширили.

— Какво има? — попита я.

— О, merde — промълви Никол. — О, merde!

— Какво?

Гамаш погледна към монитора. На екрана се бе появило съобщение с големи букви: "Неразрешен достъп".

— Засекли са ни.

ТРИЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Открих нещо — съобщи главен инспектор Ламбер по телефона. — Най-добре елате.

Главен комисар Франкьор и инспектор Тесие пристигнаха след няколко минути. Около монитора на Ламбер се бяха скупчили служители, които наблюдаваха случващото се, но се разпръснаха в мига, когато видяха кой влиза в стаята.

— Напуснете всички — нареди Тесие и те веднага излязоха. Инспекторът затвори вратата и застана пред нея.

Шарпантие седеше с гръб към началника си, пред друг компютър в кабинета. Пръстите му тракаха по клавиатурата със светкавична скорост.

Франкьор се надвеси над главен инспектор Ламбер:

— Покажете ми.

* * *

— Жером! — извика Терез Брюнел съпруга си и отиде при главен инспектор Гамаш и полицай Никол.

— Покажете ми — каза Гамаш.

— Когато отворих стария файл за "Акведукт", сигурно съм задействала аларма — рече Никол с пребледняло лице.

Появи се Жером, хвърли поглед към монитора, после се пресегна пред младата жена.

— Бързо! — каза той и незабавно набра няколко кратки команди. — Излезте от този файл.

Съобщението за грешка изчезна.

— Не просто сте задействали аларма, а направо сте настъпили мина. Господи!

— Може да не са видели съобщението — промълви бавно Никол, докато гледаше в екрана.

Всички чакаха и се взираха в черния монитор. Гамаш осъзна, че въпреки здравия разум очаква да види как от него изниква някакво същество. Сянка, силует.

— Трябва да се върнем във файла за "Акведукт" — заяви главният инспектор.

— Луд ли си? — възрази Жером. — Именно той задейства алармата. Това е единственият файл, който трябва да избягваме.

Гамаш дръпна един стол и седна по-близо до възрастния лекар. Погледна го право в очите и каза:

— Знам. Затова трябва да се върнем. Онова, което искат да скрият, е в този файл.

Жером отвори уста и след миг я затвори. Опита се да намери разумен аргумент против немислимото: съзнателно да влязат отново в капана.

— Съжалявам, Жером, но ние търсехме точно това. Слабото им място. И го открихме в "Акведукт". Някъде там трябва да е.

— Но това е трийсетгодишен документ за компания, която дори вече не съществува — намеси се Терез. — Какво толкова може да има в него?

Четиримата се взираха в екрана. Курсорът примигваше като пулс. Сякаш беше жив. Чакаше.

Тогава Жером Брюнел се наведе напред и започна да пише на клавиатурата.

* * *

— "Акведукт"? — възкликна Франкьор и отстъпи назад, сякаш някой го бе зашлевил. — Изтрийте файловете.

Главен инспектор Ламбер извърна очи към него, но само един поглед към главен комисар Франкьор беше достатъчен. Започна да изтрива.

— Кой е натрапникът? — попита Франкьор. — Знаете ли?

— Вижте, мога да върша по едно нещо — да трия файлове или да гоня хакер. Не може и двете едновременно — каза Ламбер, докато пръстите й не спираха да се стрелкат над клавишите.

— Аз ще се заема с хакера — обади се Шарпантие от другия край на кабинета.

— Действайте — нареди Франкьор. — Трябва да разберем кой е.

— Гамаш е — заяви Тесие. — Няма кой друг да е.

— Едва ли е главен инспектор Гамаш — възрази Ламбер и продължи да работи. — Като всички останали ръководни кадри и той има компютърна грамотност, но не е експерт. Не може да е той.

— Освен това е в някакво село в източните провинции — припомни си Тесие, докато наблюдаваше кипящата дейност. — Там няма интернет.

— Който и да е този, разполага с високоскоростен широколентов достъп.

— Божичко! — обърна се Франкьор към Тесие. — Гамаш е бил примамка.

— Тогава кой е това? — попита Тесие.

* * *

— Мамка му! — изруга Никол. — Трият файловете.

Погледна Жером, той погледна Терез, а тя — Гамаш.

— Тези файлове са ни нужни — настоя главният инспектор. — Вземете ги.

— Той ще ни разкрие — предупреди Жером.

— Вече ни е разкрил — отвърна Гамаш. — Сваляйте ги.

— Не е той, а тя — обади се Никол, която също реагира много бързо. — Знам с кого си имаме работа. Главен инспектор Ламбер. Няма кой друг да е.

— Защо смятате така? — попита Терез.

— Защото тя е най-добрата. Обучавала ме е.

— Цялата папка ще изчезне, Арман — рече Жером. — Отвличайте им вниманието.

— Добре — отвърна Никол. — Криптирането държи. Виждам, че е объркана. Не, почакайте. Нещо се промени. Това вече не е Ламбер. Някой друг е. Разделили са се.

Гамаш се приближи до Жером.

— Можеш ли да копираш някои файлове?

— Вероятно да, но не знам кои са важните.

Главният инспектор се замисли, докато стискаше с ръка облегалката на дървения стол на Жером.

— Остави файловете. Всичко е започнало с "Акведукт" преди трийсет или повече години. Арно е бил замесен по някакъв начин. Фирмата е фалирала, но може би не е изчезнала. Може само да е сменила името си.

Жером вдигна поглед към приятеля си:

— Ако изляза, не можем да спасим "Акведукт". Ще я разбият на пух и прах и ще затрият всичко, няма да остане и следа.

— Давай. Излизай. Открий какво е станало с "Акведукт".

* * *

— Опитват се да съхранят файловете — съобщи Ламбер. — Знаят какво правим.

— Това не е външен човек, нито случаен хакер — предположи Франкьор.

— Не знам кой е — призна Ламбер. — Шарпантие?

След кратко мълчание Шарпантие отговори:

— Не мога да разбера. Не успявам да засека конкретна регистрация. Като призрак е.

— Спрете да повтаряте това — нареди Франкьор. — Не е призрак, а човек, който седи пред компютър.

Главният комисар дръпна Тесие настрани.

— Искам да откриеш кой рови във файловете ни. — Снишил бе глас, но думите и яростта в тях бяха пределно ясни. — Разбери къде е. Ако не е Гамаш, кой е тогава? Намери го, спри го и изтрий всички улики.

Тесие тръгна. В него не бе останала и капка съмнение какво очакваше от него Франкьор.

* * *

— Добре ли сте? — обърна се Гамаш към Никол.

Лицето й изглеждаше напрегнато, но младата жена кимна отсечено. В продължение на последните двайсет минути тя успяваше да заблуди преследвача им, като го примамваше с фалшиви следи.

Гамаш остана да я наблюдава още няколко мига, сетне отиде до другото бюро.

"Акведукт" бе банкрутирала, но както често се случваше, се бе преродила под ново име. Една компания се бе преобразувала в друга. От канализация и водоснабдяване бе преминала към пътища и строителни материали.

Главният инспектор седна на един от столовете и продължи да чете текста на екрана, като се опитваше да проумее защо главният комисар на Sûreté отчаяно се стараеше да запази тези файлове в тайна. Дотук не просто изглеждаха безобидни, ами бяха направо скучни. В тях се говореше само за строителни материали, почвени проби, арматура и проверки за издръжливост на пътната настилка.

Тогава го осени идея. Подозрение.

— Може ли да се върнеш там, където се задейства първата аларма?

— Но онзи файл нямаше нищо общо с тази компания — възрази Жером. — Беше график на ремонтните дейности на автомагистрала 20.

Гамаш обаче не отместваше поглед от екрана и чакаше доктор Брюнел да изпълни молбата му. И той го направи. Или поне се опита.

— Изчезнал е, Арман. Вече го няма.

— Трябва да излизам, сър — обади се Никол с необичайно учтив тон. — Останах твърде дълго. Скоро ще ме открият.

* * *

— Още малко — докладва Шарпантие. — Само няколко секунди. Хайде, хайде! — Пръстите му хвърчаха по клавишите. — Пипнах те, лайненце!

— Деветдесет процента от файловете са унищожени — съобщи Ламбер от другия край на кабинета си. — Почти няма къде да отиде вече. Хвана ли го?

Цареше тишина, насред която се чуваше само скоростно тракане по клавиатурите.

— Хвана ли го, Шарпантие?

— По дяволите!

Тракането престана. Ламбер получи своя отговор.

* * *

— Излязох — рече Никол и се облегна назад за пръв път от няколко часа насам. — Бях на косъм. Почти ме хванаха.

— Сигурна ли сте, че не са успели? — попита Жером.

Никол се наведе, натисна няколко клавиша, после си пое дълбоко дъх:

— Не са. За една бройка. Боже!

Доктор Брюнел погледна към съпругата си, към Гамаш и към Никол. Сетне отново насочи поглед към Терез.

— И сега какво?

* * *

— И сега какво? — попита Шарпантие. Беше бесен. Мразеше да го побеждават, а човекът, с когото си имаше работа, бе направил точно това.

Измъкнал се бе на косъм. Шарпантие бе толкова близо, че за секунда бе повярвал, че го е хванал. Но в последния момент — пуф, и онзи бе изчезнал.

— Сега ще повикаме останалите и ще опитаме пак — каза главен инспектор Ламбер.

— Според вас той все още ли е вътре в системата?

— Не успя да вземе това, за което бе дошъл. — Ламбер отново се обърна към монитора си. — Така че, да — мисля, че все още е вътре.

Шарпантие стана и тръгна към общото помещение на отдела, за да каже на останалите служители, които бяха до един специалисти по киберпретърсването, да се върнат в системата. Да намерят човека, който бе разбил собствените им защити и бе нахлул с взлом в дома им.

Когато затвори вратата зад себе си, се запита откъде инспектор Ламбер знаеше какво търси хакерът. И се почуди какво ли бе от толкова голяма важност за този натрапник, че бе готов да рискува всичко, за да го намери?

* * *

— Сега ще си дадем почивка — отвърна Гамаш и стана от стола. Мускулите го боляха и осъзна, че часове наред цялото му тяло е било напрегнато.

— Но сега ще започнат да ни търсят още по-усилено — възрази Никол.

— Да търсят. Имате нужда от почивка. Излезте да се поразходите, да си прочистите мислите.

Никол и Жером не изглеждаха убедени в думите на главния инспектор. Гамаш хвърли поглед към Жил, после пак към тях:

— Ще ме принудите да направя нещо, което не бих искал. Жил преподава йога в свободното си време. Ако не станете и не тръгнете към вратата в следващите трийсет секунди, ще ви заставя да вземете урок от него. Чувал съм, че прави невероятно "гледащо надолу куче"[88].

Жил стана, разкърши се и направи няколко крачки напред.

— Добре ще ми дойде да си пораздвижа чакрите — заяви дървосекачът.

Жером и Никол се надигнаха от столовете си и отидоха да си вземат връхните дрехи, след което се насочиха към изхода. Жил се приближи към Гамаш до печката.

— Благодаря, че ми съдействахте — рече му главният инспектор.

— За какво говорите? Та аз наистина водя курс по йога. Искате ли да ви покажа?

Жил застана на един крак, протегна ръце нагоре и бавно усука другия си крак около първия.

Гамаш повдигна вежди и се приближи до Терез, която също наблюдаваше.

— Чакам "гледащото надолу куче" — призна тя, докато си обличаше палтото. — Идваш ли с мен?

— Не, искам да почета още малко.

Комисар Брюнел проследи погледа на приятеля си, насочен към компютрите.

— Бъди внимателен, Арман.

Детективът й се усмихна:

— Не се тревожи. Ще гледам да не разливам кафе върху клавиатурата. Само искам да прегледам още веднъж файловете, които Жером успя да намери.

Възрастната жена излезе и взе Хенри със себе си, а Гамаш придърпа стола си по-близо до компютъра и зачете. Десет минути по-късно усети как някой го докосва по рамото. Беше Жером.

— Може ли да седна?

— Върнали сте се.

— Още преди няколко минути, но не исках да те прекъсвам. Откри ли нещо?

— Защо изтриха онзи файл, Жером? Не за "Акведукт", макар че и това е интересно, а първия, на който ти попадна. Ремонтния график на магистралата. Няма логика.

— Може би просто са изтрили всичко, което ние сме преглеждали — предположи Никол.

— Защо биха си направили труда? — попита Терез.

По-младата жена сви рамене:

— Знам ли?

— Трябва да влезете пак — каза Жером на Никол. — Колко близо бяха до вас? Успяха ли да засекат адреса ви?

— На училището в Бе де Шальор ли? Не мисля, но и без това трябва да го сменя. В Гранби има зоопарк с голям архив. Ще ползвам него.

— Воп — рече главният инспектор. — Готови ли сте?

— Готови — потвърди Жером.

Никол насочи вниманието си към терминала, а Гамаш се обърна към комисар Брюнел:

— Струва ми се, че първият файл е бил важен, може би дори ключов. Когато Жером го е отворил, те са изпаднали в паника.

— Но в това няма логика — възрази Терез. — Знам какви са правомощията на Sûreté, ти също. Патрулираме по пътищата и мостовете, но не ги ремонтираме. Няма причина някакво ремонтно досие да се съхранява в архива на Sûreté, още по-малко пък да е секретно.

— Затова е още по-вероятно файлът да не е имал нищо общо е официалната и законна дейност на полицията. — С тези думи Гамаш успя да задържи вниманието на събеседничката си. — Какво се случва, когато някоя магистрала има нужда от ремонт?

— Би трябвало да се обяви обществена поръчка — предположи Терез.

— А после?

— Различни фирми подават оферти. Какво намекваш, Арман?

— Права си — каза Гамаш. — Sûretè не ремонтира пътищата, но провежда разследвания при различни случаи, сред които би била и опорочена тръжна процедура.

Двамата старши полицейски служители се спогледаха.

Sûretè du Quèbec разследваше корупционни схеми. А най-често такива схеми процъфтяваха в строителния бранш.

Почти всеки отдел на Sûretè в определен момент се бе занимавал с разследване на квебекски строителни компании. От твърдения за подкупи, опорочаване на тръжни процедури и връзки с организираната престъпност до заплахи и убийства. Самият Гамаш бе ръководил следствието при изчезванията и вероятните убийства на профсъюзен лидер и мениджър в строителна фирма.

— За това ли става въпрос? — попита Терез, без да отмества поглед от очите на Арман. — Нима Франкьор се е забъркал в тази мръсотия?

— Не само себе си — рече Гамаш. — Замесил е и Sûretè.

Строителният бранш беше гигантски, влиятелен и прояден от корупция. А със съучастието на Sûretè ставаше безконтролен. Непобедим.

Залогът беше огромен — договори на стойност милиарди долари. Строителните магнати не се спираха пред нищо, за да спечелят поръчките и да ги задържат. Способни бяха да заплашат всекиго, който се изпречеше на пътя им.

Ако в Квебек имаше стари грехове с дълги и тежки сенки, те бяха в строителния бранш.

— Merde — промълви комисар Брюнел едва чуто. Знаеше, че не просто са настъпили едно лайно, а цяла планина.

— Жером, моля те, влез отново — рече Гамаш с тих глас. Наведе се напред и опря лакти в коленете си. Най-сетне имаха представа какво трябва да търсят.

— Къде по-точно?

— Договори за строително-ремонтни работи. Големи поръчки, спечелени наскоро.

— Добре. — Доктор Брюнел се завъртя на стола си и затрака по клавиатурата. Пред другия компютър до него пръстите на Никол също играеха по клавишите.

— Не, почакай! — Гамаш сложи длан върху ръката на Жером. — Не търси нови строежи. — Замисли се за няколко секунди, преди да продължи: — Трябват ни договори за ремонти.

— D'accord — кимна Жером и започна търсенето.

* * *

— Ало, извинете за безпокойството. Надявам се, че не съм ви събудил?

— Кой се обажда? — попита съненият глас в другия край на телефонната линия.

— Казвам се Мартен Тесие и съм от Sûretè du Quèbec.

— Във връзка с майка ми ли звъните? — Женският глас изведнъж стана предпазлив. — Тук е пет часът сутринта. Какво се е случило?

— Смятате, че ви търся във връзка с майка ви? — попита Тесие с дружелюбен и спокоен тон.

— Ами тя работи в Sûretè. — Жената вече звучеше съвсем будна. — Когато пристигна, каза, че може някой да се обади.

— Значи комисар Брюнел е при вас във Ванкувър? — попита Тесие.

— Не звъните ли именно за това? Да не би да работите за главен инспектор Гамаш?

Тесие не знаеше как трябва да отговори. Нямаше представа какво е казала комисар Брюнел на дъщеря си.

— Да, той ме помоли да ви звънна. Може ли да разговарям с майка ви?

— Тя каза, че не иска да говори с него. Оставете ни на мира. Родителите ми пристигнаха изтощени. Кажете на шефа си да спре да ги тормози.

Моник Брюнел затвори, но продължи да стиска телефона си.

* * *

Мартен Тесие погледна слушалката в ръката си.

Какво трябваше да означава това? Искаше да разбере дали съпрузите Брюнел наистина са заминали за Ванкувър. Мобилните им телефони бяха там.

Тесие подслушваше и следеше апаратите, а те бяха летели до Ванкувър и пристигнали в дома на дъщеря им. През последните няколко дни бяха обикаляли града — магазини, ресторанти. Концертната зала на симфонията.

Но дали това бяха хората, или само техните телефони?

Тесие бе останал с убеждението, че са във Ванкувър, но вече не бе толкова сигурен.

Съпрузите Брюнел бяха прекъснали взаимоотношенията си с бившия си приятел и колега и бяха обявили Гамаш за параноик. Но някой бе възобновил интернет търсенето оттам, докъдето бе стигнал Жером Брюнел, преди да се откаже. А може би изобщо не се бе отказвал.

Когато дъщерята на Брюнел бе вдигнала телефона, Тесие бе доловил тревогата в гласа й.

"Във връзка с майка ми ли звъните?" — бе попитала тя.

Не "Какво има?". Не "Искате ли да говорите с майка ми?".

Не, това бяха думи, които би използвал човек, който се притеснява, че нещо може да се е случило с майка му. А никой не би задал такъв въпрос, ако родителите му спят в съседната стая.

Тесие набра колегата си във Ванкувър.

* * *

— Чакай! — каза Гамаш. Сложил си бе очилата за четене и се бе навел напред, вторачен в екрана. — Върни малко назад, моля те.

Жером го направи.

— Какво има, Арман? — попита Терез Брюнел.

Главният инспектор изглеждаше пребледнял. Комисар Брюнел никога не го бе виждала такъв. Ядосан, засегнат, изненадан — да. Но през всичките години, откакто работеха заедно, никога не го бе виждала толкова шокиран.

— Господи! — прошепна Гамаш. — Невъзможно!

Детективът помоли Жером да отвори други файлове, които на пръв поглед нямаха нищо общо. Някои бяха много стари, други — съвсем скорошни. Едни бяха от участъци далеч на север, а други — от сърцето на Монреал.

Но във всички ставаше въпрос за някакви строително-ремонтни работи. По пътища, мостове и тунели.

След известно време главният инспектор се облегна назад и продължи да се взира невиждащо някъде пред себе си. На екрана стоеше доклад във връзка с извършени наскоро пътни ремонти, но Гамаш сякаш гледаше отвъд думите. Опитваше се да улови някакъв по-дълбок смисъл.

— Имаше една жена — изрече най-накрая. — Самоубила се е преди няколко дни. Скочила е от моста "Шамплен". Можеш ли да намериш информация за нея? Марк Бро от монреалската полиция разследваше случая.

Жером не попита защо Гамаш се интересува от този случай. Захвана се за работа и бързо го намери сред файловете на полицията в Монреал.

— Казва се Одри Вилньов. На трийсет и осем години. Тялото й е било открито под моста. Досието е приключено преди два дни. Самоубийство.

— Лична информация? — попита Гамаш, докато търсеше с поглед по екрана.

— Съпругът й е учител. Имат две дъщери. Живеят на "Папино" в Източен Монреал.

— А тя къде е работела?

Жером потърси надолу във файла, после се върна нагоре и отговори:

— Тук не пише.

— Трябва да пише — настоя Гамаш. Изтика Жером настрани и сам започна да превърта съдържанието на файла и да преглежда полицейското досие.

— Може да не е ходела на работа — предположи Жером.

— Щеше да е изрично упоменато — намеси се и Терез, която също се бе надвесила и четеше досието.

— Работела е в транспортния сектор — спомни си Гамаш. — Марк Бро ми каза. Информацията е била в досието, а сега я няма. Някой я е изтрил.

— Скочила е от моста, значи? — попита Терез.

— Ами ако Одри Вилньов не е скочила сама? — Гамаш се извърна от екрана и погледна двамата си приятели. — Ако някой я е бутнал?

— Защо?

— Защо местоработата й е заличена от досието? — попита детективът. — Попаднала е на нещо.

— Какво? — зачуди се Жером. — Това е доста смело предположение, не мислиш ли? От действията на някаква отчаяна жена стигна до убийство.

— Може ли да се върнеш — помоли Гамаш, без да обръща внимание на забележката на приятеля си — във файла, който разглеждахме преди малко?

На екрана се появи отново договорът за пътните ремонти. Стотици милиони долари бюджет за поправка на пътната инфраструктура, и то само в рамките на същата година.

— Ами ако всичко това е лъжа? — продължи главният инспектор. — Ако работата, която виждаме описана тук, така и не е била свършена?

— Искаш да кажеш, че фирмите са взели парите, но не са направили ремонтите? — попита Терез. — Според теб Одри Вилньов е работела за една от тези фирми, разбрала е какво се случва и се е опитала да ги изнуди?

— Още по-лошо — рече Гамаш. Лицето му бе посивяло. — Нищо не е било ремонтирано.

Замълча и позволи на останалите да възприемат напълно казаното. Във въздуха насред старата училищна стая изплуваха образи. Надлези в центъра на града, тунели под земята. Мостове. Огромни, дълги отсечки, по които всеки ден преминаваха десетки хиляди автомобили.

Нищо не бе ремонтирано вероятно в продължение на десетилетия. А парите влизаха в джобовете на строителните магнати, на профсъюзите, на престъпните групировки и дори на онези, от които обществото очакваше да пресичат подобни схеми. Полицаите от Sûretè. Милиарди долари. А километри пътища, тунели и мостове щяха всеки момент да рухнат.

* * *

— Хванах ги — обяви Ламбер.

— Кои са? — попита Франкьор. Върнал се бе в своя кабинет и проследяваше търсенето от личния си компютър.

— Все още не знам, но са влезли през участъка на Sûretè в Шефервил.

— Намират се в Шефервил?

— He. Tabarnac! Използват архивите. Библиотечната мрежа.

— Което означава?

— Че могат да се намират навсякъде в провинцията. Но вече ги засякохме. Само въпрос на време е да разберем точното им местоположение.

— Нямаме повече време — възрази Франкьор.

— Е, ще трябва да намерите.

* * *

— Можем ли да им се изплъзнем? — попита Терез, а съпругът й поклати глава.

— Тогава не им обръщай внимание — рече Гамаш. — Трябва да продължим. Влез в строително-ремонтните файлове. Търси колкото се може по-навътре. Има нещо планирано. Не е само ежедневната корупция, а някакво конкретно събитие.

Жером загърби предпазливостта и се гмурна сред файловете.

* * *

— Спрете го! — изкрещя Франкьор в слушалката на телефона.

На екрана на компютъра му се бе появило име и след по-малко от секунда бе изчезнало. Но той го бе видял. Те — също.

Одри Вилньов.

Наблюдаваше втрещено как на екрана се отваряха файл след файл. Строителни работи. Договори за ремонти.

— Не мога да го спра — призна Ламбер. — Не и преди да установя къде е, откъде се е свързал.

Франкьор гледаше с безсилие как натрапникът отваряше файлове, зарязваше ги и продължаваше. Ровичкаше, а после бързо минаваше нататък.

Главният комисар погледна часовника. Почти десет сутринта. Почти бе дошъл моментът.

Но и натрапникът почти бе стигнал до целта си.

И тогава изведнъж бясното претърсване на мрежата спря. Курсорът примигваше на екрана, сякаш бе замръзнал на едно място.

— Господи! — възкликна Франкьор с широко отворени очи.

* * *

Гамаш и Терез се взираха в екрана. В името, което се бе появило. Заровено на най-дълбокото ниво. Под законните досиета. Под подправените документи. Под ремонтираното и фалшифицираното. Под дебел пласт merde. Там се криеше едно име.

Главен инспектор Гамаш се обърна към Жером Брюнел, който също се взираше в екрана. Но не с удивлението, което изпитваха съпругата му и приятелят му. Обзело го бе друго натрапчиво чувство.

Вина.

— Знаел си — прошепна Гамаш, почти неспособен да говори.

Кръвта се бе отцедила от лицето на Жером и едрият мъж дишаше плитко. Устните му бяха побелели.

Знаеше. От няколко дни. Откакто бе задействал алармата, заради която бяха дошли тук да се крият. Донесъл бе тайната си в Трите бора. Влачил бе това име със себе си навсякъде — от училището и бистрото до леглото си.

— Знаех.

Думата се отрони тихо от устните му, но изпълни цялата стая.

— Жером? — промълви Терез, без да знае от кое е по-шокирана. Дали от името, на което бяха попаднали току-що, или от това, че съпругът й знаеше за него от толкова време.

— Съжалявам — рече Жером. С усилие избута стола си назад и краката му изскърцаха върху пода като тебешир върху черна дъска. — Трябваше да ви кажа.

Погледна лицата им и разбра, че тези думи въобще не се доближаваха до онова, което е трябвало да стори, а не бе сторил. Но очите им бяха отново вперени в монитора и в курсора, който примигваше пред името.

Жорж Ренар. Министър-председателят на Квебек.

* * *

— Знаят — съобщи Франкьор по телефона. Разговаряше със своя началник и му бе разказал всичко. — Трябва да задействаме плана. Незабавно.

Жорж Ренар не отговори веднага.

— Не можем да започнем — каза премиерът накрая. Гласът му бе спокоен. — Освен вашата роля има и други елементи от плана, както знаете. Ако Гамаш е толкова близо, спрете го.

— Все още търсим натрапника — призна Франкьор. Постара се да овладее гласа и дишането си. Да звучи едновременно убедително и разумно.

— Натрапникът вече няма особено значение, Силвен. Очевидно работи за Гамаш. Подава му информацията. Ако главният инспектор е единственият човек, който е способен да свърже фактите, тогава оставете хакера и тръгнете след него. По-късно ще имате предостатъчно време да се занимаете с останалите. Споменахте, че Гамаш е в някакво село в източните провинции?

— Да, Трите бора.

— Заловете го.

* * *

— Колко време ни остава, докато ни намерят? — попита Гамаш и се насочи към вратата. Когато я наближи, Жил пусна предните крака на стола си да стъпят на пода с глухо тупване, изправи се и дръпна стола настрани.

— Час или два — предположи Жером. — Арман…

— Зная, Жером. — Гамаш взе палтото си от закачалката до вратата. — Никой от нас не е невинен. Съмнявам се, че иначе щеше да е по-различно. Сега трябва да се съсредоточим и да продължим напред.

— Трябва ли да тръгваме? — попита Терез, докато гледаше как Гамаш се облича.

— Няма къде да отидем.

Изрече тези думи тихо, но твърдо, за да не остави у никого фалшиви надежди. Ако се наложеше да се защитават, трябваше да го направят тук.

— Вече знаем кой е замесен — рече главният инспектор, — но все още нямаме представа какво са намислили.

— Смяташ ли, че има нещо повече от укриване на стотици милиони долари в подкупи? — попита Терез.

— Да — кимна Гамаш. — Парите са само приятен бонус, с който купуват мълчанието на партньорите си. Но истинската цел е друга. Нещо, по което работят от години. Започнало е с Пиер Арно и сега приключва с премиера.

— Ще видим какво можем да намерим за Ренар — каза Жером.

— Не, оставете Ренар — прекъсна го Гамаш. — Ключът е Одри Вилньов. Тя е разбрала нещо и е била убита. Открийте за нея всичко, което можете. Къде е работила, с какво се е занимавала. Какво може да е разбрала.

— Не може ли просто да се обадим на Марк Бро? — попита Жером. — Той е разследвал смъртта й. Информацията трябва да е в записките му.

— Някой е променил доклада му — поклати глава Терез. — Не знаем на кого можем да имаме доверие.

Гамаш извади ключовете за колата си от джоба на палтото.

— Къде отиваш? — попита го комисар Брюнел. — Нали няма да ни изоставиш?

Главният инспектор я погледна в очите и там видя същото, което бе видял в очите на Бовоар във фабриката. Когато го бе оставил.

— Трябва да вървя.

Пъхна ръка под сакото, извади пистолета си и го подаде на приятелката си.

Терез Брюнел поклати глава:

— Нося си моето оръжие…

— Така ли? — учуди се Жером.

— Да не мислиш, че работя в столовата на Sûretè? — погледна Терез съпруга си. — Никога не съм го използвала и се надявам да не ми се наложи, но ако ситуацията го изисква, няма да се поколебая.

Гамаш отправи поглед към другия край на помещението, където Ивет Никол седеше пред компютъра си и работеше.

— Полицай Никол, елате с мен до колата, моля ви.

Младата жена остана с гръб към тях.

— Полицай Никол.

Вместо да повиши тон, главен инспектор Гамаш заговори по-тихо. Гласът му се понесе през училищната стая и се вкопчи в слабия женски гръб. Видяха я как се напряга.

Тогава Никол се изправи.

Гамаш почеса ушите на Хенри и отвори вратата.

— Почакай, Арман — спря го Терез. — Къде отиваш?

— В ПОП. Да разговарям с Пиер Арно.

Комисар Брюнел отвори уста и понечи да възрази, но осъзна, че няма значение. Вече бяха разкрити. Сега само бързината беше важна.

Гамаш изчака Никол отвън, под навеса пред входа на училището.

Габри, който беше тръгнал към бистрото, ги видя, помаха, но не се приближи. Беше почти единайсет предиобед и слънчевите лъчи искряха върху снега. Селото изглеждаше така, сякаш бе посипано със скъпоценни камъни.

— Какво искате? — попита Никол, след като най-сетне излезе от училищната сграда и затвори вратата зад себе си.

На Гамаш му приличаше на първата петзначка, която бе избутана навън от къщата и запратена пред широкия свят против волята й. Главният инспектор заслиза по стъпалата, а после пое по пътеката към колата си, но не погледна към младата жена, докато й говореше.

— Искам да разбера какво търсехте в пансиона преди няколко дни.

— Казах ви.

— Излъгахте ме. Нямаме много време. — Сега вече я погледна. — Онзи път в гората знаех, че ме излъгахте и въпреки това избрах да ви се доверя. Знаете ли защо?

Очите на Никол пламтяха, а дребничкото й личице почервеня:

— Защото нямахте друг избор.

— Защото въпреки поведението ви вярвам, че имате добро сърце. Да, странна глава — усмихна се Гамаш, — но и добро сърце. Сега обаче трябва да разбера. Защо бяхте там?

Младата жена крачеше до него с наведена глава, вперила поглед в ботушите си, с които газеше в снега.

Спряха до колата на детектива.

— Тръгнах след вас, за да ви кажа нещо. Но вие много се ядосахте. Хлопнахте вратата под носа ми и не успях.

— Кажете ми го сега — помоли Гамаш тихо.

— Аз разпространих видеозаписа.

Облачетата, които излязоха от устата й и понесоха думите, едва се виждаха във въздуха и се стопиха за миг.

Очите на главния инспектор се разшириха. Той помълча за кратко, докато възприемаше казаното.

— Защо? — попита накрая.

По лицето на Никол се търкулнаха солени капки и оставиха топли дири след себе си. Тя се мъчеше да ги спре, но сълзите рукнаха още по-неудържимо.

— Съжалявам. Не го направих, за да нараня някого. Почувствах се толкова зле…

Затрудняваше се да говори. Гърлото й се бе стегнало и думите с мъка излизаха от него.

— … вината беше моя… — успя да промълви —… казах ви, че са шестима. Чух само…

Младата жена се разхлипа.

Арман Гамаш я обгърна с ръце и я притисна в прегръдките си. Тя се тресеше и хълцаше. И плака, и плака, докато изплака всичко. Не й остана нито звук, нито сълза, нито дума. Едва стоеше на краката си. Но Гамаш продължи да я държи в прегръдките си и да я подкрепя.

Когато Никол се отдръпна, лицето й беше цялото мокро и носът й течеше. Детективът разкопча палтото си и й подаде носната си кърпа.

— Казах ви, че има само шестима стрелци във фабриката — смогна най-сетне да каже младата жена сред хълцането и подсмърчането. — Чух само четирима, но добавих малко. За всеки случай. Така съм се научила от вас. Да бъда предпазлива. Мислех си, че съм, но е имало… — Сълзите потекоха отново, но този път тя не направи усилие да ги спре и те се спускаха свободно по бузите й. — … Още повече.

— Вината не беше твоя, Ивет — утеши я Гамаш. — Не носиш отговорност за случилото се.

Главният инспектор знаеше, че това е самата истина. Спомни си миговете в онази фабрика. Но никой видеозапис не беше в състояние да ги запечата. Арман Гамаш не си спомняше гледки и звуци. А чувства. Как се чувстваше, докато гледаше как застрелват неговите млади подчинени.

Докато държеше Жан Ги. Докато викаше лекар. Докато целуваше своя заместник за сбогом.

"Обичам те" — бе прошепнал в ухото на Жан Ги, а след това го бе оставил на студения окървавен бетонен под.

Образите щяха да избледнеят някой ден, но чувствата щяха да останат живи вечно.

— Вината не беше твоя — повтори Гамаш.

— Не беше и ваша, сър — рече Никол. — Исках хората да разберат. Но не съобразих, че… Близките… другите полицаи. Исках да го направя…

Погледна го, а в очите й се четеше молба да я разбере.

— Заради мен? — попита главният инспектор.

Младата жена кимна.

— Боях се, че ще ви обвинят. Исках да знаят, че нямате вина. Съжалявам.

Гамаш хвана лепкавите й ръце и се вгледа в дребничкото личице, цялото на петна, мокро, покрито със сълзи и сополи.

— Всичко е наред — прошепна. — Всички грешим. А това, което вие сте направили, може да се окаже, че изобщо не е грешка.

— Какво искате да кажете?

— Ако не бяхте разпространили видеозаписа, никога нямаше да разберем в какво се е забъркал главен комисар Франкьор. Може да се окаже благословия.

— Няма що, голяма благословия — промърмори Никол. — Сър.

— Да — усмихна се Гамаш и се качи в автомобила си. — Докато ме няма, искам да проучите министър-председателя Ренар. Произходът му, биографията му. Вижте дали ще изскочи някаква връзка с Пиер Арно или главен комисар Франкьор.

— Да, сър. Нали знаете, че сигурно следят колата и мобилния ви, телефон? Не е ли по-добре да оставите телефона си тук и да вземете нечия друга кола?

— Ще се оправя — увери я Гамаш. — Дръжте ме в течение за информацията, която откриете.

— Ако получите съобщение от зоопарка, ще знаете от кого е.

На главния инспектор му се стори подходящо. Запали двигателя и потегли, като напълно осъзнаваше, че ще го засекат в мига, в който излезе от селото, но именно на това се надяваше.

ТРИЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

За втори път през последните два дни Арман Гамаш спираше на паркинга на затвора. Но този път слезе от колата и затръшна вратата. Искаше да е ясно за всички, че е пристигнал. Искаше да го видят и имаше намерение да влезе вътре. На входа показа служебната си карта.

— Трябва да се срещна с един от затворниците.

Чу се изжужаване и щракване, отвори се врата и главният инспектор беше допуснат, но само до чакалнята. Дежурният служител се появи от съседното помещение.

— Господин главен инспектор? Аз съм капитан Монет, старшият надзирател. Никой не ме е предупредил за пристигането ви.

— Самият аз допреди половин час не знаех, че ще идвам — каза Гамаш с приятелски глас и огледа изненадано младия мъж, който стоеше пред него. Монет видимо нямаше трийсет, но бе добре сложен, със солидна фигура. Типичен защитник[89]. — Изникна ми нещо във връзка със случай, който разследвам — обясни, — затова трябва да се срещна с един от вашите затворници. Доколкото знам е в поделението за опасни престъпници.

Монет повдигна вежди.

— Трябва да оставите оръжието си тук.

Гамаш очакваше такъв развой на събитията, макар да се надяваше, че заради старшинството ще му се размине. Явно нямаше. Главният инспектор извади своя "Глок" от кобура и се огледа. От всеки ъгъл на стерилната стая го гледаха видеокамери.

Дали вече бяха вдигнали тревога? Ако бе така, щеше да разбере само след миг.

Гамаш сложи пистолета на масата. Надзирателят се разписа и му подаде бележката.

Капитан Монет с жест подкани Гамаш да го последва по коридора.

— С кой затворник искате да се срещнете?

— С Пиер Арно.

Старшият надзирател спря:

— Той е със специален статут, както знаете.

Гамаш се усмихна:

— Да, зная. Съжалявам, сър, но наистина бързам.

— Трябва да се консултирам с директора на затвора.

— Не е нужно — отвърна главният инспектор. — Ако смятате, че е необходимо, направете го, но повечето старши надзиратели имат правомощия да разрешават срещи със затворници, особено на следователите. Освен ако на вас — огледа Гамаш младия мъж пред себе си — не са ви дали такива правомощия.

На лицето на Монет се появи твърдо изражение:

— Мога да го направя, ако преценя.

— Какво ви спира тогава? — попита Гамаш с любопитство, но и с по-остър тон и леко присвити очи.

Капитанът явно се почувства неловко. Не беше уплашен, а по-скоро не бе сигурен как трябва да постъпи. Гамаш осъзна, че младежът вероятно е наскоро назначен на този пост.

— Всъщност се случва доста често — добави главният инспектор с малко по-мек тон. Надяваше се, че не звучи покровителствено, а вдъхва увереност.

"Хайде, хайде" — мислеше си Гамаш, докато броеше минутите наум. Още малко и някой щеше да вдигне тревога. Искаше да го проследят до ПОП, но не и да го заловят там.

Монет се вгледа в него и кимна. Без да каже и дума, се обърна и тръгна по коридора.

Вратите се отваряха пред тях и се захлопваха зад гърбовете им, а двамата мъже навлизаха все по-навътре в зоната с повишен режим на сигурност. Докато вървяха, главен инспектор Гамаш размишляваше какво ли се бе случило с предшественика на капитана и защо опазването на най-опасните престъпници в Канада бе поверено на такъв млад и неопитен човек.

Накрая влязоха в стаята за разпити и Монет остави Гамаш сам.

Детективът се огледа. Отново бе обкръжен отвсякъде с видеокамери, които го наблюдаваха. Това изобщо не го притесняваше, тъй като видеокамерите бяха част от плана му.

Застана пред вратата и се подготви за пръв път от много години да се изправи лице в лице с Пиер Арно.

Най-сетне вратата се отвори. Капитан Монет влезе пръв, а след него друг надзирател водеше възрастен мъж в оранжева униформа.

Главен инспектор Гамаш погледна към затворника. После към старшия надзирател:

— Кой е този?

— Пиер Арно.

— Но това не е Арно. — Гамаш се приближи до затворника. — Кой сте вие?

— Това е Пиер Арно — твърдо заяви Монет. — Затворът променя хората. Прекарал е тук десет години. Той е.

— Казвам ви, че това не е Пиер Арно — възрази Гамаш, който се мъчеше, но не успяваше да потисне гнева си. — Работил съм с него дълги години. Арестувах този човек и давах показания по време на съдебния процес. Кой сте вие?

— Пиер Арно — отвърна затворникът. Държеше погледа си насочен напред. Лицето му бе покрито с набола прошарена брада, а косата му стърчеше във всички посоки. Гамаш предполагаше, че е на около седемдесет и пет години. Възрастта съвпадаше, а фигурата му бе приблизително същата. Но това не бе човекът, когото търсеше.

— Откога работите тук? — попита Гамаш старшия надзирател.

— От шест месеца.

— А вие? — обърна се към другия служител, който видимо се изненада от въпроса.

— От четири месеца, сър. Посещавах лекциите ви в академията на Sûreté, но ме скъсаха на изпитите. Тук ме взеха на работа.

— Елате с мен — рече Гамаш на по-младия пазач. — Заведете ме до изхода.

— Тръгвате ли си? — попита старшият надзирател.

Гамаш се обърна и го погледна:

— Вървете при директора. Кажете му, че съм идвал. Кажете му, че знам.

— Какво знаете?

— Той ще разбере. А ако вие не разбирате за какво говоря, ако не сте замесен в това… — Гамаш измери старшия надзирател с поглед, — тогава моят съвет е бързо да отидете в кабинета на директора и да го арестувате.

Капитан Монет вторачи в Гамаш неразбиращи очи.

— Вървете! — извика Гамаш и старшият надзирател се обърна и тръгна.

— Вие не. — Детективът хвана другия пазач за ръката. — Заключете го тук — посочи към затворника — и елате с мен.

Младият надзирател изпълни заповедта и последва Гамаш по коридора.

— Какво става, сър? — попита служителят, докато се опитваше да се изравни с главния инспектор.

— Вие работите тук от четири месеца, старшият надзирател — от шест. А останалите надзиратели?

— Повечето от нас са започнали през последните шест месеца.

— Значи капитан Монет вероятно не е замесен — каза тихо Гамаш. Разсъждаваше, докато крачеше бързо към портала.

Преди да отвори последната врата, Гамаш се обърна към младия служител, който вече изглеждаше притеснен.

— Предстои да се случат странни неща, синко. Ако Монет е забъркан или ако не може да арестува директора, ще получите заповеди, които не само ще ви изглеждат нередни, но и ще бъдат такива.

— И какво трябва да направя?

— Пазете човека, когото представят за Арно. Той трябва да остане жив.

— Да, сър.

— Добре. Говорете уверено, дръжте се така, сякаш знаете какво правите. И се вслушвайте в това, което ви подсказва сърцето.

Младият мъж изправи рамене.

— Как се казвате?

— Коен, сър. Адам Коен.

— Е, мосю Коен, този ден е пълен с неочаквани събития за всички ни. Защо ви изключиха от полицейската академия? Какво се случи?

— Скъсаха ме на изпитите по естествени науки. — Младежът замълча за миг. — Два пъти.

Гамаш се усмихна окуражително:

— За щастие, днес няма да ви потрябват научни познания. Разчитайте на собствения си здрав разум. Независимо от заповедите, които получавате, правете само онова, което прецените, че е редно. Разбирате ли ме?

Момчето кимна, вперило широко отворените си очи в Гамаш.

— Когато всичко свърши, ще се върна да поговорим за Sûretè и за академията.

— Да, сър.

— Всичко ще е наред — обеща Гамаш.

— Да, сър.

Но нито единият от двамата не вярваше напълно в това.

На изхода главен инспектор Гамаш за момент се разтревожи, когато подаде бележката и изчака да получи пистолета си. Но накрая му върнаха оръжието и детективът бързо се насочи към автомобила си. Нямаше повече работа тук.

Пиер Арно почти със сигурност бе мъртъв. Убили го бяха преди шест месеца, а онзи човек бе заел неговото място. Арно не можеше да каже нищо, защото вече не бе сред живите. Заместителят му не можеше да каже нищо, защото не знаеше нищо. Всички надзиратели, които познаваха Арно, бяха прехвърлени на други места.

Изчезването на Арно означаваше много за главния инспектор. Означаваше, че преди време Пиер Арно е бил в центъра на случващото се, но сега вече нямаха нужда от него.

Някой друг бе взел юздите в ръцете си. А Гамаш знаеше кой бе този някой.

Седна в колата и си провери електронната поща. Имаше съобщение от зоопарка.

Жорж Ренар, настоящият министър-председател на Квебек, бе учил строително инженерство в Политехническия институт през 70-те години на XX век. Първата му работа била в компанията "Ле Сервиз Акведукт" в отдалечените северни райони на Квебек.

Ето каква бе връзката между "Акведукт" и Ренар. Но защо името на Арно също бе свързано с тази фирма?

Гамаш продължи да чете съобщението. Ренар бе започнал първата си работа в "Ла Гранд", по онова време най-големия строителен обект в света. Изграждането на огромния язовир и хидроелектроцентралата към него.

Ето я и връзката между Пиер Арно и Жорж Ренар. Когато са били млади, и двамата са работили в един и същ район. Първият бил полицейски служител в резервата на индианците кри, а вторият участвал в строежа на язовира, който щял да унищожи резервата.

Там ли се бяха срещнали за пръв път? Възможно ли бе техният план да се е зародил още тогава? Четиресет години ли бе узрявал? Преди една година заговорът за взривяване на язовирната стена почти бе успял. Но Гамаш го бе спрял. И заради него главният инспектор, Бовоар и много други се бяха озовали в онази фабрика.

Сега парченцата на пъзела започваха да си идват по местата. Откъде терористите знаеха уязвимото място на огромния язовир? До ден днешен главният инспектор не разбираше как онези млади мъже, които шофираха камионите, натъпкани с експлозиви, бяха успели да стигнат толкова далеч и да намерят единственото слабо място в монолитната структура.

Ето как.

Жорж Ренар. Понастоящем министър-председател на Квебек, но преди много години — млад инженер. Ако Ренар знаеше как да построи язовирната стена, значи знаеше и как да я разруши.

Пиер Арно, някогашният полицейски служител в резервата на племето кри, бе направил първите си стъпки към поста на главен комисар на Sûretè и още тогава бе създал в резервата атмосфера на омраза и отчаяние, която бе довела двама млади индианци до такова състояние, че се бяха съгласили да извършат чудовищен терористичен акт в родината си. А Ренар им бе предоставил необходимата информация.

И почти бяха успели.

Но с каква цел? Защо човекът, избран да застане начело на провинцията, бе готов не само да унищожи язовирната стена, която произвеждаше електроенергия, но и да заличи градове и села надолу по течението на реката и да причини смъртта на хиляди хора?

С каква цел?

Гамаш се надяваше да получи отговора от Арно. Но искаше да разбере не само причините — много повече го интересуваше коя бе следващата мишена. Какъв беше "план Б"? Главният инспектор знаеше — предстоеше да се случи скоро и бе мащабен.

Арман Гамаш усети парене под лъжичката.

Договорите за ремонти на тунели, мостове и надлези не се изпълняваха. В продължение на години. Поръчки за милиарди долари се печелеха от фирми, които разпределяха парите по джобовете, а пътната инфраструктура се рушеше и бе на косъм от пълен срив.

Главен инспектор Гамаш бе почти сигурен, че планът бе този срив да бъде ускорен. Смятаха да сринат някой тунел. Или мост. Или огромна пътна детелина.

Но с каква цел?

Гамаш трябваше отново да си напомни, че в момента причината бе много по-маловажна от обекта. Знаеше, че атаката е неминуема. Почти сигурно бе, че ще се случи до няколко часа. Предположил бе, че обектът на прицел е в Монреал, но можеше да е и в град Квебек. Столицата. Всъщност можеше да е навсякъде из провинция Квебек.

Имаше още едно съобщение от зоопарка, този път от Жером Брюнел.

"Одри Вилньов е работила в Министерството на транспорта в Монреал. Чиновническа длъжност."

Главният инспектор се замисли за момент, преди да напише отговора. Само три думи. Натисна бутона за изпращане, запали двигателя на колата и отпътува от паркинга на затвора.

* * *

— Зоопарка в Гранби? — попита Ламбер. — Влизат през архива на зоологическата градина. Хванахме ги.

От високоговорителя на телефона в своя кабинет Силвен Франкьор чуваше как главен инспектор Ламбер трака по клавиатурата си. Като бързи стъпки на ловец по следите на натрапника.

Тесие влезе в кабинета и Франкьор изключи високоговорителя.

— Бях тръгнал към онова село, когато засякохме телефона и колата на Гамаш.

— Излязъл е от селото?

Тесие кимна:

— Отишъл е в ПОП. Стигнахме там преди няколко минути, но той вече си беше тръгнал.

Франкьор скочи от стола си.

— Влизал ли е?

Изкрещя думите толкова силно, че усещаше как гърлото му се разкъсва отвътре. Нямаше да го изненада, ако изплюеше парченца плът върху лицето на малоумника пред себе си.

— Не очаквахме да напусне селото — оправда се Тесие. — Всъщност смятахме, че е дал колата и мобилния си телефон на някой друг, за да ни отвлече вниманието, но по-късно разбрахме, че автомобилът му е паркиран пред ПОП. Прегледахме заснетото от камерите за наблюдение и видяхме, че самият Гамаш е там.

— Шибан кретен! — Франкьор се наведе над бюрото си. — Гамаш знае ли?

Главният комисар бе вперил гневен поглед в Тесие и по-младият мъж за миг си помисли, че сърцето му спира.

Тесие кимна:

— Знае, че мъжът в ПОП не е Арно. Но това не му помага по никакъв начин.

Тесие лично се бе погрижил за Арно така, както Арно трябваше сам да го стори преди много години. С куршум в главата.

— Къде е Гамаш сега? — попита Франкьор.

— Идва към Монреал, сър. Шофира към моста "Жак Картие". Следим го. Вече няма да го изпуснем.

— Разбира се, че няма да го изпуснете, идиоти! — сопна се Франкьор. — Той самият не иска да го изпускаме. Иска да го следим.

"Движи се към моста "Жак Картие", в посока Източен Монреал — разсъждаваше Франкьор, а мислите му препускаха. — Което означава, че вероятно идва насам. Арман, нима си толкова дързък? Или толкова глупав?"

— Има още нещо, сър — добави Тесие, свел поглед към бележника си, защото не смееше да срещне убийствения поглед на началника си. — Съпрузите Брюнел не са във Ванкувър.

— Естествено, че не са. — Франкьор отново включи високоговорителя на телефона си. — Ламбер? Франкьор е. Доктор Жером Брюнел е натрапникът, когото преследвате.

От високоговорителя се разнесе кухият глас на Ламбер:

— Не, сър. Не е Брюнел. Той задейства алармата преди няколко дни, нали?

— Така беше — кимна Франкьор.

— Човекът, когото преследваме сега, е много по-хитър. Може би Брюнел е един от хакерите, но мисля, че знам кой е вторият.

— Кой?

— Полицай Ивет Никол.

— Кой?

— Работеше известно време с Гамаш, но той я уволни. Прати я в подземието.

— Чакайте, знам коя е — обади се Тесие. — Седи в онази стаичка и подслушва. Гнусна дребна твар.

— Същата — потвърди Ламбер. Докато говореше, пръстите й продължаваха да тракат по клавиатурата. Догонваше полицай Никол, готвеше се да я притисне в ъгъла. — Доведох я в отдел "Киберпрестъпления", но не се сработи добре с нас. Твърде осакатена е. Изпратих я пак долу.

— Тя ли е? — попита Франкьор.

— Така мисля.

— Ще ви чакам в сутерена.

— Добре, сър.

— Разбери накъде е тръгнал Гамаш — нареди главният комисар на Тесие и излезе от кабинета си. Възможно ли бе хората на Гамаш да работят от централата на Sûretè? Нима през цялото време са били тук, точно под носа им? В подземието? Това би обяснило скоростната им връзка с интернет.

А главният инспектор се криеше в онова село само за да отвлича вниманието.

"Да — помисли си Франкьор, докато слизаше към сутерена, — такъв смел ход приляга на егото на Гамаш."

Инспектор Ламбер вече стоеше пред заключената врата на стаичката в подземието, когато главен комисар Франкьор се появи, съпровождан от двама широкоплещести полицаи.

Франкьор отведе Ламбер няколко крачки настрани и прошепна:

— Възможно ли е да са вътре?

— Възможно е — отвърна Ламбер.

— Разбийте вратата — нареди главният комисар на полицаите.

Единият извади оръжието си, а другият изрита силно. Вратата се отвори с трясък и разкри тясна стаичка, пълна със строени в редици монитори, клавиатури, терминали и купчини обвивки на бонбони, мухлясали портокалови кори и празни кутии от безалкохолни напитки. Но нямаше никого.

Ламбер седна пред бюрото и натисна няколко клавиша.

— Няма нищо. Не е работела оттук. Но нека проверя друго.

Инспекторката закрачи бързо надолу по коридора към друга врата, отключи я и повика Франкьор и полицаите.

— Какво трябва да видя? — попита Франкьор.

— Старо оборудване, конфискувано от хакери. Помещението трябваше да е пълно с техника.

Но не беше.

— Какво липсва?

— Сателитни чинии, кабели, терминали, монитори — изброяваше Ламбер, докато оглеждаше почти изпразнения склад. — Хитра малка мръсница.

— Значи може да е навсякъде, това ли искате да ми кажете? — попита Франкьор.

— Навсякъде, но най-вероятно е на място, където е необходима сателитна чиния, за да се свърже с интернет. Взела е една — отбеляза Ламбер.

Франкьор знаеше къде е това място.

* * *

Доктор Брюнел и полицай Никол копираха файловете на USB флашпамет и събраха всички документи.

— Тръгвайте, полицай Никол! — извика комисар Брюнел, застанала до отворената врата.

— Чакайте малко.

— Веднага! — настоя с рязък тон Терез Брюнел.

Никол седеше на ръба на стола, готова всеки момент да се втурне към изхода. Трябваше да направи още нещо, преди да тръгне. Знаеше, че ще дойдат и ще претърсят компютъра й. Искаше да им остави малък подарък. С няколко последни натискания на клавиши тя заложи своята логическа бомба.

— Хак да ти е, гадино! — промърмори и излезе от системата. С това нямаше да успее да задържи хрътките надалеч, но поне ги очакваше неприятна изненада, когато пристигнеха.

— Побързайте! — извика комисар Брюнел от вратата. В гласа й нямаше и следа от паника, а само настоятелност.

Доктор Брюнел и Жил вече бяха тръгнали, а Никол бе последната, останала в празната сграда на училището. Младата жена изключи компютрите и ги погледна за последен път. Никого не бе чувствала толкова близък, колкото тях през изминалите няколко дни. Бяха й като семейство. Баща й се гордееше с нея, но не я разбираше. Роднините й я смятаха за особнячка и някак се срамуваха, че я познават.

Честно казано, тя хранеше същите чувства към тях. И към всички останали хора.

Но с компютрите се разбираше. И те я разбираха. Животът беше лесен с тях. Нямаше спорове, нямаше караници. Слушаха я и й се подчиняваха.

Тези стари машини, изоставени от другите, считани за безполезни, я бяха накарали да се гордее. Но беше време да си върви и трябваше да ги остави. Комисар Брюнел държеше вратата и Никол се втурна навън. След нея Терез завъртя ключа в ключалката. Беше смехотворно да се надяват, че старият катинар може да спре онези, които ги преследваха, но самозаблудата бе някак утешителна.

Поеха надолу по склона към къщата на Емили Лонпре. Това се казваше в краткото съобщение, което Гамаш бе изпратил по електронната поща.

"Идете при Емили." Разбрали бяха какво означава.

Да си тръгват. да се махат. Нямаше безопасно място, където да се укрият, но поне можеха да се настанят удобно, докато чакат.

Вече идваха, пътуваха към тях. Терез Брюнел знаеше. Всички знаеха.

Вече идваха и скоро щяха да са тук.

* * *

Чу се кратък електронен сигнал и Ламбер провери съобщението, което тъкмо бе пристигнало на телефона й.

"Шарпантие изгуби следата."

Ламбер предполагаше, че главният комисар ще избухне, и се изненада, когато той просто кимна:

— Няма значение.

Франкьор бързо тръгна по коридора и се насочи към асансьора.

"Къде е Гамаш?" — написа съобщение на Тесие.

"На моста "Жак Картие". Да продължаваме ли да го следим?"

"Не. Той очаква да правим точно това. Иска да ни отклони. Действа като примамка."

Франкьор даде нареждания на Тесие, после се върна за кратко в кабинета си. Ако Гамаш бе тръгнал към централата на Sûretè, нямаше да ги намери тук. Главният комисар бе почти сигурен в намеренията на колегата си. Гамаш знаеше, че го следят, и искаше да го наблюдават. А не да тръгват на юг. Към онова селце, скрито толкова добре.

Но вече бе открито.

* * *

— Мисля, че е по-добре да не го правим, Жером — каза Терез, когато съпругът й понечи да запали огъня в камината.

Той кимна, седна до нея на дивана и заедно впериха поглед във вратата. Завесите бяха дръпнати пред прозорците на фасадата, лампите бяха угасени. Никол седеше на едно от креслата и също наблюдаваше вратата.

— Какво правехте накрая? — обърна се Терез към младата полицайка.

— Ъм?

— На компютъра, когато ви повиках да тръгваме. Какво правехте?

— А, нищо.

Жером също насочи вниманието си към дребничката жена:

— Правели сте нещо на компютъра?

— Заложих бомба — заяви Никол с предизвикателен тон.

— Бомба ли? — възкликна Терез, но после забеляза, че Жером се усмихва, докато се вглежда внимателно в полицай Никол.

— Има предвид логическа бомба. Нали така?

Никол кимна.

— Нещо като кръстоска между супервирус и бомба със закъснител — обясни Жером на съпругата си. — Какво сте го програмирали да задейства? — попита мъжът Никол.

— Нищо хубаво — отвърна младата полицайка дръзко, сякаш искаше да предизвика доктор Брюнел да я смъмри. Но Жером само се усмихна и поклати глава:

— Жалко, че не се сетих и аз да го направя.

Тримата отново потънаха в мълчание, като поглеждаха ту към дръпнатите завеси, ту към затворената врата.

Само Жил стоеше с гръб към вратата. Взираше се през прозорците, които гледаха към задния двор. Те не бяха скрити зад завеси и Жил виждаше затрупаната от сняг градина и гората отвъд нея. И високите дървета, които му шепнеха. Утешаваха го. Прощаваха му.

Едрият мъж продължи да гледа към гората дори когато се чуха първите стъпки по верандата. Когато замръзналият сняг изскърца под нечии ботуши.

Зърнаха сянка, която мина край прозорците.

После стъпките спряха пред вратата.

И някой почука.

ТРИЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

Арман Гамаш спря колата си пред малката къща. От стрехите висяха гирлянди с коледни лампички, а на входната врата бе окачен венец. Всички празнични украси бяха налични. Липсваха само уют и радост. Гамаш се запита дали това бе видно дори за хората, които не знаеха каква мъка бе сполетяла този дом.

Натисна копчето на звънеца.

И зачака.

* * *

Комисар Терез Брюнел стана и отиде до вратата. Вървеше с изправени рамене и решителен поглед. Стиснала в ръка пистолета зад гърба си, тя отвори.

На верандата стоеше Мирна Ландерс.

— Трябва да дойдете у нас — заговори тя припряно и премести поглед от Терез към хората зад нея. — Побързайте, не знаем кога ще пристигнат.

— Кои? — попита Жером. Навел се бе и държеше Хенри за нашийника.

— Онези, от които се криете. Тук ще ви намерят, но едва ли ще дойдат да ви търсят у нас.

— Какво ви кара да мислите, че се крием? — поинтересува се Никол.

— Защо иначе ще идвате тук? — отговори с въпрос Мирна, която ставаше все по-неспокойна. — Не изглеждаше да сте на почивка, а и наоколо няма магазини с големи намаления, където да пазарувате. Когато видяхме, че цяла нощ работихте в училището, а после слязохте насам и носехте кашони с документи, предположихме, че нещо не е наред.

Тъмнокожата жена се загледа в лицата пред себе си и добави:

— Прави сме, нали? Открили са къде сте.

— Наясно ли сте какво ни предлагате? — попита Терез.

— Сигурно място — отвърна Мирна. — Всеки има нужда от такова място поне веднъж в живота си.

— Хората, които ни търсят, не идват с намерението просто да си поговорим — обясни комисар Брюнел, без да сваля поглед от очите на Мирна. — Не искат да преговарят, дори не искат да ни заплашват. Идват, за да ни убият. И ще убият и вас, ако ни намерят в дома ви. Боя се, че няма сигурно място за нас.

Терез искаше Мирна да разбере ситуацията. А Мирна стоеше пред нея, видимо уплашена, но и решителна. Комисар Брюнел си помисли, че й прилича на някого от "Гражданите на Кале"[90] или на онези момчета, които бяха изобразени на стъклописа в местната църква.

Мирна кимна без колебание:

— Арман не би ви довел тук, ако се съмняваше, че ще ви защитим. А той къде е? — попита едрата жена и надникна в стаята.

— Отклонява им вниманието — обади се Никол, която най-накрая бе разбрала защо началникът й бе взел мобилния си телефон и се бе качил на колата си, макар да беше ясно, че така със сигурност ще го проследят.

— Ще успее ли? — попита Мирна.

— Поне за известно време може би — рече Терез, — но въпреки това ще дойдат да ни търсят тук.

— И ние така предположихме.

— Вие?

Мирна се извърна и погледна към улицата, а Терез проследи погледа й. На затрупаната от снега пътека стояха Клара, Габри, Оливие и Рут с Роза.

Краят на пътя.

— Идвайте — подкани ги отново Мирна.

И те я последваха.

* * *

— Bonjour, казвам се Арман Гамаш и съм от Sûretè du Quèbec.

Говореше тихо. Не шепнеше, но бе снишил гласа си достатъчно, за да не го чуят момичетата, които го наблюдаваха от дъното на коридора, зад гърба на баща си.

Гаетан Вилньов изглеждаше съсипан. Стоеше на крака само защото знаеше, че ако си позволи да рухне, ще падне върху децата си. Момиченцата видимо бяха на не повече от десетина години и се взираха в непознатия пред вратата с ококорени очи. Гамаш се питаше дали новините, които им носи, щяха да ги облекчат, или да ги наранят още по-дълбоко. Или дори нямаше да раздвижат повърхността на техния океан от скръб.

— Какво искате? — попита мосю Вилньов. Не се противопоставяше на главния инспектор. Не му бяха останали сили за това. Но и не го пускаше да прекрачи прага.

Гамаш се приближи към Вилньов с няколко сантиметра и добави:

— Аз съм началникът на отдел "Убийства".

При тези думи очите на мосю Вилньов се разшириха. Огледа Гамаш, сетне отстъпи встрани:

— Това са дъщерите ни, Меган и Кристиан.

Главният инспектор забеляза, че мъжът все още говори в множествено число.

— Bonjour — обърна се към момичетата и се усмихна. Не лъчезарно, а топло. След това отново насочи вниманието си към баща им. — Бих искал да поговорим на четири очи.

— Излезте навън да си поиграете, момичета — рече мосю Вилньов на дъщерите си. Подкани ги любезно. Не беше заповед, а молба и децата се подчиниха. Мъжът затвори вратата и отведе Гамаш в малка, но симпатична кухня в задната част на къщата.

Беше подредено, всички чинии бяха измити. Детективът се почуди дали Вилньов бе почистил, за да поддържа дома спретнат заради момичетата, или момичетата го бяха направили, за да помогнат на своя скърбящ и съкрушен баща.

— Кафе? — предложи мосю Вилньов. Гамаш прие и докато домакинът му наливаше чаша, разгледа кухнята.

Одри Вилньов бе навсякъде. В аромата на канела и индийско орехче от коледните курабийки, които сигурно бе изпекла, и в снимките на вратата на хладилника, където се виждаше усмихнатото семейство на излет сред природата и на рожден ден в "Дисни Уърлд".

Имаше и рисунки с пастели, поставени в рамки. Рисунки, които само в очите на един родител бяха произведения на изкуството.

Този дом бе пълен с щастие допреди няколко дни, когато една сутрин Одри Вилньов бе тръгнала за работа и така и не се бе върнала.

Мосю Вилньов сложи чашите с кафе на масата и двамата мъже седнаха.

— Идвам да ви съобщя новина и да ви задам няколко въпроса — започна Гамаш.

— Одри не се е самоубила.

Главният инспектор кимна:

— Още не е официално, а може и да греша…

— Но не смятате, че е така, нали? Според вас Одри е била убита. Някой й го е причинил. И аз мисля същото.

— Имате ли предположения кой може да го е направил? — Гамаш забеляза искрици на оживление и решимост в очите на човека пред себе си. Вилньов се замисли за миг. Сетне поклати глава.

— Забелязали ли сте нещо различно напоследък? Посетители, телефонни обаждания?

Вилньов отново поклати глава:

— Нищо. През последните седмици беше доста раздразнителна. Обикновено не беше такава. Нещо я тормозеше, но онази сутрин изглеждаше по-добре.

— Знаете ли защо е била разстроена? — поинтересува се Гамаш.

— Боях се да попитам… — мъжът замълча за миг и сведе поглед към чашата си с кафе —… защото можеше причината да е у мен.

— Съпругата ви имаше ли кабинет или работно място тук, в дома ви?

— Ето там — кимна Вилньов към малко бюро в кухнята. — Но другите полицаи взеха всичките й документи.

— Всичките? — попита Гамаш, изправи се и отиде до бюрото. — Да сте намирали нещо, което може би е държала скрито? Ако позволите…

Посочи с жест бюрото и Вилньов кимна.

— Огледах, след като си тръгнаха. Преобърнаха цялата къща.

Домакинът наблюдаваше как Гамаш умело и бързо претърси бюрото, но не откри нищо.

— Компютър? — попита детективът.

— Взеха го. Казаха, че ще го върнат, но още не са. Стори ми се необичайно за… — мъжът си пое въздух —… самоубийство.

— Необичайно е — съгласи се Гамаш, върна се до кухненската маса и седна. — Съпругата ви работеше в Министерството на транспорта, нали? С какво се занимаваше?

— Въвеждаше доклади в компютъра. Казваше, че всъщност е доста интересно. Одри обича нещата да са подредени. Организирани. Когато пътуваме, винаги има план и резервен план. Често се шегувахме с нея заради това.

— В кой отдел работеше?

— Договори.

Гамаш отправи мислена молитва, преди да зададе следващия си въпрос:

— Какъв вид договори?

— Техническа документация. Когато някоя фирма спечели обществена поръчка, тя трябва редовно да подава доклади за текущия напредък при изпълнението на договора. Одри въвеждаше данните във файлове.

— Отговаряше ли за определен географски район?

Вилньов кимна:

— Одри беше старши експерт и отговаряше за ремонтите на територията на Монреал. Районът с най-натоварено движение. Често се шегувах с нея, защото винаги ми се е струвало иронично.

— Кое?

— Че работеше в Министерството на транспорта, но мразеше да се движи по магистралите и особено много ненавиждаше тунела.

Гамаш се вцепени.

— Кой тунел?

— "Вил Мари". Минаваше през него на път за работа.

Главният инспектор усети как сърцето му се разтуптява бясно. Това трябваше да е. Одри Вилньов се е страхувала, защото е знаела, че тунелът не е бил ремонтиран. "Вил Мари" се простираше на голямо разстояние под улиците на Монреал. Ако се срутеше, това щеше да доведе до верижна реакция в метрото, в целия подземен град. И щеше да повлече със себе си самото ядро на мегаполиса.

Детективът се изправи, но ръката на Гаетан Вилньов върху рамото му го спря.

— Почакайте. Кой я уби?

— Все още не мога да ви кажа.

— Можете ли поне да ми кажете защо?

Гамаш поклати глава:

— Скоро може да ви посетят други полицаи, които ще ви разпитват за моето идване.

— Ще им кажа, че не сте били тук.

— Не, недейте. Вече знаят, че съм идвал. Ако ви попитат, разкажете им всичко. Какво съм ви попитал и какво сте ми отговорили.

— Сигурен ли сте?

— Да.

Двамата мъже тръгнаха към вратата.

— Мога да ви кажа, че съпругата ви е загинала, защото се е опитала да предотврати ужасна катастрофа. Искам и вие, и момичетата да го знаете. — Гамаш замълча за кратко. — Днес не излизайте. Стойте си у дома с момичетата. Не ходете в центъра на Монреал.

— Защо? Какво ще се случи? — попита Вилньов. Кръвта се бе отцедила от лицето му.

— Просто си стойте тук — повтори детективът категорично.

Вилньов се опита да разгадае изражението на Гамаш:

— Боже мой, опасявате се, че няма да можете да го спрете, нали?

— Наистина трябва да вървя, мосю Вилньов.

Главният инспектор си облече палтото, но се сети за нещо, което съпругът бе споменал за Одри.

— Казахте, че жена ви е изглеждала щастлива онази сутрин. Знаете ли каква е била причината?

— Предположих, че се радваше, защото щяха да имат коледно празненство в службата. Уши си нова рокля специално за случая.

— Вие бяхте ли поканен?

— Не. Имахме споразумение. Тя не идваше на коледните празненства в моята служба, а аз не ходех на нейните. Но ми се стори, че с голямо нетърпение очакваше това парти.

Вилньов изглеждаше смутен.

— Какво има? — попита Гамаш.

— Нищо. Лични работи. Нямат общо със случилото се.

— Кажете ми.

Вилньов се вгледа в лицето на главния инспектор и явно разбра, че няма какво да губи, затова призна:

— Просто се чудех дали не ми изневерява. Едва ли, никога не би постъпила така, но с тази нова рокля… От доста време не си бе шила рокли. И изглеждаше много щастлива. Отдавна не я бях виждал такава.

— Разкажете ми повече за това празненство. Само служители на министерството ли присъстват?

— Предимно. Министърът на транспорта винаги се появява, но за кратко. А тази година се носеха слухове, че ще имат специален гост.

— Кой?

— Премиерът. На мен не ми изглеждаше кой знае какво, но Одри беше много развълнувана.

— Жорж Ренар?

— Oui. Може би затова си уши роклята. Искала е да го впечатли.

Вилньов отправи поглед към дъщерите си, които правеха снежен човек в дворчето пред къщата. Арман стисна ръката на Гаетан Вилньов, помаха на момичетата и се качи в колата си.

Поседя няколко минути, докато осмисляше информацията. Подозираше, че на прицел е тунелът "Вил Мари".

Почти бе сигурно, че Одри Вилньов бе осъзнала нередностите, докато е въвеждала данните от докладите. Години наред бе работила с документация за ремонтни дейности и можеше да разбере кога работата е била свършена добре или зле. Или изобщо не е била свършена.

Дори бе възможно да си е затваряла очите, както са постъпвали много от колегите й. Докато един ден осъзнала, че не може повече да продължава така. Какво бе направила Одри Вилньов в онзи момент? Била е организирана и дисциплинирана жена. Сигурно се бе заела да събира доказателства, преди да каже на когото и да е.

И докато е търсела доказателства, е попаднала на неща, които не е трябвало да вижда. Много по-лоши от умишлената безстопанственост, от корупцията, от неизвършените ремонти на места, където е имало отчайваща нужда от тях.

Попаднала е на намеци за план, който да ускори катастрофата.

И тогава? В мислите си Гамаш трескаво свързваше събития и факти. Как би постъпила една чиновничка, ако открие данни за огромна по размери корупция и конспирация? Би отишла при началника си. А ако той не й повярва, би отишла при неговия началник.

Въпреки това никой не бе реагирал.

Това обясняваше напрежението. Раздразнителността й.

А каква ли беше причината за радостта й в последния й ден?

Организираната Одри Вилньов трябва да е имала план "Б". Решила да си ушие нова рокля за коледното празненство. Рокля, която би направила впечатление на един възрастен политик. Одри щяла да се приближи към него уж случайно. Може би да пофлиртува, да се опита да останат насаме.

Тогава щяла да му разкаже какво е открила.

Премиерът Ренар щял да й повярва, била уверена в това.

"Да — мислеше си Гамаш, докато потегляше с колата към центъра на Монреал, — Ренар със сигурност е знаел, че жената казва истината."

Няколко пресечки по-нататък спря, за да се обади от уличен телефон.

— Домът на семейство Лакост — чу се тъничък гласец. — Мелани е на телефона.

— Майка ти вкъщи ли си е, Мелани?

"Моля те — повтаряше наум Гамаш, — моля те!"

— Момент, s'il vous plait. — После се раздаде вик: — Мамо, мамо! На телефона!

След няколко секунди се чу гласът на инспектор Лакост:

— Оиi?

— Изабел, не мога да говоря дълго. Целта им е тунелът "Вил Мари".

— Боже мой! — промълви Лакост.

— Трябва да го затворим. Незабавно.

— Ясно.

— Още нещо, Изабел. Подадох си оставката.

— Да, сър. Ще кажа на всички. Предполагам, че ще искат да разберат.

— Успех — пожела й Гамаш.

— А вие? Къде ще отидете?

— Връщам се в Трите бора. Оставих нещо там. — Замълча за миг, сетне добави: — Можеш ли да намериш Жан Ги, Изабел? Моля те да се погрижиш днес да е в безопасност.

— Ще се постарая да го държа колкото се може по-далеч от това, което предстои.

— Merci.

Гамаш затвори, обади се на Ани да я предупреди да не се приближава до централната част на града и след това се качи в колата си.

* * *

Силвен Франкьор се возеше на задната седалка на черния джип. До него седеше Тесие. В огледалото за обратно виждане забеляза бус без никакви обозначения, в който пътуваха още двама полицаи заедно с необходимото оборудване.

Франкьор се радваше на тази възможност да се измъкне от града предвид онова, което се очакваше да се случи. Далеч от неприятностите и далеч от възможните обвинения. Нито едното от двете нямаше да го застигне, ако успееше да се добере до селото навреме.

Наближаваше решаващият момент.

— Гамаш не е отишъл в централното управление — прошепна Тесие, след като провери устройството си. — Намира се в източната част на Монреал. В дома на Вилньов. Да изпратя ли колеги да го заловят?

— Защо да си правим труда? — отвърна Франкьор с усмивка. Всичко се нареждаше идеално. — Претърсихме там. Нищо няма да намери. Остава му толкова малко време, а той го пропилява. Мисли си, че ще тръгнем след него. Нека си мисли.

Тесие не бе успял да намери Трите бора на нито една карта, но това нямаше никакво значение. Знаеха приблизителното местоположение, защото сигналът на Гамаш винаги изчезваше в тази околност. Но "приблизително" не беше достатъчно за прецизния Франкьор. Главният комисар не искаше никакво бавене, никакви неизвестни. Затова бе заложил на сигурно. На човек, който знаеше точно къде се намира селото.

Франкьор погледна измъчения мъж, който седеше зад волана.

Жан Ги Бовоар здраво стискаше кормилото и с безизразно лице караше право към Трите бора.

* * *

Оливие погледна през прозореца. От мансардния апартамент на Мирна се разкриваше панорамна гледка над селото, отвъд трите огромни иглолистни дървета и към главния път, по който се излизаше от Трите бора.

— Нищо — обяви русокосият мъж и отново седна до Габри, който отпусна едрата си длан върху финото коляно на Оливие.

— Отмених репетицията на хора — каза Габри. — Май не трябваше. По-добре всичко да си върви постарому. — Погледна Оливие. — Страхувах се да не се изпусна.

— Да се изпуснеш? — попита Никол.

След кратко и напрегнато мълчание Габри се разсмя.

— Браво, моето момиче — обади се Рут.

Сетне отново се спусна тишина. Тежестта на очакването.

— Ще ви разкажа една приказка — рече Мирна и придърпа стола си по-близо до печката.

— Не сме в детската градина — заяде се Рут, но въпреки това настани Роза в скута си и се обърна към Мирна.

Оливие и Габри, Клара, Жил и полицай Никол също се приближиха със столовете си и образуваха кръг около сгряващото огнище. Жером Брюнел направи няколко крачки към групата, но Терез остана до прозореца, загледана навън. Хенри легна до Рут и се вторачи в Роза.

— Страшна ли е тази приказка? — попита Габри.

— Донякъде — отвърна Мирна. Взе дебел плик от масичката за кафе. На него с прилежен почерк бе изписано: "За Мирна".

На масата лежеше още един такъв плик. Той бе надписан: "За инспектор Изабел Лакост. Моля, предайте лично".

Тъмнокожата книжарка бе намерила двата плика в пощенската си кутия рано сутринта. Докато си пиеше кафето, бе прегледала съдържанието на плика, който бе адресиран до нея. Другият, предназначен за Изабел Лакост, стоеше запечатан, макар да подозираше, че в него има абсолютно същото.

— Имало едно време един беден фермер — започна Мирна. — Двамата със съпругата му се молели за деца. Земята им била безплодна и като че ли жената — също. Тя толкова отчаяно искала дечица, че тръгнала на път за Монреал и отишла чак в Ораторията, при брат Андре. Изкачила многобройните каменни стъпала, като пълзяла на колене. През цялото това време повтаряла молитвата "Аве Мария"…

— Варварщина — смотолеви под носа си Рут.

Мирна млъкна и изгледа възрастната поетеса:

— Слушай внимателно, де! Това има значение за историята по-нататък.

Някоя от двете — Рут или Роза — промърмори: "Фак-фак-фак". Но се заслушаха.

— И се случило чудо — продължи разказа си Мирна. — Осем месеца по-късно, един ден след смъртта на брат Андре, в малка фермерска къщурка, в сърцето на провинция Квебек, се родили пет бебета с помощта на акушерка и на техния баща. Отначало фермерът бил в пълен потрес, но после взел дъщерите си на ръце, прегръщал ги и открил в себе си такава любов, каквато не бил изпитвал никога до онзи миг. Така се чувствала и жена му. Това бил най-щастливият ден в живота им. И последният такъв.

— Разказваш ни за петзначките Уеле — обади се Клара.

— Така ли мислиш? — попита Габри.

— Повикали лекар — говореше Мирна с мелодичен и спокоен глас, — но той не си направил труда да излезе във виелицата, за да иде в някаква бедняшка ферма, където щели да му платят с ряпа, ако изобщо можели да си платят. Затова лекарят се върнал в леглото си и оставил акушерката да свърши работата. На следващата сутрин, когато разбрал, че са се родили петорка близначки и всичките били живи и здрави, той все пак отишъл. Снимал се с новородените момиченца.

Мирна отново замълча и огледа събралите се около нея хора, като задържа погледа си върху всеки от тях. Снишила бе глас, сякаш канеше присъстващите да се включат в някакъв заговор.

— В онзи ден се родили не само петзначките. Родил се мит. Но освен него още нещо се появило на бял свят. Нещо с дълга и черна опашка. — Гласът на Мирна бе приглушен и всички се наведоха към нея. — Родило се убийство.

* * *

Колата на Арман Гамаш се носеше през тунела "Вил Мари". Детективът бе обмислил варианти, в които не минаваше през тунела. Заобикаляше го. Но това беше най-бързият начин да стигне до моста "Шамплен" и да излезе от Монреал, за да поеме по пътя към Трите бора.

Докато шофираше през дългия и тъмен тунел, забеляза пукнатините. Липсващите плочки и оголената арматура. Как бе възможно толкова често да бе минавал по този маршрут и да не бе обърнал внимание досега?

Вдигна крак от педала за газта и колата му дотолкова забави скоростта си, че останалите шофьори започнаха да натискат клаксоните си. Жестикулираха, когато го задминаваха.

Но Гамаш почти не ги забелязваше. В мислите си се връщаше към разговора с мосю Вилньов.

Взе следващата отбивка и намери телефон в някакво кафене.

— Bonjour — поздрави го тихият и уморен глас.

— Мосю Вилньов, обажда се Арман Гамаш.

В отговор получи мълчание.

— От Sûretè. Бях у вас преди малко.

— Да, разбира се. Не запомних името ви.

— От полицията върнаха ли автомобила на жена ви?

— Не, но ми дадоха вещите, които бяха намерили вътре.

— Някакви документи? Куфарче?

— Имаше куфарче, но не ми го върнаха.

Главният инспектор разтри лицето си и с изненада усети под дланите си наболата брада. Нищо чудно, че Вилньов не беше склонен да го покани в дома си. Гамаш си каза, че сигурно прилича на скитник с тази прошарена набола брада и синината на лицето.

Съсредоточи отново мислите си. Одри Вилньов се бе подготвяла за коледното празненство. Била е развълнувана, радостна, може би дори е изпитвала облекчение. Най-после е имала възможност да разкаже онова, което е открила, на някого, който е можел да предприеме мерки.

Вероятно е усетила как огромен товар пада от плещите й.

Но също така е осъзнавала, че министър-председателят на Квебек не може да приеме думите й за чиста монета, независимо колко привлекателна изглеждала в новата си рокля.

Трябвало да му предостави доказателства. Доказателства, които е носела със себе си на тържеството.

— Allo? — обади се Вилньов. — Още ли сте на телефона?

— Един момент, моля — отвърна Гамаш. Почти бе стигнал. Близо бе до отговора.

Одри може би е носела малка дамска чантичка, но не и куфарче, папка или просто листове хартия. Тогава как е смятала да връчи доказателствата на премиера?

Одри Вилньов бе убита заради информацията, която бе открила, и заради онова, което не бе успяла да открие. Последната крачка е щяла да я отведе до човека, който стои зад всичко.

Същия човек, с когото смятала да разговаря. Премиера Жорж Ренар.

— Удобно ли е да се върна? — попита Гамаш. — Трябва да разгледам вещите, които са били в колата й.

— Не са много — рече Вилньов.

— Все пак искам да ги видя.

Главният инспектор затвори телефона, обърна колата и отново мина през тунела "Вил Мари" със затаен дъх като дете, което минава през гробище. Няколко минути по-късно спря пред дома на семейство Вилньов.

* * *

Жером Брюнел седна на подлакътника на креслото на Мирна. Всички останали се бяха навели по-близо до разказвачката, за да чуят историята. За чудеса, митове и убийства.

Изключение правеше Терез Брюнел. Тя стоеше край прозореца и слушаше разказа, но погледът й бе насочен навън. Наблюдаваше пътищата, които водеха към селото.

Слънцето грееше ярко и небето беше чисто. Прекрасен зимен ден. А зад нея се разказваше мрачна история.

— Момиченцата били отнети от майката и бащата още като бебета — продължи Мирна. — По онова време правителството нямало нужда да дава обяснения, но все пак се обосновало чрез добрия лекар, който намекнал, че макар да били свестни хора, съпрузите Уеле били умствено изостанали. Може би дори по рождение. Бивало ги да отглеждат крави и прасета, но не и пет малки ангелчета. Петзначките били дар от Бога, последното чудо, сътворено на Земята от брат Андре, и като такива принадлежали на цял Квебек, а не на някакъв фермер, който едва свързвал двата края. Освен това доктор Бернар намекнал, че съпрузите Уеле получили щедро заплащане, за да се откажат от момиченцата. И хората повярвали.

Клара погледна Габри, той погледна Оливие, а той — Рут. Всички бяха вярвали, че петзначките са били продадени от алчните си родители. Това беше ключов момент в приказната история. Сестрите не само били родени, но след това били спасени.

— Петзначките се превърнали в сензация — разказваше Мирна. — Хората по цял свят, угнетени от Голямата депресия, жадно търсели новини за бебетата чудо. Тези дечица сякаш били доказателство, че доброто съществува, дори и в толкова лоши времена.

Мирна държеше плика, в който бяха пъхнати листовете, старателно изписани от Арман Гамаш предишната нощ. В два екземпляра. Един за колежката му. Един за Мирна. Детективът знаеше, че Мирна бе обикнала Констанс и заслужава да разбере какво се е случило с приятелката й. Не бе подготвил коледен подарък за книжарката от Трите бора, но й бе подарил това.

— Бернар и правителството били наясно, че чрез момичетата могат да натрупат цяло състояние. Филми, сувенири, тематични екскурзии. Книги и статии в списания. Всичко, посветено на техния чуден живот.

Мирна подозираше, че Арман няма да е възхитен от факта, че разказва на всички какво е прочела в писмото му. Всъщност детективът с големи печатни букви бе написал "Поверително" на първата страница. А сега тя безгрижно споделяше всичко. Но когато бе видяла тревогата, изписана на лицата на своите съселяни, когато бе усетила колко сериозно бе положението, което ги притискаше, бе решила да ги разсее, за да не мислят за страховете си.

А какво можеше да свърши тази работа по-добре от една приказка за алчност и за любов, и то изкривена и истинска? За тайни и за гняв, за непоправимо ранени сърца. И накрая — убийство. Убийства.

Мирна вярваше, че главният инспектор би могъл да й прости. Надяваше се да получи възможност да поиска прошка.

— И животът наистина бил чуден за петте момиченца — продължи тъмнокожата книжарка, като се огледа в ококорените и напрегнати погледи около себе си. — Правителството им построило съвършената къщичка, като излязла от приказките. С градинка и с бяла оградка, която държала зяпачите надалеч, а на момичетата не позволявала да излязат. Петзначките се обличали с красиви дрешки, имали частни учители и вземали уроци по пиано. Имали играчки и сметанови тортички. Имали си всичко. Освен уединение и свобода. Това е проблемът на живота в златна клетка. В нея нищо не може да процъфтява.

В крайна сметка и най-красивото, затворено в такава клетка, изгнива.

— Изгнива ли? — обади се Габри. — Да не би да са се скарали?

Мирна го погледна:

— Едно от децата се настроило против останалите.

— Кое? — попита тихо Клара. — Какво се случило?

* * *

Гамаш спря пред къщата и докато слизаше от колата, едва не се подхлъзна на заледения тротоар. Преди да успее да позвъни, входната врата се отвори и той влезе.

— Момичетата са у съседката — обясни Вилньов. Явно осъзнаваше колко е важно посещението на детектива. Поведе го отново към кухнята, а там, на масата, лежаха две дамски чанти — една ежедневна и една официална.

Без да каже и дума, Гамаш отвори официалната чантичка. Беше празна. Опипа подплатата й, след това я вдигна да я огледа по-добре на светлината. Виждаше се, че неотдавна хастарът е бил зашит наново. Дали го бе сторила Одри, или полицаите, които бяха претърсили чантичката?

— Нали не възразявате да извадя подплатата? — попита главният инспектор.

— Правете каквото е необходимо.

Гамаш разкъса хастара и отново опипа вътрешността на чантата, но без резултат. И да е имало нещо там, вече го нямаше. Зае се с другата чанта и я претърси набързо, ала и в нея не откри нищо.

— Това ли беше всичко, намерено в колата на жена ви?

Вилньов кимна.

— Дадоха ли ви дрехите й?

— Онези, с които е била облечена? Предложиха да ми ги върнат, но аз им казах да ги изхвърлят. Не исках да ги виждам.

Макар и да се разочарова, Гамаш не беше изненадан. На мястото на мосю Вилньов и той би се чувствал по същия начин. Освен това подозираше, че ако Одри бе скрила нещо, то не беше в дрехите й за работа. А и да е било там, колегите му го бяха намерили.

— А роклята? — попита детективът.

— И нея не исках, но беше при останалите вещи, които ми донесоха.

Гамаш се огледа:

— Къде е?

— В кофата за боклук. Сигурно беше по-добре да я даря на някоя благотворителна организация, но просто нямах сили да се занимавам с това.

— Изхвърлили ли сте боклука?

Вилньов отведе посетителя си при кофите, които стояха до къщата, и Гамаш се разрови в тях, докато не намери изумруденозелената рокля. С етикет "Шанел".

— Не може да е тази — показа я главният инспектор на мосю Вилньов. — Пише, че е "Шанел". Не казахте ли, че Одри сама е ушила роклята си?

Мъжът се усмихна:

— Така е. Одри не искаше хората да разбират, че шие сама някои от дрехите си и роклите на децата, затова прикрепяше етикети на известни марки към тях.

Вилньов взе роклята, погледна етикета и поклати глава. Ръцете му бавно се стегнаха върху плата и след миг той вече го бе сграбчил здраво, а по бузите му се стичаха сълзи.

Няколко минути по-късно Гамаш сложи длан върху ръката на Вилньов и внимателно му помогна да отпусне стиснатите си юмруци. Сетне отнесе роклята вътре.

Опипа подгъва. Не намери нищо. Провери ръкавите. Отново нищо. Плъзна пръсти по извивката на врата. И там нямаше нищо. Докато… докато не стигна до долния ръб на умереното деколте. Там, където ставаше хоризонтално.

Взе ножицата, която Вилньов му подаде, и предпазливо разнищи шева. Той не беше минат на машина като останалите шевове на роклята, а много внимателно, бод по бод, бе направен на ръка.

Дръпна плата надолу и откри флашпамет.

ТРИЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Жан Ги Бовоар слезе от магистралата и зави по второкласния път. Главен комисар Франкьор и инспектор Тесие разговаряха на задната седалка. Бовоар не бе попитал защо пътуват към Трите бора, нито защо след тях караше бус на Sûretè без никакви обозначения.

Не го интересуваше.

Той бе просто шофьор. Правеше каквото му кажат. Без възражения. Научил се бе, че когато му пукаше, страдаше. Не можеше да понесе повече болка. Дори хапчетата вече не успяваха да я притъпят.

Затова Жан Ги Бовоар направи единственото, което му оставаше. Предаде се.

* * *

— Но нали Констанс е била последната жива петзначка? — попита Рут. — Как е възможно да я е убила някоя от сестрите й?

— Какво всъщност знаем за начина, по който са починали? — обърна се Мирна към възрастната поетеса. — Ти самата предположи, че падането по стълбите и смъртта на първата сестра…

— Виржини — вметна Рут.

— … не е била нещастен случай. Подозираш, че всъщност е било самоубийство.

— Но това беше само догадка — рече старицата. — Бях млада и си мислех, че в отчаянието има нещо романтично. — Замълча, докато милваше Роза по главата. — Може да съм объркала Виржини със себе си.

— Кой нарани те толкова непоправимо? — цитира Клара.

Рут отвори уста и за един момент съселяните й си помислиха, че може би ще отговори на този въпрос. Но след миг старата поетеса стисна устни.

— Ами ако си грешала за Виржини? — попита Мирна.

— Има ли някакво значение сега? — отвърна Рут.

Габри се намеси:

— Би имало значение, ако Виржини всъщност не е паднала по стълбите. Това ли е била тайната им? — обърна се той към Мирна. — Че Виржини изобщо не е мъртва?

Терез Брюнел отново се обърна към прозореца. Позволила си бе да хвърли поглед към стаята, към тесния кръг от хора, които слушаха страшната приказка. Но отвън се чу шум и привлече вниманието й. Наближаваше автомобил.

Всички го чуха. Пръв реагира Оливие — изправи се и бързо прекоси дървения под. Застана до Терез и надникна навън.

— Били Уилямс е — докладва русокосият собственик на бистрото. — Идва за обяд.

Останалите се поотпуснаха, но не напълно. Напрежението, което разказът на Мирна бе поразсеял, се завърна.

Габри бутна още две цепеници в печката. Всички усещаха студ, въпреки че стаята бе затоплена.

— Констанс се е опитвала да ми каже нещо — рече Мирна, като продължи оттам, докъдето бе стигнала. — И го е направила. Разказала ни е всичко, но ние не сме знаели как да свържем фактите.

— Какво ни е разказала? — попита Рут.

— С нас двете беше споделила, че обичала да играе хокей — припомни Мирна — и че това бил любимият спорт на брат Андре. Имали отбор и играели срещу децата от квартала.

— И какво? — сви рамене Рут, а Роза тихо изкряка в скута й: "Кво-кво-кво", все едно имитираше майка си.

Мирна се обърна към Оливие, Габри и Клара:

— Подари ви ръкавици и шалове, които беше изплела сама и ги бе украсила със символи, които описват живота на всеки от вас. Четките за рисуване на Клара…

— Не искам да знам какви са били вашите символи — каза, Никол на Габри и Оливие.

— На практика ни е пускала намеци — додаде Мирна. — Сигурно е било много изнервящо за нея.

— Изнервящо? — учуди се Клара. — Е, не е било чак толкова очевидно, да знаеш.

— Не и за теб — рече Мирна. — Не и за мен. Не и за когото и да било от присъстващите. Но на човек като нея, който не е свикнал да говори за себе си и за личния си живот, сигурно му се е струвало, че едва ли не ни крещи тайните си. Разбиращ, нали? Когато знаем нещо и пускаме намеци пред другите, тези намеци ни изглеждат съвсем очевидни. Сигурно си е мислела, че си има работа със сбирщина от идиоти, след като не сме схващали какво ни казва.

— Но какво все пак е искала да каже? — попита Оливие. — Че Виржини е жива?

— Оставила е последната подсказка под моята коледна елха, защото си е мислела, че няма да се върне — обясни Мирна. — На картичката пишеше, че това е ключът за дома й. Той щеше да отключи всички тайни.

— Нейният албатрос — добави Рут.

— Подарила ти е албатрос? — обади се Никол. В това село и сред тези хора вече нищо не можеше да я изненада.

Мирна се разсмя:

— В известен смисъл, да. Подари ми зимна шапка. Предположихме, че може тя да я е плела, но шапката изглеждаше твърде стара. Към нея беше пришит етикет. На него пишеше "МА".

— Ма — каза Габри, — значи е била на майка й.

— Ти как се обръщаше към твоята майка?

— Ма — отвърна Габри. — Мама.

Настъпи мълчание. Мирна кимна:

— "Мама". Не "ма". Това са инициали, както на всички други шапки. Мадам Уеле не е изплела тази шапка за себе си.

— Е, тогава чия е била? — попита Рут.

— На убиеца на Констанс.

* * *

Вилньов позвъни на звънеца и съседката му отвори вратата.

— Гаетан — посрещна го жената, — идваш да вземеш момичетата ли? Играят си в мазето.

— Non, merci, Селест. Всъщност исках да те попитам дали може да ползваме компютъра ти. Полицаите взеха моя.

Селест премести погледа си от Вилньов към едрия небръснат мъж с насинено лице и порязана буза. Не изглеждаше никак сигурна, че трябва да се съгласи.

— Моля те — рече Вилньов. — Важно е.

Селест отстъпи, но продължи внимателно да следи Гамаш с поглед, докато двамата мъже бързо крачеха през къщата към трапезарията, където върху малко бюро бе разположен лаптопът. Без да губи време, главният инспектор пъхна флашпаметта в USB порта. На екрана моментално се отвори прозорец.

Гамаш щракна върху първия файл. После върху следващия. Забелязваше различни думи.

Пропусклив. Некачествен. Разпадане.

Но една определена дума го накара да спре и да се втренчи в нея.

Опора.

Бързо започна да се връща назад, още по-назад, накрая спря да щрака и се изправи толкова рязко, че Селест и Гаетан отскочиха.

— Може ли да използвам телефона ви?

Без да дочака отговор, грабна слушалката и започна да набира.

— Изабел, не е тунелът. Мостът е. Мостът "Шамплен". Мисля, че експлозивите са закрепени за мостовите опори.

— Опитвах се да се свържа с вас, сър. Не искат да затворят тунела. Не ми вярват. Нито пък на вас. Щом отказват да затворят тунела, със сигурност няма да затворят и моста.

— Изпращам ти доклада по електронната поща — каза Гамаш и седна отново пред компютъра, като затрака по клавиатурата. — Ще имаш доказателство. Затвори моста, Изабел. Ако трябва, легни на платното, не ме интересува. И повикай екипа за обезвреждане на бомби.

— Да, сър. Patron, има още нещо.

Детективът се досети по интонацията й:

— Жан Ги?

— Не мога да го намеря. Не е в офиса, не е и у тях. Опитах да се свържа с него на мобилния му телефон. Изключен е.

— Благодаря ти за усилията — рече Гамаш. — Сега просто затвори моста.

Главният инспектор благодари на Селест и на Гаетан Вилньов и тръгна към вратата.

— Значи е мостът? — попита Вилньов.

— Съпругата ви е разбрала за плановете, свързани с него — потвърди Гамаш, след като вече бе извън къщата и бързо крачеше към колата си. — Опитала се е да ги спре.

— Затова са я убили — предположи Вилньов, вървейки след детектива.

Гамаш спря и се обърна към мъжа:

— Oui. Отишла е на моста, за да види с очите си. Имала е намерение да занесе доказателствата и това — той посочи флашпаметта — на коледното празненство. Щяла е да ги предаде на някого, за когото е смятала, че може да му има доверие.

— Убили са я — повтори Вилньов, като се мъчеше да проумее значението на тези думи.

— Не е паднала от моста — заяви Гамаш. — Убили са я долу, когато е слязла, за да огледа опорите.

Детективът се качи в колата си и заръча на вдовеца:

— Приберете дъщерите си. Отидете на хотел, вземете с вас и съседката, и нейното семейство. Не използвайте кредитната си карта. Плащайте в брой. Оставете мобилните си телефони в домовете си. Не напускайте хотела, докато не свърши всичко това.

— Защо?

— Защото изпратих файловете от компютъра на съседката ви и се обадих от телефона й. Ще разберат, че вече зная. И че вие знаете. Скоро ще дойдат. Тръгвайте. Побързайте.

Вилньов пребледня и отстъпи няколко крачки назад, сетне обърна гръб на колата и побягна през леда и снега, като викаше имената на дъщерите си.

— Сър — каза Тесие, свел поглед към съобщенията си, — трябва да видите това.

Подаде мобилния си телефон на главен комисар Франкьор.

Гамаш се бе върнал в дома на семейство Вилньов. От компютъра на съседката бе изпратен имейл до инспектор Лакост.

Когато Франкьор видя какво по-точно бе изпратил Гамаш, лицето му се вкамени.

— Залови Вилньов и съседката му — нареди тихо на Тесие. — Хвани и Гамаш и Лакост. Разчисти тази бъркотия.

— Да, сър.

Тесие знаеше какво означава "да разчисти бъркотията". Така бе "очистил" и Одри Вилньов.

Докато инспекторът даваше нареждания по телефона, главният комисар се загледа през прозореца на автомобила, а навън равните земеделски поля отстъпиха пред хълмове, гори, после и планини.

Франкьор знаеше, че Гамаш е все по-близо до целта си. Но те също бяха.

* * *

Главен инспектор Гамаш проточи врат и се опита да види какво причиняваше задръстването. Автомобилите по тясната квартална уличка едва помръдваха. На кръстовището с главния път детективът забеляза градски полицай и ограждения. Спря до колегата си.

— Продължавайте — нареди полицаят, без дори да погледне кой е шофьорът.

— Защо сме спрели? — попита Гамаш.

Служителят на реда го погледна така, сякаш беше ненормален.

— Не знаете ли? Парадът на Дядо Коледа. А сега тръгвайте, че пречите на движението.

* * *

Терез Брюнел стоеше встрани от прозореца и се вглеждаше през него.

Знаеше, че не остава много време.

И все пак слушаше разказа на Мирна. Историята с дълга опашка. Простираше се десетилетия назад в миналото. Почти отвъд паметта на живите.

Стигаше чак до един светец, едно чудо и една плетена коледна шапка.

— "МА" — рече Мирна. — Това бил ключът. Всички шапки, изплетени от майка им, били обозначени с етикетчета с инициалите им. "МК" като Мари-Констанс и така нататък.

— А какво означавало това "МА"? — попита Клара. Изброи наум имената на сестрите: Виржини, Елен, Жозефин, Маргьорит, Констанс. Никое не започваше с А.

Тогава очите на Клара се ококориха и блеснаха. Художничката погледна Мирна:

— Защо всички са си мислели, че са само пет? — попита. — Разбира се, че са имали и други.

— Какви други? — обади се Габри. Но Оливие вече бе схванал.

— Други деца — уточни русокосият мъж. — Когато им отнели момичетата, съпрузите Уеле си направили други деца.

Мирна кимаше бавно и наблюдаваше съселяните си, докато те постепенно осъзнаваха истината. Вече всичко изглеждаше толкова очевидно, колкото може би на Констанс й се бяха стрували очевидни намеците й. Но Мирна не бе проумяла този факт, докато не го бе прочела в писмото на Арман.

Когато отнели обичаните дъщери на Мари-Ариет и Изидор, те нямали друг избор, освен да си направят още деца.

В писмото си главен инспектор Гамаш обясняваше, че занесъл шапката в лаборатория за ДНК анализ. Открили бяха следи от неговото ДНК и от това на Мирна. Те двамата бяха докосвали шапката наскоро. Но резултатите бяха показали също наличие на ДНК от Констанс и от още един човек с много подобен генетичен профил.

Гамаш признаваше как е предположил, че става въпрос за бащата или за майката. Но лаборантът бе казал, че това ДНК вероятно принадлежи на друго дете от същото семейство.

— Друга сестра — каза Клара. — Мари-А.

— Но защо никой не е знаел за тази по-малка сестра? — попита Габри.

— Боже! — сопна се Рут и изгледа презрително едрия готвач. — Мислех си, че човек, който на практика е художествена измислица, би разбирал малко повече от митове.

— Е, ако видя горгона, веднага ще я разпозная. — Габри стрелна с изпепеляващ поглед старата поетеса, която сякаш се опитваше да го вкамени с взора си.

— Вижте — каза накрая Рут, — петзначките са били смятани за чудо, нали така? Щедра реколта, пожъната от безплодна земя. Прощалният дар на frére Андре. Е, какво щеше да стане, ако от същата майката се бяха пръкнали още деца? Чудото някак си се развенчава.

— Доктор Бернар и правителството смятали, че е снесла златните яйца и трябвало да спре дотам — допълни Мирна.

— Ако аз бях казал такова нещо, щяха да ме кастрират — промърмори Габри на Оливие.

— Че кой го интересува? — попита Оливие. — Искам да кажа, че петзначките са си били удивителни и това нямало да се промени, независимо колко на брой по-малки братя и сестри имали.

— Но били по-удивителни в качеството си на творение на благосклонния Господ — рече Мирна. — Правителството и Бернар ги представяли по този начин, за да изкарат пари. Не като цирково забавление, а като Божие творение. По времето на Голямата депресия и войната хората се тълпели да ги видят, но не защото били пет еднакви момиченца, а защото били символ на надеждата. Доказателство за съществуването на Бог. Щедър и благосклонен бог, който надарил една ялова жена с пет дечица. Но ако мадам Уеле изобщо не била ялова? Ако е родила и друго дете?

— А ако Христос не беше възкръснал? — обади се Габри. — Ако не бе превърнал водата във вино?

— Безплодието на мадам Уеле било жизненоважно за правителството и за Бернар. Ако не било то, нямало чудо — обясни Мирна. — Петзначките щели да бъдат просто интересен случай и нищо повече.

— Ако няма чудо, няма и пари — добави Клара.

— Затова следващото бебе заплашвало да срине всичко, което били съградили — предположи Рут.

— Щяло да им струва милиони долари — рече Мирна. — Детето трябвало да бъде скрито. Арман смята, че точно това се вижда в кадрите от кинопрегледа, когато Мари-Ариет затваря вратата на къщата след излизането на дъщерите си.

Всички си спомниха образа, запечатал се в умовете им. Малката Виржини реве. Опитва се да влезе вкъщи. Но вратата е затворена. Хлопната под носа й от собствената й майка. Не за да остави момичетата навън, а за да задържи по-малкото дете вътре. Да не допуска "МА" да се появи пред обектива на камерата.

— Констанс ни е казвала само едно за личния си живот — спомни си Габри, — че обичала да играе хокей със сестрите си. Но отборът по хокей се състои от шестима играчи, а не от петима.

— Именно — потвърди Мирна. — Когато Констанс ми разказа за отбора по хокей, изглежда, беше важно за нея, а на мен ми се стори просто като някакъв стар спомен. Като че ли изпробваше новопридобитата си свобода да споделя и бе решила да започне с нещо банално. Въобще не ми бе минало през ума, че това е ключът. Шест деца, а не пет.

— И аз не схванах — призна Рут, — а съм треньор на отбор.

— Ти си тиранин на отбор — заяде се Габри. — Не е същото.

— Но мога да броя — каза старицата. — Шестима играчи, не петима. — Замисли се за момент, докато разсеяно галеше главата и шията на Роза. — Представете си какво му е било на това дете. Изолирано, скрито. Гледало е как сестрите му се перчат под светлините на прожекторите, а то трябвало да се спотайва в тъмното. Като нещо срамно.

Всички мълчаха и се опитваха да си представят как се е чувствало детето. Имало е не само една разглезена сестра, а цели пет. И те не са били любимки само на родителите си, а на целия свят. Получавали са красиви рокли, играчки, бонбони, приказен дом. И цялото внимание.

А "МА" трябвало да стои настрана. Да се крие. В изгнание.

— И какво се случило? — попита Рут. — Да не би да твърдиш, че собствената сестра на Констанс я е убила?

Мирна вдигна плика, изписан грижливо с четливия почерк на Гамаш:

— Главен инспектор Гамаш вярва, че всичко е започнало с първата смърт. На Виржини. — Тъмнокожата книжарка се обърна към старицата. — Констанс е видяла какво се е случило. Елен също е била свидетел. Разказали са на останалите сестри и на никой друг. Това е била тайната им, която ги обвързвала.

— Тайна, която са отнесли в гроба — каза Рут. — Опитали се да я погребат. Виржини е била убита.

— Една от тях го е сторила — предположи Габри.

— Констанс е дошла, за да ти разкаже за това — рече Клара.

— След смъртта на Маргьорит най-накрая се е почувствала свободна да сподели — потвърди Мирна.

— Матей 10:36 — изрече Рут шепнешком. — "И врагове на човека са неговите домашни."

* * *

Жан Ги Бовоар шофираше по добре познатото шосе. Сега бе заснежено, но когато преди години го бе видял за пръв път, беше прашно. Клоните на дърветата, които сега стърчаха оголени над главата му, тогава бяха окичени с пъстра есенна премяна, а светлината прозираше през цветните листа. Кехлибарено, червено и топло жълто. Като витражни стъкла.

По онова време не бе обърнал внимание на красотата, която го обкръжаваше. Резервираността и цинизмът не му бяха позволили неприкрито да се диви на китното и спокойно селце, което се бе сгушило в долината.

Но го бе почувствал. Онова удивление. И покоя.

Днес обаче не чувстваше нищо.

— Колко още остава? — попита го Франкьор.

— Почти стигнахме — отвърна Бовоар. — Само няколко минути.

— Отбийте — нареди главният комисар и Бовоар се подчини.

— Ако главен инспектор Гамаш трябваше да си устрои база в селото, къде щеше да я разположи? — попита Франкьор.

— Гамаш ли? — изненада се Бовоар. Досега не бе осъзнал, че всичко това е свързано с Гамаш. — Той тук ли е?

— Просто отговорете на въпроса, инспекторе — обади се Тесие от задната седалка.

Бусът, в който бяха другите двама полицаи и оборудването, спря зад джипа, но двигателят остана да работи на празен ход.

Франкьор знаеше, че е ударил часът на истината. Дали Бовоар щеше да се дръпне и да откаже да разкрие информация, свързана с Гамаш? До този момент Франкьор не бе искал от него съзнателно да предаде бившия си началник, а просто да не прави нищо, за да му помогне.

Но сега от Бовоар се очакваше нещо повече.

Отговорът дойде без никакво възражение или колебание:

— В старата жп гара.

— Заведете ни там — нареди Франкьор.

* * *

Мирна все още държеше плика с написаното на ръка писмо от Арман Гамаш. В него той подробно разясняваше всичко, което знаеше или подозираше за убийството на Констанс Уеле и на сестра й Виржини повече от петдесет години преди това.

Констанс и Елен са станали свидетели. Виржини не се е препънала, нито сама се е хвърлила надолу по стълбите. Била е блъсната. А зад този тласък е стояла болка, трупана с години. Човек, който е бил пренебрегван, скриван, отхвърлян и отричан с години. Петзначките са получавали цялото внимание през всичкото това време. От целия свят. Но най-вече от мама и татко.

Когато момичетата се прибирали у дома — а това се случвало рядко — с тях се отнасяли като с принцеси.

Отношението към тях осакатило душата на едно друго дете. Променило го до такава степен, че от него не останало нищо добро. Ако момичетата били разглезени, то по-малкото дете в семейството било съсипано.

Сърчицето се пълнело с омраза. А когато детето пораснало, в голямото сърце се загнездила още по-голяма омраза.

Един ден Виржини залитнала на най-високото стъпало на дървеното стълбище и една ръка се стрелнала към нея. Можела да я улови, да я спаси. Но не го направила. Бутнала я и младата жена политнала надолу.

Констанс и Елен видели какво се случило, но решили да не казват на никого. Дали от гузна съвест, дали от почти натрапчивото желание да запазят личното си пространство неприкосновено, да запазят тайната. И животът, и смъртта им си били тяхна работа. Дори убийствата в семейството им били нещо лично, не за споделяне.

Гамаш бе обяснил всичко това в писмото си до Мирна, а сега Мирна го обясняваше на хората, които бе събрала в дома си. Скрила ги бе в дома си.

— Главният инспектор знаел, че търсеният човек трябва да отговаря на две характеристики — рече Мирна. — Инициалите му да са МА и на възраст да е между седемдесет и осемдесет години.

— Не е ли разполагал с регистър на ражданията? — попита Жером.

— Гамаш потърсил — отвърна Мирна, — но не намерил подходящ запис с фамилия Уеле нито в официалния регистър, нито в енорийския архив.

— Силните на деня може и да не са способни да създадат човек — рече Жером, — но могат да изтрият някого.

Пенсионираният лекар слушаше разказа, но не откъсваше очи от съпругата си. Силуетът на Терез тъмнееше край прозореца. В очакване.

— Докато разсъждавал върху случая, Арман разбрал, че има четирима души, които отговарят на описанието — продължи Мирна. — Първият бил Антоан, енорийският свещеник. Той му казал, че е станал свещеник години след като момичетата напуснали родното си място и това било вярно, но не си признал, че всъщност е израснал в околността. Вуйчото на петзначките споделил, че си е играл с Антоан, когато са били деца. Отец Антоан не излъгал, но и не казал цялата истина. Защо?

— Свещеникът заема длъжност, която би му позволила да подправи регистрите — отбеляза Клара.

— Точно така разсъждавал и Гамаш — потвърди Мирна. — Но трябвало да обмисли и ролята на вуйчото, Андре Пино. Мъжът бил няколко години по-млад от петзначките, разказвал как като малък е играл хокей с тях, освен това отишъл да живее при баща им Изидор и се грижел за него до смъртта му. Всички тези постъпки прилягат на един син. А накрая мосю Уеле му завещал семейната ферма.

— Но инициалите МА трябва да са на жена — вметна Клара. — Мари еди-коя си.

— Мари-Анет — рече Мирна. — Съседката на Констанс се казвала Анет. Тя била единствената, с която сестрите общували. Единствената, която била поканена на верандата им. На нас може да ни изглежда като някаква дреболия и дори да ни е смешно, но за петзначките, които постоянно са били изложени на хорските погледи и това им е нанесло тежки травми, жестът към съседката бил от особено значение. Възможно ли е Анет да е Виржини или пък по-малкото, изгубено дете от семейството?

— Но ако Констанс и Елен са били свидетели как тя е убила Виржини, биха ли искали отново да се виждат с нея? — попита Габри.

— Може да са й простили — предположи Рут. — Може да са разбрали, че ако те са били тежко травмирани, същото можело да се каже и за сестра им.

— А може да са предпочели да я държат близо до себе си — добави Клара. — По-добре познато зло, отколкото непознато.

Мирна кимна:

— Анет и съпругът й Албер вече живеели в квартала, когато сестрите се нанесли в съседната къща. Ако Анет била тяхна сестра, това означавало или че са й простили — Мирна се обърна към Рут, — или че са имали желание да я държат под око.

— Нея или него.

Всички погледнаха към Терез. Тя се взираше през прозореца, но явно бе слушала внимателно.

— Него ли? — учуди се Оливие.

— Албер, съседа — уточни Терез. Дъхът й замъгляваше стъклото на прозореца. — Може би не жена му е била сестра на петзначките, а той е бил техен брат.

— Права сте — потвърди Мирна и внимателно остави писмото на Гамаш на масата. — Експертът от лабораторията на Sûretè бил убеден, че третата ДНК проба е от мъж. Мари-Ариет изплела онази зимна шапка с ангелчета за сина си.

— Албер — обади се Рут.

След като Мирна не отговори, всички насочиха поглед към нея.

— Ако Изидор и Мари-Ариет са се сдобили със син — рече книжарката, — как биха го кръстили?

Настъпи тишина. Дори Роза бе спряла тихото си крякане.

— Старите грехове хвърлят дълги сенки. — Погледите се обърнаха към полицай Никол. — Как започнало всичко? Кой сътворил чудото?

— Frére Андре — промълви Клара.

— Андре — изрече Рут ясно насред притихналата стая. — Трябва да са го кръстили Андре.

Мирна кимна:

— Гамаш смята, че е така. Според него Констанс се е опитвала да ми каже точно това, когато ми е подарила шапката. Мари-Ариет я е изплела за сина си, който носел името на техния ангел хранител. Трябва да се изчакат резултатите от ДНК теста, но главният инспектор е почти сигурен, че Андре Пино е брат на петзначките.

— Но МА… — зачуди се Габри. — Какво означава М тогава?

— Марк. Всички деца в семейството на Мари-Ариет са носели двойно име, като за момичетата първото винаги е било Мари, а за момчетата — Марк. Гамаш го е разбрал, когато е посетил гробището в двора на църквата. Синът е бил кръстен Марк-Андре, но са го наричали просто Андре.

— Брат Андре — рече Габри. — Буквално.

— Това се е опитвала да ни каже Констанс — повтори Мирна. — Точно това ни е казала. И по-конкретно на мен. Спомена, че хокеят бил любимият спорт на брат Андре. Аз съм решила, че говори за монаха, а не за брат си. За шестото дете в семейството. Кръстено на светеца, който сътворил чудо.

— Убил е Констанс, за да не може тя да ти разкаже как е убил Виржини — каза Клара. — Това е била тайната, която сестрите са пазели през всичките тези години. Тайната, която ги е държала в плен дълго след като хората вече не надничали в живота им.

— А откъде е знаел, че Констанс ще разкрие истината? — попита Оливие.

— Не е знаел — рече Мирна, — но Гамаш вярва, че са поддържали връзка. Андре Пино твърдял, че не знае къде живеят сестрите, но по-късно споменал, че им написал писмо, за да ги уведоми за смъртта на баща им. Знаел е адреса им. Това означава, че са имали някакъв контакт. Странното е, че Пино излъгал. Гамаш предполага, че Констанс вероятно му е казала какви планове има за Коледа — че смята да посети своята приятелка и бивша психотерапевтка. Пино се изплашил. Явно подозирал, че след смъртта на Маргьорит Констанс била готова да сподели тайната си с някого, преди да настъпи и нейният час. Искала истината за смъртта на Виржини да излезе наяве. Пазела тази тайна дълги години, но сега копнеела да се освободи от нея не само заради себе си, а и заради паметта на Виржини.

— Затова я убил — заключи Рут.

Жером забеляза как гърбът на Терез се напрегна, а след това отвън се чу шум. Изправи се и с бързи крачки се приближи до съпругата си.

Погледна през прозореца. По хълма много бавно се спускаше голям черен джип, следван от бус.

— Пристигнаха — обяви Терез Брюнел.

ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

Арман Гамаш се качи на моста "Шамплен". Все още нямаше никакви признаци, че може да бъде затворен, но главният инспектор знаеше, че ако някой е способен да го постигне, това е Изабел Лакост.

Гъмжеше от автомобили, а пътят все още бе покрит със сняг. Гамаш подмина една кола и надзърна в нея. На предните седалки имаше мъж и жена, а отзад бе настанено бебе, закопчано с колани в детско столче. През две ленти забеляза девойка, която беше сама в колата си, почукваше с пръсти по волана и кимаше в такт с музиката, която слушаше.

Червените светлини на стоповете грейнаха. Движението се забави. Едва помръдваха. Автомобилите почти бяха залепени един зад друг.

А пред тях се издигаше огромната стоманена конструкция.

Гамаш не разбираше много от инженерство. Не знаеше нищо за тестовете за натоварване, нито за свойствата на бетона. Но беше наясно, че по този мост всеки ден минаваха сто и шейсет хиляди коли. Това бе най-натовареният мост в Канада и всеки момент щеше да бъде взривен и да рухне в река Сейнт Лорънс. Зад това нямаше да стои някой откачен чуждестранен терорист, а двама от най-уважаваните хора в Квебек.

Министър-председателят и началникът на полицията.

Отнело бе известно време на Гамаш да се досети каква бе мотивацията им, но мислеше, че вече я разбира.

С какво този мост се различаваше от другите мостове, от тунелите, от занемарените надлези? Защо бяха избрали точно него?

Трябваше да има причина и цел. Може би парите. Ако мостът рухнеше, трябваше да бъде възстановен. А това означаваше поръчки за стотици милиони долари, които можеха да се озоват в нечии джобове из цял Квебек. Но Гамаш знаеше, че не става въпрос само за пари. Познаваше Франкьор и разбираше какво го мотивира. Едно-единствено нещо. Винаги бе то.

Жаждата за власт.

По какъв начин разрушаването на моста "Шамплен" щеше да му даде повече власт, отколкото той вече имаше?

От прозореца на една кола в съседната лента надникна момченце. Погледна право към главния инспектор. И се усмихна.

Гамаш му отвърна с усмивка. Принуден бе да спре колата си и да се нареди на дългата опашка от неподвижни автомобили насред моста. Дясната ръка на детектива трепереше леко и той стисна волана още по-здраво.

Всичко бе започнало от Пиер Арно преди десетилетия в онзи отдалечен резерват на индианците.

Там Арно се бе запознал с друг млад мъж, който бил в началото на кариерата си. Жорж Ренар.

Бъдещият главен комисар работел в местния участък на Sûretè, а Ренар бил инженер от компанията "Акведукт", която строяла язовирната стена.

И двамата били умни, енергични и амбициозни и всеки от тях отключил нещо в другия. Така с времето умните младежи станали хитри. Енергичността им се превърнала в маниакалност. Амбициозността — в безмилостност.

Сякаш съдбоносната им среща променила самите гени на тези мъже. Дотогава и двамата били целеустремени, но все пак свестни. Имали граници, които не прекрачвали. Но когато Арно се запознал с Ренар, а Ренар се запознал с Арно, тези граници се стопили.

Гамаш бе работил с Пиер Арно и дори се бе възхищавал на някои черти от характера му. Но сега, докато бавно напредваше в задръстването към най-високата точка на моста, си задаваше въпроса какво щеше да се случи с Арно, ако не бе срещнал Ренар?

А какво ли щеше да стане с Ренар, ако не бе срещнал Арно?

Гамаш бе виждал при други хора последствията от неправилния избор на близко обкръжение. Един човек с леко съмнителен морал беше проблем. Двама такива на едно място бяха катастрофа. Нужна бе само една съдбоносна среща. И някой, който да ти казва, че най-подлите ти желания и най-долните ти мисли всъщност не са чак толкова лоши. Дори да споделя същите желания и мисли.

Тогава немислимото се обмисляше. И планираше. Накрая планът влизаше в действие.

Жорж Ренар бе участвал в построяването на огромната водноелектрическа централа "Ла Гранд". Значи бе способен и да я срине. С помощта на Пиер Арно.

Ролята на Арно бе елементарна и болезнено лесна. Хората, които вербуваха за терористични организации, за полицията и за армията, разчитаха на една проста истина: ако успееш да хванеш някого, докато е още млад, после можеш да го накараш да направи почти всичко.

И Арно бе сторил точно това. Години по-рано бе напуснал резервата на индианците кри и се бе издигнал до поста на главен комисар в Sûretè du Quèbec. Но бе запазил влиянието си в северните райони. Там го уважаваха. Гласът му се чуваше.

Арно бе изпратил свои служители на ключови позиции в резервата. Задачата им била да открият, а ако е нужно и да създадат, най-недоволните и най-ощетените хлапета сред местните индианци. Да поощряват омразата им. Да я подсилват и да я възнаграждават.

Децата, които не се поддавали или заплашвали да разкажат на някого за разговорите с тези служители, ставали жертви на "инциденти". Или на "самоубийства". Изчезвали безследно в горите.

Избраните били две малтретирани и отчаяни момчета, които пораснали и станали младежи, дишащи лепило и склонни към насилие. Те били най-недоволните. С най-големи вътрешни празноти.

Качили ги на два камиона, натоварени с експлозиви, и ги насочили към най-слабите места на язовирната стена. Казали им, че ще умрат, но като истински герои. Като звезди. Щели да се пеят песни за тях. Щели да се разказват и преразказват истории за смелостта им. Да се превърнат в легенда. Мит.

Ренар бе осигурил информацията за слабите места на язовирната стена. За уязвимите й точки. С такава информация можел да разполага само човек, който е участвал в строежа на съоръжението.

Това беше първият им план, но Гамаш го бе осуетил. В последния момент. Множество млади служители бяха загинали под негово командване. Почти бе загубил Жан Ги.

Може би все пак бе загубил Жан Ги, помисли си Гамаш.

Вече наближаваше най-високата точка на моста. От двете му страни се извисяваха огромните стоманени подпори. Момченцето в съседната кола бе заспало, главата му бе клюмнала и русата му коса бе притисната от вътрешната страна на стъклото. Главният инспектор виждаше, че на предните седалки са бащата, който шофираше, и майката, която държеше голям опакован подарък в скута си.

Да, Гамаш бе спрял разрушаването на язовирната стена, но не бе успял да стигне до дълбините на покварата. Тъмното й ядро бе оцеляло и продължаваше да се разраства. След като се бе отърсила от временното поражение, тази поквара бе станала още по-тъмна и по-силна.

Арно бе влязъл в затвора, а мястото му бе заел неговият заместник. В лицето на Силвен Франкьор премиерът Жорж Ренар бе открил истинското си вдъхновение. Човек, с когото толкова си приличаха, сякаш бяха двете половинки на едно цяло. А когато се събрали заедно, резултатите били катастрофални.

Променил се обектът, но не и крайната цел.

Причината, поради която мостът "Шамплен" бе съвършената мишена, всъщност бе много проста.

Мостът представляваше федерален обект.

А ако той паднеше и погребеше под себе си хиляди хора, вината щеше да бъде хвърлена върху правителството на Канада заради продължаващите години наред административни неуредици, небрежност, некачествени материали и корупция.

Всичко това бе документирано от Министерството на транспорта на провинция Квебек.

От отдела, където бе работила Одри Вилньов.

По телевизионните екрани в цял свят денонощно щяха да се въртят кадри от ужасяващата трагедия. От страниците на вестници и списания щяха да гледат лицата на загиналите родители, деца и семейства.

Гамаш се огледа, плъзна поглед по автомобилите около себе си и го спря отново върху момченцето в съседната кола. Вече беше будно. Зяпаше навън с оцъклени от скука очи. Изведнъж детето се загледа в стъклото, което се бе запотило от дъха му. Вдигна пръст и написа нещо.

"инаД" — прочете детективът.

Казваше се Дани.

Това момченце носеше същото име като сина на Гамаш. Даниел.

Ако смъртта го застигнеше точно сега, дали щеше да е бърза? Дали Дани щеше да разбере какво се случва?

Да, снимките им щяха да се въртят в новинарските емисии. Имената им щяха да бъдат изписани на паметни плочи. Мъченици в името на каузата.

А хората, които отговаряха за моста — канадското правителство — щяха да бъдат обявени за злодеи и демонизирани.

Гамаш прочете надписа върху калната табелка с регистрационния номер на колата отпред: "Je me souviens". Девизът на Квебек. "Аз помня". Никога, никога нямаше да забравят деня, в който бе рухнал мостът "Шамплен".

Целта на престъпния план от самото начало не бяха парите, освен като средство за корупция. За купуване на мълчание и подчинение.

Ставаше въпрос за власт. Политическо влияние. Длъжността на премиер на провинция не удовлетворяваше Жорж Ренар. Искаше да бъде бащата на една нова държава. По-скоро бе готов да управлява в ада, отколкото да служи в рая.

За да постигне целта си, трябваше само да произведе гняв, а после да го насочи към федералното правителство. Щеше да убеди народа, че мостът се е срутил, защото управляващите на Канада съзнателно са използвали некачествени материали. Щеше да накара хората да вярват, че федералното правителство не го е грижа за гражданите на Квебек.

Думите му щяха да имат още повече тежест не защото самият той беше сепаратист, а именно защото не беше. Жорж Ренар бе федералист откакто се помнеше. През цялата си политическа кариера бе подкрепял оставането на Квебек в Канада. Аргументът му за отделяне щеше да има още повече сила, защото щеше да идва от човек, който никога не бе подкрепял тази кауза, не и до деня на ужасяващата катастрофа.

До Нова година Квебек щеше да обяви независимост. Денят, в който мостът "Шамплен" бе рухнал, щеше да е техният Ден на Бастилията. А жертвите щяха да се превърнат в легенди.

* * *

— Къде отиват? — прошепна Жером.

Тримата с Терез и полицай Никол се бяха скупчили около прозореца на Мирна и наблюдаваха как непознатият джип бавно заобикаля селския площад и тръгва по каменния мост.

— Към старата железопътна гара — рече Никол. — Преди време главен инспектор Гамаш устройваше временния си щаб там.

— А те откъде знаят? — попита Жером.

— Възможно ли е да са хванали главния инспектор? — зачуди се Никол.

— Никога не би ги завел там — каза Терез.

— Някой трябва да слезе — обади се Клара.

Присъстващите в стаята се спогледаха.

— Аз ще отида — заяви Никол.

— Не, трябва да е някой от нас — рече Клара, — някой от селото. Когато отидат в старата гара и не намерят нищо там, ще се върнат и ще разпитват. Някой трябва да им отговори, иначе ще разбият всичко на пух и прах.

— Според мен трябва да гласуваме — предложи Габри.

Всички бавно се обърнаха и погледнаха към Рут.

— А, не, не ме гледайте. Няма да ме изхвърляте зад борда — сопна се старата поетеса и заговори на Роза, докато я милваше по главата: — Всичките са лайнари, нали? Да, да, така е.

— Аз знам за кого ще гласувам — рече Габри.

— Аз ще отида.

Оливие бе произнесъл тези думи и вече вървеше решително към стълбището, по което се слизаше от мансардата на Мирна до книжарницата й.

— Почакай! — Габри хукна след него. — Остави Рут да иде.

— Вие трябва да отидете.

Сега бе проговорила комисар Терез Брюнел. Ясно и непоколебимо. Взела бе нещата в свои ръце. Всички хора, събрали се в мансардния апартамент, се извърнаха към нея. Думите й бяха насочени към Оливие.

— Върнете се в бистрото и ако влязат, преструвайте се, че не знаете кои са. Просто туристи, нищо повече. Ако се представят като служители на Sûretè, попитайте ги дали търсят главния инспектор…

Възраженията на останалите я прекъснаха, но Терез вдигна ръка.

— Вече знаят, че е бил тук по повод разследването на случая "Уеле". Няма смисъл да отричате. Всъщност е най-добре да се държите колкото се може по-услужливо. Трите бора трябва да изглежда така, сякаш няма нищо за криене. Разбрахте ли?

— Нека дойда и аз — предложи Габри с широко отворени очи.

— Да, гласуваме да отиде — заяви Рут, като вдигна ръка.

— Ти си най-добрият ми приятел — погледна Оливие партньора си. — Най-голямата ми любов. Но не би могъл да излъжеш, дори животът ти да зависеше от това. За щастие, аз мога и съм го правил. — Погледна съселяните си. — Всички знаете, че е така.

Някои направиха вял опит да отрекат, но това беше самата истина.

— Разбира се, просто се подготвях за днешния ден — добави Оливие.

— Тъпакът лъже и в момента — каза Рут почти със съжаление и застана до собственика на бистрото. — Трябват ти клиенти. И без това няма да ми се отрази зле един скоч.

Терез Брюнел се обърна към Мирна и й каза с извинителен тон:

— Добре е и вие да слезете.

— Ще отворя магазина — кимна книжарката.

Клара понечи да се присъедини към съселяните си, но комисар Брюнел я спря:

— Съжалявам, Клара. Виждала съм картините ви. Мисля, че и вие не сте много добър лъжец. Не можем да поемем този риск.

Художничката изгледа възрастната дама, а след това се обърна и отиде при приятелите си, които се бяха скупчили пред стълбището.

— И Мирна ще има нужда от клиент в книжарницата си — рече Клара. — Отивам с нея.

— Наричай я библиотека, скъпа — обади се Рут, — иначе ще разберат, че само се преструваш.

Старицата погледна Жером, посочи с показалец слепоочието си, описа няколко кръга с пръста си и завъртя очи.

— Пуснете Кракена[91]! — обяви Габри и изпрати приятелите си с поглед.

— Сигурно искате да кажете "Пуснете хакера" — пошегува се Жером, сетне се обърна към Терез и промълви: — Обречени сме.

* * *

— Разбийте я.

Главен комисар Франкьор кимна към вратата на старата железопътна гара.

Бовоар се приближи, натисна дръжката и отвори вратата с думите:

— Тук никой не се заключва.

— Трябва да гледат повече новини — рече Франкьор. Тесие влезе в сградата, следван от двамата едри полицаи от Sûretè.

Жан Ги Бовоар отстъпи встрани. Оттегли се. Наблюдаваше, сякаш пред него се прожектираше филм, с който няма нищо общо.

— Само пожарна кола и екипировка — докладва Тесие, когато излезе от сградата минута-две по-късно. — Няма и следа от нищо друго.

Франкьор се вгледа внимателно в Бовоар. Дали не им се подиграваше?

— Къде другаде може да са?

— В бистрото, предполагам.

Качиха се в автомобилите, минаха отново по каменния мост и паркираха пред селското заведение.

— Вие познавате тези хора — каза Франкьор на Бовоар. — Елате с мен.

Бистрото беше почти празно. До прозореца седеше Били Уилямс, отпиваше от бирата си и хапваше пай. В единия ъгъл се бе разположила Рут с Роза. Възрастната поетеса четеше нещо.

Камините в двата противоположни края на помещението бяха запалени. В тях горяха и пращяха кленови й брезови цепеници.

Жан Ги Бовоар огледа познатото помещение, но нищо не трепна в сърцето му.

Срещна очите на Оливие и видя как се разширяват от изненада.

Собственикът на бистрото наистина бе изненадан. Стъписа се не само от това, че виждаше Бовоар, а и че инспекторът бе в такава компания и в такова състояние. Изглеждаше празен, сякаш само полъх на вятъра или една лоша дума бяха способни да го повалят.

Оливие лепна усмивка на лицето си, но сърцето му хлопаше като обезумяло. Заобиколи дългия излъскан бар, излезе пред него и посрещна гостите си с думите:

— Инспектор Бовоар! Главният инспектор не спомена, че ще дойдете.

Тонът му беше твърде сърдечен и собственикът на бистрото мислено се смъмри да понамали ентусиазма.

— Главен инспектор Гамаш? — заговори другият мъж. Оливие неволно усети обаянието му и огромната притегателна сила, която струеше от увереността и авторитета на този човек. — Виждали ли сте го?

Това беше мъж, свикнал да се разпорежда. Беше малко над шейсетгодишен, с прошарена коса и атлетична фигура. Очите му бяха проницателни, търсещи. Движеше се с непринудена грация, като хищник.

До този жизнен човек Бовоар сякаш се стопяваше още повече. Превръщаше се в мърша. Труп, който още не беше разкъсан, но над него вече кръжаха лешояди.

— Разбира се — отвърна Оливие. — Главният инспектор е тук от… — замисли се —… почти една седмица, ако не се лъжа. Мирна го повика, когато приятелката й Констанс изчезна.

Русокосият мъж понижи глас и се озърна, сетне се наведе към Бовоар:

— Не знам дали разбрахте, но Констанс е била една от петзначките Уеле. Последната. Убили са я.

Оливие изглеждаше така, сякаш нямаше нищо на света, което можеше да му достави по-голямо удоволствие.

— Гамаш ни разпитваше. Пусна ни един филм, някакъв стар кинопреглед с петзначките. Вие гле…

— Къде е той сега? — попита непознатият мъж, като прекъсна бърборенето на Оливие.

— Главният инспектор ли? Не знам. Колата му не е ли отвън?

Собственикът на бистрото надзърна през прозореца и добави:

— Закуси в пансиона. Моят партньор Габри му приготви…

— Сам ли беше?

— Ами да. — Оливие премести поглед от по-възрастния мъж към Бовоар. — Обикновено е с вас, но сега каза, че сте имали друг ангажимент.

— И нямаше други хора с него? — отново попита непознатият.

Оливие поклати глава. Беше много умел лъжец, но знаеше, че гледа в очите човек, който го превъзхожда в изкуството на измамата.

— Главният инспектор не си ли устрои временен щаб? — поинтересува се мъжът.

Собственикът на бистрото отново поклати глава и не посмя да продума.

— Къде работеше?

— Тук или в пансиона — рече Оливие.

Непознатият се озърна, плъзна поглед покрай старицата и патицата и го спря върху Били Уилямс. Тръгна през бистрото към него.

Оливие наблюдаваше с растящо безпокойство. Имаше вероятност Били Уилямс да си каже всичко.

— Bonjour — поздрави го Франкьор.

В отговор Били Уилямс вдигна бирата си. На масата пред него бе сервирано огромно парче лимонов пай с целувки.

— Познавате ли главен инспектор Гамаш?

Били кимна и взе вилицата.

— Можете ли да ми кажете къде е?

— Няма дъга биде.

— Pardon?

— Няма дъга биде — повтори Били по-ясно.

— Търся главен инспектор Гамаш. — Франкьор премина от френски на английски и се постара да говори много, много бавно на този селяндур, който стоеше пред него. — Аз съм му приятел.

Били замълча за няколко секунди, после отговори също толкова бавно:

— Дама сей нивите.

Франкьор се вгледа в Били и след миг се извърна.

— Френски ли говори, или английски? — попита.

Оливие сви рамене, докато Били тъпчеше в устата си голямо парче пай, и мислено го благослови.

— Не знаем със сигурност — рече.

— Знаете ли къде е пансионът? — обърна се Франкьор към Бовоар. Инспекторът кимна. — Заведете ме там.

— Да ви предложа по едно кафе, преди да тръгнете? Обядвали ли сте?

Но двамата мъже вече бяха обърнали гръб на Оливие и излизаха. Собственикът на бистрото се върна зад бара, но остана нащрек. Не смееше да покаже колко сломен се чувства.

Оливие Брюле бе разбрал, че гледа в очите човек, който бе способен да го убие, ако се наложеше. А дори и да не се налагаше, осъзна Оливие. Просто така.

— Дама сей нивите — прошепна русокосият мъж.

* * *

Катастрофа някъде след моста бе блокирала движението досега. Безобидно огънати брони бяха станали причина за голямото задръстване.

Гамаш се измъкна от него и забеляза, че Дани, сестра му и родителите им също успяха да слязат от магистралата и вече влизаха в предградието Бросар. Невредими.

Но други Данита тъкмо наближаваха моста. Още родители, баби и дядовци и щастливи дечица в празнично настроение. Надяваше се, че Изабел Лакост ще пристигне скоро.

Главен инспектор Гамаш натисна газта. До Трите бора му оставаше още поне час път дори ако настилката беше суха. Позволи си да кара толкова бързо, колкото му стискаше. И малко отгоре.

* * *

Франкьор и Тесие претърсиха пансиона. Намериха следи от един-единствен гост — главен инспектор Гамаш. В банята му откриха тоалетни принадлежности. Стените на душкабината и сапунът все още бяха влажни, а в гардероба имаше окачени и сгънати дрехи. Стаята ухаеше деликатно на сандалово дърво.

Франкьор погледна през прозореца към селския площад и улицата, която го опасваше. Имаше няколко паркирани коли, но никоя от тях не беше волвото на главен инспектор Гамаш. И бездруго знаеха. Проследили го бяха първо до затвора, след това до дома на семейство Вилньов в Монреал. После пристигна информация, че е изпратил на инспектор Лакост имейл с прикачен голям файл, като е използвал компютър в къщата в съседство с Вилньов.

Агенти пътуваха към домовете на Лакост, Вилньов и неговата съседка. Продължаваше и издирването на Гамаш. Следваха сигналите от мобилния му телефон и от проследяващото устройство в колата му. Всеки момент щяха да го хванат.

Франкьор се обърна към Бовоар, който стоеше насред стаята като истукан.

— Излъга ли ни собственикът на бистрото? — попита главният комисар.

Насоченият директно към него въпрос сепна Бовоар.

— Възможно е. Той лъже доста често.

Чуха ругатни и когато се обърнаха, видяха как Тесие ръчка с пръст устройството си.

— Шибана мъртва зона — беснееше инспекторът. Посегна към стационарния телефон.

Докато Тесие набираше централата на Sûreté, Франкьор продължи разговора си с Бовоар:

— Гамаш е бил тук, но къде са останалите?

В погледа на Бовоар се четеше недоумение:

— Кои останали?

— Търсим комисар Брюнел и съпруга й. Според мен онзи човек в бистрото ни излъга. — Гласът на Франкьор бе приятен и разумен. — Гамаш може и да е заминал, но мисля, че те още са тук. Трябва да го убедим да ни каже истината.

— Екипите се приближават до целите си — прошепна Тесие на началника си, докато слизаха по стълбите към изхода. — Следват сигнала от колата на Гамаш. Ще го заловят до няколко минути.

— Знаят какво да правят, нали?

Тесие кимна.

— Какво беше последното съобщение, което Гамаш изпрати като отговор до зоопарка в Гранби? — попита Франкьор, когато излязоха на верандата.

— "Идете при Емили."

— Добре. — Франкьор се обърна към Бовоар с въпроса: — Коя е Емили?

— Не знам.

— Тогава какво е имал предвид Гамаш, като е поръчал на съпрузите Брюнел да идат при Емили? — тросна се главният комисар. — В това село има ли Емили?

Бовоар смръщи вежди:

— Имаше една, но тя почина преди няколко години.

— Къде живееше?

Инспекторът посочи надясно. Там, от другата страна на улица "Олд Стейдж", се намираше домът на Емили Лонпре — с просторна веранда отпред, с дървена облицовка, с прозорци, разделени с мулион, и тухлен комин.

Пътечката до входната врата бе разчистена от снега.

При последното идване на Бовоар в Трите бора къщата на Емили Лонпре беше празна. Но сега не беше.

* * *

— Божичко — възкликна Жером, застанал край прозореца в апартамента на Мирна и загледан навън. — Води ги право към дома на Емили.

— Кой? — попита Габри. Едрият мъж седеше край печката с полицай Никол, а съпрузите Брюнел наблюдаваха през прозореца и докладваха какво се случва.

— Инспектор Бовоар — рече Терез. — С Франкьор е.

— Невъзможно! — Габри скочи на крака и отиде до прозореца, за да се увери със собствените си очи.

Когато хвърли бърз поглед през заскреженото стъкло, Габри видя как широкоплещести полицаи влизат в дома на Емили. Жан Ги Бовоар не отиде с тях. Стоеше на покритите със сняг стъпала и оглеждаше селото. Габри се дръпна от прозореца само миг преди очите на Бовоар да се спрат на него.

— Не мога да повярвам! — прошепна готвачът.

— Инспектор Бовоар се бори със зависимост — обясни Терез, застанала от другата страна на прозореца. — От известно време е пристрастен към болкоуспокояващите.

— Откакто се случи онова във фабриката — промълви тихо Габри. — Зная. Но си мислех…

— Да, всички си мислехме — рече Терез. — Надявахме се. Зависимостта е ужасно нещо. Ограбва здравето, приятелствата, семейството и кариерата на човек. Разсъдъкът му. Открадва му душата. И когато вече не е останало нищо друго, отнема и живота му.

Габри се осмели да надникне за миг през прозореца. Бовоар все още стоеше на верандата и гледаше право напред. Имаше вид на човек, лишен от всичко, останал без нищо.

— Никога не би се обърнал срещу Гамаш.

— Жан Ги Бовоар не би постъпил така, прав сте — обади се Жером. — Но опиатите нямат приятели, нямат лоялност. Готови са на всичко.

— Може да се каже, че инспектор Бовоар е най-опасният от всичките хора, които пристигнаха преди малко — рече комисар Брюнел.

* * *

— Били са тук — каза Франкьор, след като излезе от къщата на Емили. — Но са си тръгнали. Трябва да изтръгнем истината от онзи собственик на бистрото.

— Знам къде са.

Бовоар слезе от верандата на Емили Лонпре и посочи.

ЧЕТИРЕСЕТА ГЛАВА

Необходими им бяха броени секунди, за да разбият катинара и да влязат в сградата на училището.

Тесие прекрачи прага първи, а след него вървяха двамата едри полицаи. Силвен Франкьор влезе последен и се озърна. Монитори, кабели, жици и кутии бяха струпани пред едната стена. В кръг около още топлата печка бяха подредени пет празни стола.

Франкьор си свали ръкавиците и протегна ръка над капака на чугунената печка.

Да. Били са тук, и то неотдавна. Бързали са да напуснат и са изоставили всичката техника, която ги уличаваше. Гамаш, съпрузите Брюнел и полицай Никол са били принудени да прекратят работа и да избягат. Не можеха да нанесат повече вреди. Въпрос на време бе да ги намерят.

— Как се досетихте? — обърна се Франкьор към Бовоар.

— Училището не работи от години — обясни инспекторът, — но пътят до него беше разчистен. Като пътеката до къщата на Лонпре.

— Гамаш май има навик да зарязва разни места — отбеляза главният комисар. — И хора.

Обърна гръб на Бовоар и отиде при останалите, които разглеждаха компютрите.

Жан Ги постоя за кратко, след това излезе.

Ботушите му скърцаха в снега, докато прекосяваше селския площад, който беше много, много тих. Подозрително тих. Обикновено децата играеха хокей върху замръзналото езеро, а родителите им или ги гледаха, или караха ски. Цели семейства се спускаха с шейни по склона на хълма и току изхвърчаше по някой пасажер, когато шейните подскачаха по неравностите.

Ала днес, въпреки слънчевото време, село Трите бора бе притихнало. Бовоар усещаше, че не е изоставено. Нямаше вид на призрачно селище. Трите бора сякаш се бе стаило в очакване. И наблюдаваше.

Жан Ги се приближи до пейката и седна.

Не знаеше какво правят Франкьор и Тесие. Нямаше представа защо са тук. Нито каква бе ролята на Гамаш. Не задаваше въпроси.

Извади от джоба си шишенце с хапчета, изтръска две в дланта си и ги глътна. Погледна опаковката оксиконтин. Имаше още две в апартамента си, както и почти пълно шишенце с успокоителни.

Щяха да свършат работа.

— Здрасти, тъпако — рече Рут и седна на пейката до Жан Ги. — Кои са новите ти приятели?

Рут махна с бастуна си към старото училище.

Бовоар наблюдаваше как един от агентите на Франкьор взима нещо от буса и го пренася в сградата.

Инспекторът не продумваше. Просто гледаше някъде пред себе си.

— Какво толкова интересно има там? — попита го Рут.

Оливие се бе опитал да я разубеди да не излиза навън, но когато възрастната поетеса забеляза Бовоар да сяда на пейката сам, тя си облече палтото, взе патицата и тръгна с думите:

— Не смяташ ли, че ще му се стори странно, ако селото е съвсем пусто? Нищо няма да му кажа. За каква ме мислиш? За луда?

— Всъщност…

Но вече бе твърде късно. Старицата бе излязла от бистрото. Оливие я изпрати с поглед и със свито сърце. Мирна и Клара наблюдаваха от прозореца на книжарницата. Габри, Никол и съпрузите Брюнел бяха горе в мансардата и също проследиха как Рут пресича улицата и се настанява до Бовоар на студената пейка.

— Ще има ли някакъв проблем? — обърна се Терез към Габри.

— О, не. Всичко ще бъде наред — увери я готвачът и изкриви лице в гримаса.

— Мога да стрелям, в удобна позиция съм — обади се Никол с надежда в гласа.

— Струва ми се, че Никол и лудата поетеса може да имат някаква роднинска връзка — каза Жером на съпругата си.

Долу на площада Рут, Роза и Жан Ги седяха един до друг и наблюдаваха суетенето около старото училище.

— Кой нарани те толкова непоправимо? — прошепна Рут на младия мъж до себе си.

Жан Ги се сепна, като че ли току-що бе забелязал, че не е сам. Погледна я и продума:

— Така ли изглеждам, Рут? — За първи път се обръщаше към старицата по име. — Непоправимо наранен?

— Ти как мислиш? — поетесата милваше Роза, но гледаше инспектора.

— Мисля, че може и да съм — отвърна той тихо.

Бовоар бе вперил поглед в старата училищна сграда. Вместо да изнасят компютри, полицаите внасяха още техника от буса. Кутии, жици и кабели. Оборудването изглеждаше познато, но Бовоар не си направи труда да се разрови в паметта си и да извади нужната информация.

Рут седеше мълчаливо до него. После изведнъж вдигна Роза от скута си и внимателно я постави на коленете на Жан Ги. Поетесата все още усещаше топлина на мястото, където бе седяла патицата.

Отначало инспекторът сякаш не забеляза, но не след дълго вдигна ръка и помилва Роза. Лекичко.

— Знаеш, че мога да й извия врата, нали? — продума.

— Знам — отвърна Рут. — Моля те, не го прави.

Старицата се взираше в тъмните патешки очи на Роза. А Роза гледаше Рут, докато Жан Ги галеше перата по гърба й и бавно приближаваше дланта си към дългата шия.

Рут не откъсваше очи от Роза.

Накрая Жан Ги спря и отпусна ръка.

— Роза се върна — рече.

Старицата кимна.

— Радвам се — добави Бовоар.

— Избра дългия път към дома — каза Рут. — С някои така се случва. Изглеждат изгубени. Понякога дори може да тръгнат в грешна посока. Много хора се отказват, решават, че няма да се върнат никога, но аз не мисля така. Някои в крайна сметка се връщат у дома.

Жан Ги вдигна Роза от скута си и се опита да я върне на Рут. Но старицата го спря с жест.

— Не. Задръж я.

Инспекторът погледна Рут объркано. Отново се опита да й даде патицата, ала Рут отново отказа внимателно, но твърдо.

— При теб ще живее добре — рече старата поетеса, без въобще да поглежда към Роза.

— Но аз нямам представа как да се грижа за патица — възрази Бовоар. — Какво да правя с нея?

— Не е ли въпросът какво тя ще прави с теб? — Рут се изправи и бръкна в джоба си. — Това са ключовете за колата ми. — Подаде ги на Бовоар и кимна към стария, очукан "Сивик". — Според мен сега е по-добре за Роза да е някъде далеч оттук, не мислиш ли?

Инспекторът погледна ключовете в шепата си, а после слабото, сбръчкано и окаяно старческо лице. Право в насълзените очи, които на яркото слънце изглеждаха така, сякаш от тях струеше светлина.

— Заминавай — рече поетесата. — Вземи Роза. Моля те.

Наведе се много бавно, като че ли преодоляваше всеки сантиметър с агония, и целуна Роза по главата. После се вгледа в ясните очи на патицата и прошепна: "Обичам те".

Рут Зардо им обърна гръб и се отдалечи с куцукане. Вдигнала високо глава, вървеше бавно напред. Към бистрото и към онова, което предстоеше.

* * *

— Това е някаква шега, нали? — дебелият полицай зад гишето гледаше Изабел Лакост подозрително. — Някой ще взриви моста?

Махна с ръка към мониторите около себе си и едва се сдържа да не нарече Лакост "госпожичка".

Инспекторката нямаше време за дипломация. Показала бе на служителя картата си от Sûretè и му бе обяснила какво предстои да се случи. Не се изненада, че той не изгаряше от желание да затвори моста.

Затова Лакост заобиколи зад гишето и опря своя "Глок" под брадичката на мъжа.

— Не се шегувам — каза тя и видя как очите му се разширяват от ужас.

— Почакайте — помоли се полицаят.

— На опорите са прикрепени експлозиви, които могат да избухнат всеки момент. Екипът за обезвреждане на взривни устройства ще пристигне след няколко минути, но трябва да затворите моста веднага. Ако не го сторите, ще гръмнете заедно с него.

Когато главният инспектор каза на Лакост коя е целта и й нареди да затвори моста "Шамплен", младата жена осъзна, че има проблем. На кого можеше да се довери?

Тогава я осени. Охраната на моста. Нямаше как да знаят какво предстои да се случи, иначе щяха да се махнат оттам по най-бързия начин. На хората, които все още работеха на моста, можеше да се има доверие. Оставаше въпросът дали ще успее да ги убеди.

— Извикайте патрулите си.

Изчака с пистолет, все още насочен към служителя, докато той се свързваше по радиостанцията с колите и им нареждаше да се върнат.

— Свалете тези файлове. — Подаде на охранителя USB флашпамет и проследи с поглед как той я включва към компютъра си и отваря файловете.

— Какво е това? — попита мъжът и се зае да прегледа съдържанието. Лакост не му отговори, но докато той четеше, челюстта му постепенно увисна.

Лакост прибра пистолета си в кобура. Охранителят вече не поглеждаше нито към оръжието, нито към нея. Очите и цялото му внимание бяха насочени към екрана. Двама от колегите му се върнаха на охранителния пост. Погледнаха Лакост, после и него.

— Какво става?

Но изражението на охранителя даваше ясно да се разбере, че няма място за шеги.

— Какво има? — попита единият от новодошлите.

— Обадете се на старшия, извикайте екипите за обезвреждане на бомби, затворете моста…

Лакост не чу останалото. Вече се бе качила в колата си и пътуваше по моста "Шамплен". Към отсрещния бряг. Към селото.

* * *

Гамаш караше бързо по познатия заснежен второкласен път. Автомобилът му поднесе върху заледен участък и главният инспектор дръпна крака си от педала на газта. Сега не беше моментът за катастрофи. Всичко, което се случваше оттук нататък, трябваше да е премислено и целенасочено.

Забеляза крайпътен магазин, отби и паркира пред него.

— Може ли да използвам телефона ви, ако обичате? — попита Гамаш и показа на касиера служебната си карта от Sûretè.

— Трябва да си купите нещо.

— Дайте ми телефона.

— Купете нещо.

— Добре. — Гамаш посегна и сграбчи първото, което му попадна. — Ето.

— Вие сериозно ли? — Касиерът изгледа купчината презервативи.

— Просто ми дай телефона, синко — настоя Гамаш, докато с усилие потискаше желанието си да удуши подигравателния младеж. Извади портфейла си и сложи двайсетачка на плота.

— Ако искате да ползвате кенефа, ще трябва да си купите още нещо — добави хлапакът, докато въвеждаше продажбата в касовия апарат, а сетне подаде телефона на Гамаш.

Главният инспектор набра. Телефонът звънна веднъж, втори път… Отново и отново.

"Моля те, моля те!"

— Франкьор. — Гласът беше рязък и напрегнат.

— Bonjour, господин главен комисар.

Настъпи мълчание.

— Ти ли си, Арман? А аз те търся.

Връзката беше лоша и често прекъсваше, но Силвен Франкьор вече говореше радостно и приветливо. Не звучеше като преструвка, а сякаш бе искрено доволен от обаждането. Сякаш бяха най-добри приятели.

Гамаш знаеше, че това бе един от многото таланти на главния комисар — способността дори преструвките му да изглеждат като искреност. Майстор на фалша. Всеки, който бе чул разговора им — а такива сигурно не липсваха — нямаше да се усъмни ни най-малко в откритостта на Франкьор.

— Да, съжалявам, че се изгубих за известно време — рече Гамаш. — Имах да довърша някои работи.

— И аз правя точно същото. С какво мога да ти бъда полезен?

Франкьор наблюдаваше, докато подчинените му работеха в старата училищна сграда. Притисна телефона към ухото си и се приближи до прозореца в опит да хване по-силен сигнал.

— Трябва да говориш по-високо — каза на главния инспектор. — Намирам се в едно село, където почти няма обхват.

Гамаш се почувства така, сякаш бе погълнал киселина от акумулатор.

Значи Силвен вече беше в Трите бора. Арман не бе преценил правилно, защото бе очаквал на Франкьор да му отнеме повече време да намери селото. Но тогава следващата порция киселина обля вътрешностите му. Франкьор сигурно бе взел със себе си някого, който познаваше пътя.

Жан Ги.

Гамаш си пое дълбоко въздух и овладя гласа си. Опита се да звучи непринудено, учтиво, леко отегчено.

— Тъкмо тръгвах към вас, сър. Питах се дали ще е удобно да се срещнем.

Франкьор повдигна вежди. Очаквал бе да му се наложи да гони Гамаш. Въобще не му бе минавало през ума, че самонадеяността на главния инспектор може да е погълнала всяка следа от здрав разум.

Но явно бе станало точно така.

— Нямам нищо против — отвърна весело Силвен Франкьор. — Да се срещнем тук. Инспектор Тесие ми каза, че намерил в гората някаква интересна сателитна чиния. Още не съм я видял. Според него може да са я поставили ацтеките. Знаеш ли за нея?

Настъпи мълчание.

— Да.

— Чудесно. Хайде да се срещнем там.

Франкьор затвори телефона. Знаеше, че Гамаш няма да се появи на уреченото място. Изпратените агенти се приближаваха до целта си и всеки момент щяха да заловят главния инспектор.

Франкьор се обърна към заместника си:

— Знаят какво трябва да правят, нали? — посочи той двамата полицаи. Единият беше под бюрото, а другият стоеше край входната врата на училището и се занимаваше с някакви кабели.

Тесие кимна. Същите полицаи го бяха придружавали, докато "очистваше" Пиер Арно, Одри Вилньов и други, и винаги следваха нарежданията му.

— Ела с мен.

Когато стигна до вратата, Тесие се обърна към двамата служители:

— Не забравяйте за Бовоар. Ще ни е нужен тук.

— Да, сър.

Бовоар вече не седеше на пейката, но Тесие не се тревожеше. Сигурно спеше в джипа.

* * *

— Това какво означава според вас? — прошепна Жером, докато наблюдаваха как Франкьор и Тесие излизат от селото и се изкачват по хълма. — Тръгват ли си?

— Пеша? — усъмни се Никол.

— По-скоро не — съгласи се доктор Брюнел. — Но поне Бовоар изчезна.

Обърнаха погледи към празното място в снега, където допреди малко бе паркирана хондата на Мирна.

Долу в книжарницата Мирна се обърна към Рут:

— Дала си му моята кола?

— Е, нямаше как да му дам моята. Защото нямам кола.

— Откъде взе ключовете?

— Бяха върху бюрото, където винаги ги оставяш.

Мирна поклати глава, но не можеше да се сърди на Рут. Макар че Бовоар бе тръгнал с колата на книжарката, от поетесата бе взел нещо много по-ценно.

Чуха как вратата на магазина се затваря и се обърнаха да погледнат към нея, а после и през прозореца. Габри бързаше по улицата без палто, шапка и ботуши. Подхлъзна се, но успя да запази равновесие.

— По дяволите! — изруга Никол и хукна по стълбите. — Къде отива?

Съпрузите Брюнел я последваха и Терез спря младата полицайка, преди тя да излезе навън след Габри.

— В църквата — обясни Клара. Художничката набързо си облече палтото и почти беше стигнала до вратата, когато Никол я сграбчи за лакътя.

— А, не, никъде няма да ходите!

Клара освободи ръката си с рязко и силно движение, което хвана Никол неподготвена.

— Габри ми е приятел и няма да го оставя сам.

— Той бяга — заяви полицайката. — Вижте го, напълнил е гащите от страх.

— Съмнявам се — обади се Рут. — Габри никога не би го направил. В такива големи гащи винаги има още място.

— Това Габри ли беше? — Оливие се втурна през вратата, която свързваше бистрото и книжарницата.

— Отива в църквата — рече Клара. — И аз ще ида с него.

— Аз също — заяви Оливие.

— Не — възрази комисар Брюнел, — трябва да останете и да се погрижите за бистрото.

— Вие се погрижете за него.

Русокосият мъж хвърли кърпата си към Терез и побърза да излезе след Клара.

Когато Франкьор и Тесие се изкачиха по хълма и влязоха в гората, устройствата им започнаха да вибрират. Сякаш бяха преминали през някаква мембрана, която разделяше два свята.

Франкьор спря насред пътеката и прегледа съобщенията си.

Нарежданията му бяха изпълнени бързо и ефективно. Кашата, която бе забъркал Гамаш, бе овладяна и вече се разчистваше.

— Merde — изруга Тесие. — Мислехме, че Гамаш вече ни е вързан в кърпа.

— Изпуснахте ли го?

— Изхвърлил е мобилния си телефон и устройството за проследяване от колата.

— А твоите подчинени чак сега ли разбраха?

— Не, още преди половин час, но в шибаното село съобщенията не стигаха до нас. Освен това…

— Оui?

— Мислели са, че го следват, но се оказало, че е оставил проследяващите устройства на платформа от коледния парад.

— Да не искаш да ми кажеш, че елитът на Sûretè се е влачел след Дядо Коледа през целия център на Монреал?

— Не е бил Дядо Коледа, а Снежанка.

— Господи! — изпуфтя Франкьор. — И все пак, няма значение. Гамаш идва към нас.

Преди да върне телефона в джоба си, главният комисар забеляза кратко съобщение, изпратено до всички служители преди около половин час, в което се обявяваше, че главен инспектор Гамаш е подал оставка. Колко типично за Арман, помисли си Франкьор. Държеше се така, сякаш целият свят се интересува от него.

* * *

Терез Брюнел видя как единият от служителите на Sûretè излиза от старата училищна сграда. Докато го наблюдаваше, мъжът обгърна с поглед селото, отиде в къщата на Емили, а след това в пансиона. Около минута по-късно излезе и отвори задните врати на джипа.

Комисар Брюнел чу как една от вратите на колата се затръшва и видя полицая да се оглежда с раздразнение.

"Изгубил е нещо" — помисли си Терез Брюнел. Можеше да предположи какво — или кого. Търсеха Бовоар. Тогава мъжът отправи очи в нейната посока и острият му поглед се плъзна край прозореца на мансардата. Терез побърза да се дръпне назад и да се притаи до стената.

— Какво има? — попита Жером.

— Идва насам — каза Терез и извади пистолета си.

* * *

Полицаят тръгна към редицата магазини. Бистрото, книжарницата и пекарната. Възможно бе Бовоар да е влязъл в някой от тях, за да си почине. Или да изпадне в несвяст.

Нямаше да му е трудно да го намери.

Служителят на Sûretè усещаше пистолета, който висеше на колана му, но в джоба му беше най-ефективната вещ. Пликчето с таблетки, което Тесие му бе дал. Всяка таблетка беше като куршум в главата.

Другият полицай довършваше работата си в училищната сграда и сега оставаше само да намерят Бовоар.

Но служителят спря и се замисли. Няколко минути по-рано бе забелязал едра чернокожа жена и старица с бастун да се отправят към църквата.

Същата старица, която бе разговаряла с Бовоар на пейката.

Ако Бовоар бе изчезнал, може би тя знаеше къде е.

Полицаят смени посоката и тръгна към църквата.

* * *

Арман Гамаш паркира колата си в началото на пътеката, която водеше към гората. Пътеката, която двамата с Жил бяха разчистили само преди няколко дни. Виждаше, че сега бе прясно утъпкана.

Тръгна по нея. Навлизаше все по-дълбоко и по-дълбоко в гората. Вървеше към чакалото.

Най-напред зърна Силвен Франкьор, застанал в основата на белия бор. Сетне вдигна поглед. На старата дъсчена площадка, до сателитната чиния, стоеше Мартен Тесие. Инспектор Тесие от отдел "Тежки престъпления" се канеше да извърши много тежко престъпление. Насочил бе оръжие към главен инспектор Гамаш.

Детективът спря насред пътеката и за един кратък миг се зачуди дали елените се чувстваха по същия начин. Погледна право към Тесие и леко се извърна към него. Откриваше гърдите си за стрелеца. Предизвикваше го да дръпне спусъка.

Гамаш си помисли, че ако имаше подходящ момент, в който проклетото нещо да се срине, този момент беше настъпил.

Но чакалото стоеше непокътнато, а Тесие бе застанал на площадката и държеше главния инспектор на прицел.

Гамаш отмести очи към Франкьор и разпери ръце.

Главният комисар даде знак и Тесие бързо и чевръсто слезе по разнебитените стъпала.

* * *

Полицаят влезе в църквата и се озърна. Изглеждаше празна. Тогава забеляза старицата, все още облечена със същото сиво платнено палто, със зимна шапка на главата. Седеше на един от задните редове пейки. Едрата чернокожа жена седеше по-напред.

Мъжът огледа ъглите, но не видя никого.

— Ей, ти! — извика. — Има ли някой друг тук?

— Ако говорите на Рут, губите си времето — обади се жената от предния ред. Изправи се и му се усмихна: — Не разбира френски.

Самата тя говореше френски много добре, макар и с лек акцент.

— С какво мога да ви помогна?

Полицаят тръгна по пътеката между пейките.

— Търся инспектор Бовоар. Познавате ли го?

— Да — отвърна чернокожата жена. — Идвал е и преди с главен инспектор Гамаш.

— Сега къде е?

— Бовоар ли? Мислех, че е с вас — рече Мирна.

— Защо ми е да…

Но служителят на Sûreté не успя да си довърши изречението. Усети как в тила му опира дулото на "Глок" и една умела ръка бръква и изважда пистолета му от кобура.

Мъжът се обърна. Старицата с платненото палто и плетената зимна шапка бе насочила към него служебно оръжие.

И всъщност изобщо не беше старица.

— Sûretè — каза полицай Никол. — Арестуван сте.

* * *

Жан Ги Бовоар шофираше по магистралата в посока Монреал. Роза седеше на пътническата седалка до него и не бе издала нито звук, откакто бяха потеглили. През цялото време не сваляше очи от инспектора.

Но Бовоар гледаше право напред. Все повече се отдалечаваше от селото. Не знаеше какво са намислили Франкьор, Тесие и останалите, а и не искаше да знае.

Когато излезе от Трите бора, телефонът му избипка няколко пъти. Всичките получени съобщения бяха от Лакост. Питаше го къде е.

Бовоар знаеше какво означава това. Означаваше, че Гамаш го търси, вероятно за да довърши онова, което бе започнал предишния ден. Тогава прочете последното й съобщение, разпратено до всички в системата.

Гамаш бе подал оставка. Вече не беше част от Sûretè.

Това бе краят.

Бовоар хвърли поглед към патицата. Защо, по дяволите, се бе съгласил да я вземе? Всъщност знаеше защо. Не че се бе съгласил, а просто нямаше достатъчно енергия или воля, за да се възпротиви.

Въпреки това се зачуди защо Рут му я бе дала. Знаеше колко привързана бе старицата към Роза и Роза към нея.

"Обичам те" — бе прошепнала Рут на патицата.

"Обичам те." Но този път гласът не бе на изкуфялата възрастта поетеса, а на Гамаш. Във фабриката. Куршуми рикошираха от бетонния под и от стените. Бамбамбам. Облаци задушаващ и заслепяващ прах. Оглушителен шум. Викове, изстрели, писъци.

Гамаш бе издърпал своя заместник настрани, на по-сигурно място, и бе спрял кървенето от раната му. Дори докато наоколо свистяха куршуми.

Главният инспектор го бе погледнал право в очите, навел се бе и го бе целунал по челото. И бе прошепнал: "Обичам те".

Същите думи бе казал и преди ден, когато си бе помислил, че Бовоар се кани да го застреля. Вместо да се съпротивлява и да се бори, просто бе казал: "Обичам те".

Тогава Жан Ги Бовоар осъзна, че двамата с Роза не бяха изоставени, а спасени.

ЧЕТИРЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

— И сега какво? — попита Габри.

Готвачът, Оливие и Клара излязоха иззад олтара, където до този момент се криеха и наблюдаваха. Клара и Оливие държаха по един свещник, а Габри стискаше разпятието, готов да го стовари върху главата на полицая, ако се беше измъкнал на Никол и Мирна.

Но не се наложи. Служителят вече беше със запушена уста и закопчан с белезници за една от дървените църковни пейки.

— Има още един — припомни Мирна. — В училището.

— Да не забравяме и другите двама, които отидоха в гората — обади се Клара. Художничката погледна към пистолета в ръката на Мирна, а после и към другия — в ръката на Никол. Бяха ужасяващи и отблъскващи, но Клара също искаше да има такъв.

— Какво ще правим? — обърна се Габри към Никол, която едновременно успяваше да изглежда така, сякаш владее ситуацията и съвсем е изгубила контрол.

* * *

Мартен Тесие свали палтото от гърба на Гамаш и взе оръжието му. Главният инспектор остана по риза.

Тесие подаде пистолета в протегнатата ръка на Франкьор.

— Къде е Бовоар? — попита Гамаш.

— В селото с другите агенти — отвърна Тесие. — Работят.

— Пуснете го — рече главният инспектор. — Трябвам ви аз.

Франкьор се усмихна:

— "Трябвам ви аз", като че ли всичко започва и свършва с великия Арман Гамаш. Въобще не си схванал какво се случва, нали? Дори разпрати оставката си до всички, все едно има някакво значение. Все едно ни засяга.

— Не ви ли засяга? — попита Гамаш. — Сигурни ли сте?

— Напълно — рече Тесие и насочи оръжието си към гърдите на главния инспектор.

Гамаш не му обърна внимание и продължи да се взира във Франкьор.

Разнесе се тихо жужене и Франкьор провери съобщенията в телефона си.

— Изабел Лакост и семейството й са задържани. Вилньов и съседката му — също. Ти си като чумата, Арман. Всеки, с когото си имал нещо общо, или вече е мъртъв, или скоро ще бъде. В това число и Бовоар. Ще открият тялото му сред руините на училищната сграда — загинал, докато се мъчи да обезвреди бомбата, която ти си свързал към всички онези компютри.

Гамаш премести поглед от Франкьор към Тесие, а после обратно към Франкьор.

— Опитваш се да прецениш дали да ми повярваш — каза главният комисар.

— За бога — настоя Тесие, — хайде да приключваме с тази история.

Франкьор се обърна към заместника си:

— Прав си. Свали сателитната чиния. Аз ще довърша тук. Да повървим заедно, Арман. Ще те пусна пред мен поне този път.

Франкьор посочи към пътеката и Гамаш тръгна по нея, като леко се подхлъзваше на снега. Беше същата пътека, която бяха проправили двамата с Никол, когато влачеха сателитния кабел през гората към Трите бора. Всъщност тя представляваше пряк път към старото училище.

— Живи ли са? — попита Гамаш.

— Откровено казано, не знам — отвърна Франкьор.

— А Бовоар? Жив ли е още?

— Не съм чул взрив до този момент, така че сигурно да. Засега.

Главният инспектор направи още няколко крачки.

— А мостът? Трябваше досега да си разбрал за моста. — Гамаш се задъхваше и посегна да се хване за един клон, за да запази равновесие. — Има нещо нередно, Силвен. Сигурно го усещаш.

— Спри — нареди Франкьор и Гамаш се подчини. Детективът се обърна и видя как главният комисар изважда мобилния си телефон и го докосва с пръст, а след това по лицето му се разлива широка усмивка.

— Готово.

— Кое?

— Мостът е взривен.

* * *

Празненствата в църквата "Свети Тома" не продължиха дълго.

— Гледай — каза Мирна. Двете с Клара надзъртаха през витражния прозорец.

Другият служител на Sûretè бе излязъл от старата училищна сграда. Стоеше с гръб към тях и изглежда, правеше нещо с дръжката на вратата.

"Дали я заключва?" — почуди се Клара.

След това мъжът застана под навеса на верандата и се огледа, както бе сторил и колегата му преди няколко минути.

— Търси него — Оливие посочи пленника им, който с белезници на китките и със запушена уста седеше под зоркото наблюдение на Никол.

Селяните проследиха с очи как другият служител се приближи към буса. Хвърли голяма брезентова торба в багажника и затръшна вратата. После отново огледа селото. Озадачен.

В същия момент Терез Брюнел излезе от книжарницата. Облечена бе с дебело палто и голяма плетена шапка, под която бяха скрити косата и челото й. Носеше купчина книги в ръце и вървеше към полицая бавно, сякаш бе немощна.

— Какво прави? — попита Клара.

— Изгрява зимната луна — запя Габри високо. Всички се обърнаха да го погледнат. — Когато птиците на юг са отлетели.

Полицаят се извърна в посоката, от която идваше песента — към църквата.

От това село тръпки го побиваха. Изглеждаше толкова красиво, а в същото време сякаш бе изоставено. Създаваше усещане за някаква заплаха. Колкото по-скоро намереше Бовоар и партньора си, колкото по-скоро се махнеше оттук, толкова по-добре.

Тръгна към църквата. Явно в нея имаше хора. Надяваше се, че ще успее да ги убеди да му кажат къде е Бовоар. Къде е колегата му. Къде са всички.

Някаква старица с книги в ръце вървеше към него, но той не й обърна внимание и тръгна към малката църква с дървени стени, която бе кацнала на хълма.

Полицаят продължи в посоката, в която го водеше песента, и се изкачи нагоре по стълбите.

Не забеляза, че жената с книгите също бе сменила посоката и вече вървеше след него.

Мъжът отвори вратата и погледна вътре. В предната част на църквата стояха хора, подредени в полукръг, и пееха.

Старица с платнено палто седеше на една от църковните пейки няколко реда по-назад. Пеенето секна и едрият мъж, който явно дирижираше хора, му махна с ръка.

— Затваряйте вратата! — извика. — Пускате студа вътре.

Но полицаят не помръдваше. Стоеше на прага и оглеждаше обстановката. Нещо не беше наред. Всички се взираха в него със странни погледи освен прегърбената старица, която все още бе с шапка. Тя не се бе обърнала.

Мъжът понечи да извади пистолета си.

— Sûretè.

Чу думата. Чу металическото щракване. Усети дулото на пистолет, опряно в тила му. Чу как книгите падат и ги видя да се разпиляват в краката му.

— Вдигнете ръце така, че да ги виждам.

Полицаят се подчини.

Обърна се да погледне възрастната жена, която бе тръгнала след него. Вместо купчина книги сега тя стискаше в ръцете си служебно оръжие. Жената беше комисар Терез Брюнел.

Насочила бе пистолета си към него и съвсем не се шегуваше.

— Мостът е взривен? — Гамаш гледаше Франкьор със зяпнала уста.

— Точно навреме — отвърна главният комисар.

От селото се разнесе глас, който пееше стара квебекска коледна песен. Звучеше като опело.

— Не вярвам — рече Гамаш. — Лъжеш.

— Искаш доказателство?

— Обади се на Ренар. Обади се на премиера. Искам да потвърди и той — каза главният инспектор.

— С удоволствие. Сигурен съм, че ще се радва да поговори с теб.

Франкьор натисна един бутон на телефона си. Гамаш чу свободния сигнал. Телефонът звънеше. Звънеше.

Но никой не вдигаше.

— Сигурно е зает — предположи главният инспектор.

Франкьор го изгледа остро и опита с друг номер. Ламбер от "Киберпрестъпления".

Звънеше ли, звънеше.

— Не вдига ли? — попита Гамаш.

Франкьор отпусна ръката, в която държеше телефона си.

— Какво си направил, Арман?

"Лакост е задържана. Семейството й също" — цитира Гамаш. — Няколко минути по-късно получи втори есемес: "Вилньов оказа съпротива, но го хванахме".

Лицето на Франкьор се изопна.

— Нима наистина си помисли, че бих позволил отделът ми да бъде разбит? — Погледът на Гамаш бе пронизващ, гласът му звучеше твърдо и все по-гневно. — Всички агенти, които напуснаха. Всички, които поискаха да бъдат преместени. Навсякъде в структурите на Sûretè.

Говореше бавно и запращаше всяка дума право в целта.

— В "Пътна полиция". "Тежки престъпления". "Обществена сигурност". Отрядите за бързо реагиране. "Киберпрестъпления".

Замълча за миг, за да се увери, че Франкьор чува и разбира, а сетне нанесе своя coup-de-grace[92].

— Охраната на държавните служители. Службата, която се грижи за сигурността на премиера. Лично ти разчлени екипа ми и пръсна моите агенти из всички отдели. Моите агенти, Силвен. Моите. Никога не са били твои. Не се съпротивлявах, защото това обслужваше целите ми. Докато изпълнението на твоя план вървеше, моят също напредваше.

Франкьор стана по-бял от снега.

— Хората ми превзеха тези отдели и арестуваха служителите, които ти бяха верни. Задържахме премиера и всичките му подчинени. Ако се намирахме на кораб, това щеше да бъде бунт. Съобщението, че подавам оставка, бе сигнал за моите полицаи да пристъпят към действие. Трябваше да изчакам, докато разбера със сигурност какъв е планът ти и докато събера доказателства. Никой не отговори на позвъняванията ти, защото няма никого. Що се отнася до съобщенията, които получи, във връзка с моста и с арестите — изпрати ги инспектор Лакост. Мостът е обезопасен.

— Невъзможно.

Франкьор отново погледна телефона си, само за кратко сведе очи към него, но това беше достатъчно.

Гамаш премина в атака.

* * *

Жан Ги Бовоар паркира зад волвото на Гамаш. Свали прозореца леко надолу, за да влиза въздух за Роза, а после излезе от колата.

Застана насред пътя и се зачуди накъде да тръгне. Имаше намерение да влезе направо в Трите бора. Вече бе разбрал какво беше оборудването, което по-рано караха в буса. Сигурно бе знаел през цялото време. Експлозиви, детонатори и проводници.

Проводниците вече бяха закрепени за вратата на училището. Ако някой я отвореше, щеше да задейства взривните устройства.

Бовоар бе решил да отиде в селото и да спре агентите на Франкьор, но когато видя познатия автомобил, се разколеба.

Сведе поглед и забеляза наскоро утъпканата пътека, която водеше към гората. Тръгна по нея.

* * *

Гамаш се хвърли към Франкьор и се опита да хване пистолета му, но оръжието излетя от ръката на главния комисар и потъна в снега.

Двамата мъже се стовариха на земята. Гамаш посегна към гърлото на Франкьор и направи опит да го притисне под тежестта си. Франкьор отвърна с удари, съпротивляваше се и размахваше юмруци. Докато опипваше земята в търсене на пистолета си, попадна на нещо твърдо, хвана го и замахна с всички сили. Удари Гамаш отстрани по главата.

Главният инспектор се търкулна настрани, зашеметен от камъка. Франкьор с усилие се изправи на колене и трескаво задърпа якето си, докато се мъчеше да го разкопчае. Мъчеше се да докопа пистолета, който носеше на колана си.

* * *

— Тесие?

Гласът на Бовоар изненада Мартен Тесие, докато заместникът на Франкьор слизаше по стъпалата. Хвърлил бе сателитната чиния от платформата на чакалото и сега тя лежеше на земята. Жан Ги стоеше до нея.

— Бовоар — рече Тесие, след като се овладя и слезе от последното стъпало. Все още с гръб към другия мъж, инспекторът посегна към пистолета си. — Търсихме те.

Но не можа да направи нито крачка повече. Бовоар бе опрял оръжието си в тила му.

— Къде е Гамаш? — прошепна Жан Ги в ухото на Тесие.

* * *

Гамаш видя как Франкьор вади пистолета си от кобура. Хвърли се напред, преди Франкьор да успее да се прицели, и го повали на земята. Но пистолетът все още беше в ръката му.

Двамата мъже се сборичкаха за оръжието. Разменяха си удари с юмруци, извиваха се и се мятаха.

Франкьор стискаше пистолета, а Гамаш стискаше Франкьор здраво, с две ръце, но снегът беше мокър и главният инспектор усещаше, че няма да може да удържи още дълго.

* * *

Бовоар свирепо блъсна Тесие в гръб и притисна лицето му в кората на дървото.

— Къде е Гамаш? — повтори въпроса си. — Знае ли за плана ви да взривите училището?

Тесие кимна. Усети как кожата се смъква от бузата му и остава по дървесната кора.

— Мисли си, че ти си там вътре.

— Защо?

— Защото и ние мислехме, че е така.

— Имали сте намерение да ме убиете?

— И теб, и повечето хора от селото с взрива на онази бомба.

— Какво сте казали на Гамаш?

— Че училището е натъпкано с експлозиви и ти си вътре.

Бовоар обърна другия инспектор и се втренчи в очите му, като се мъчеше да изкопчи истината.

— Знае ли, че бомбата е свързана с вратата? — попита.

Тесие поклати глава:

— Това е без значение. Няма да се добере дотам. Франкьор ще го довърши още в гората.

* * *

Гамаш знаеше, че ръката на Франкьор ще се изплъзне от хватката му всеки момент. Затова я пусна и замахна към носа на колегата си. Чу изхрущяване и бликна кръв. Франкьор изрева и се хвърли, като изтласка Гамаш и той падна настрани в снега.

Главният инспектор успя да се извърне точно когато Франкьор се надигаше на колене.

Гамаш зърна нещо тъмно, което стърчеше от снега. Можеше да е камък или пръчка. Или приклад на пистолет. Търкулна се към него. Претърколи се още веднъж и погледна нагоре точно в мига, в който Франкьор насочваше оръжието си и се прицелваше.

Тогава Арман Гамаш стреля. И още веднъж. И още.

Главен комисар Силвен Франкьор се свлече на земята с безизразно лице.

Мъртъв.

Гамаш се изправи на крака и побягна, без да губи повече време с Франкьор.

* * *

Бовоар чу поредицата от бързи изстрели. "Глок".

— Това е Гамаш — каза Тесие. — Вече е мъртъв.

Бовоар извърна глава в посоката, от която идваха изстрелите, а Тесие се нахвърли върху него и посегна към пистолета му.

Жан Ги дръпна спусъка. И видя как Тесие пада.

Сетне побягна, колкото му държаха краката. Към гората. И към внезапната тишина, която се бе спуснала.

* * *

Арман Гамаш бягаше така, сякаш го гонеха Фуриите[93]. Сякаш се спасяваше от горски пожар. Сякаш самият Дявол бе по петите му.

Бягаше през гората, между дърветата, препъваше се в повалени дънери. Изправяше се и продължаваше да бяга. Към старата училищна сграда. Към експлозивите. Към Жан Ги.

* * *

Жан Ги Бовоар зърна тялото, което лежеше по лице в снега, дотича до него и се свлече на колене.

"О, не, не, не!"

Обърна го.

Беше Франкьор. Мъртъв.

Бовоар се изправи на крака и трескаво се огледа. Заповяда си да се успокои. Да се вслуша. Докато горската тишина се стелеше наоколо, чу шум. Някъде там, напред. Някой бягаше. Отдалечаваше се от него. Тичаше към Трите бора. Към училището.

Жан Ги Бовоар се втурна. Бягаше. Крещеше. Крещеше и бягаше.

— Спрете! Спрете! — викаше с цяло гърло.

Но мъжът не го чуваше. Не спираше.

Бовоар бягаше с всички сили, но разстоянието помежду им бе твърде голямо. Гамаш щеше да стигне до училищната сграда. Уверен, че Бовоар е вътре. Че е в опасност.

Главният инспектор щеше да изтича нагоре по стъпалата, като взимаше по две наведнъж, щеше със замах да отвори вратата и…

— Спрете! Спрете! — крещеше Жан Ги. Сетне нададе писък. Безсловесен. Изля в този вой всичките си страхове, целия гняв. Всичко, което му бе останало.

Но главният инспектор продължаваше да бяга, все едно го гонеха демони.

Бовоар се олюля, спря и захлипа.

— Не. Стойте.

Не можеше да го догони. Не можеше да го спре. Освен ако…

* * *

Изабел Лакост бе коленичила до Тесие, но когато чу нечовешкия крясък, скочи на крака. Никога през живота си не бе чувала подобен звук. Сякаш нещо се разкъсваше, разпадаше се на парчета. Побягна навътре в гората, в посоката, от която бе долетял ужасният вик.

* * *

Арман Гамаш чу изстрела. Видя как във въздуха се разхвърчават парчета кора от дървото пред него. Но продължи да бяга. Не се отклони от целта си. Тичаше с цялата бързина и устрем, на които бе способен.

Право към училището.

Вече виждаше червеното петно между бяло-сивите дънери на дърветата.

Втори куршум се приземи в снега встрани от него и го разпръсна в бял облак от снежинки, но главният инспектор продължи да бяга. Сигурно Тесие бе намерил тялото на Франкьор и сега се опитваше да застреля Гамаш. Но нищо не бе в състояние да го спре.

* * *

Ръката на Жан Ги трепереше, оръжието му се тресеше и изстрелите попадаха извън целта. Опитваше се да улучи краката на главния инспектор. Молеше се и се надяваше куршумът просто да го одраска. Само толкова, колкото да го повали. Но не се получаваше.

— Спрете! Моля ви, спрете!

Пред очите на Бовоар се мержелееше. Отри с ръкав лицето си, отметна глава назад за няколко секунди и се загледа нагоре, между голите клони. Към синьото небе.

— Моля ви!

Гамаш почти бе излязъл от гората. Всеки момент щеше да стигне до училището.

Бовоар затвори очи за миг.

— Моля ви! — промълви.

Отново вдигна пистолета си. Ръцете му вече бяха по-стабилни. Оръжието не трепваше. Държеше Гамаш на мушка. Но вече не се целеше в краката му.

* * *

— Спри! — изкрещя Лакост с пистолет, насочен към гърба на Бовоар.

Някъде напред, между дърветата, се виждаше как главният инспектор бяга с всички сили към Трите бора. А Жан Ги Бовоар се готвеше да го застреля.

— Хвърли оръжието! — заповяда Лакост.

— Не, Изабел — извика Бовоар, — трябва да го направя.

Лакост събра сили и се прицели. От такова разстояние нямаше начин да не улучи. Въпреки това се разколеба.

В гласа на колегата й имаше нещо. Не беше молба, не беше молитва, нито лудост.

Гласът на Бовоар беше силен и уверен. Предишният му глас.

Не се и съмняваше в намеренията му. Жан Ги Бовоар смяташе да стреля по главен инспектор Гамаш.

— Моля те, Изабел — извика Бовоар. Все още стоеше с гръб към нея и държеше пистолета си насочен.

Изабел Лакост зае стабилна стойка. Стисна оръжието си с две ръце. Постави пръст на спусъка.

* * *

Жан Ги Бовоар не изпускаше Арман Гамаш от поглед.

Главният инспектор бе стигнал до края на гората и само няколко крачки го деляха от училището.

Бовоар си пое дълбоко дъх. Издиша.

И дръпна спусъка.

* * *

Арман Гамаш можеше да се протегне и почти да докосне училищната сграда. Изстрелите бяха стихнали.

Знаеше, че ще успее. Щеше да измъкне Жан Ги оттам.

Тъкмо излизаше измежду дърветата, когато куршумът го застигна. Покоси го с такава сила, че краката му се отлепиха от земята и цялото му тяло се преметна. В краткия миг преди да се стовари в снега, в частите от секундата преди светът да потъне в мрак, очите му срещнаха очите на човека, който го бе застрелял.

Жан Ги Бовоар.

Тогава Арман Гамаш падна по лице, с разперени встрани ръце и крака, сякаш правеше ангел в ослепителнобелия сняг.

ЧЕТИРЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Храмът "Свети Тома" в Трите бора бе притихнал, чуваше се само лекото шумолене на хартия, докато гостите преглеждаха програмата на богослуженията. Влязоха четирима монаси със склонени глави и застанаха в полукръг пред олтара.

След кратка пауза монасите запяха. Гласовете им се сливаха и се събираха. Преплитаха се един в друг. Ставаха едно цяло. Усещането бе сякаш човек слушаше някоя от картините на Клара: с цветовете и вихрите, с играта на светлосенки. Всичко това се въртеше около един спокоен център.

Скромни псалми в скромна църква.

Единствената украса на храма "Свети Тома" беше стъклописът, на който бяха изобразени вечно младите войници. Прозорецът бе така разположен, че да улавя утринната светлина, най-младата светлина.

Жан Ги Бовоар сведе глава, изпълнен със смирение пред сериозността на този момент. Зад него се отвори врата и всички се изправиха на крака.

Песнопенията заглъхнаха и настъпи миг тишина, а сетне се разнесе друг глас. Бовоар нямаше нужда да поглежда, за да познае чий е гласът.

Габри стоеше пред гостите в църквата, с поглед, насочен към пътеката между редовете дървени пейки, и извисяваше ясния си тенор:

Камбани, бийте! В своето блаженство

недей навсякъде да търсиш съвършенство.

Присъстващите на службата се присъединиха към песента. Бовоар чуваше гласовете на Клара, на Оливие и на Мирна. Даже различи тъничкия, писклив и монотонен глас на Рут. Глас на редови войник. Неуверен, ала несломим.

Само Жан Ги остана безмълвен. Движеше устни, но от тях не излизаше нито звук. С поглед, вперен в пътеката, Бовоар стоеше и чакаше.

Че всичко има си пукнатина такава,

отдето светлината леко преминава.

Първо видя мадам Гамаш, която пристъпваше бавно. А до нея — Ани.

Сияеше в сватбената си рокля. Вървеше към олтара, хванала под ръка майка си.

Тогава Жан Ги Бовоар се разплака. От радост и облекчение. От мъка заради всичко, което се бе случило. Заради цялата болка, която бе причинил. Стоеше под лъчите на утринната светлина, а тя се процеждаше през образите на момчетата, които така и не се бяха прибрали у дома. По бузите му се стичаха сълзи.

Усети как някой го побутва леко и му подава ленена носна кърпичка. Бовоар я прие и се вгледа в дълбоките кафяви очи на своя кум.

— И на вас ще ви е нужна — рече Жан Ги и я подаде на собственика й.

— Имам си друга. — Арман Гамаш извади втора кърпичка от джобчето на гърдите си и я приближи към насълзените си очи.

Двамата мъже стояха рамо до рамо в предната част на препълнената църква, плачеха и гледаха как Ани и майка й вървят към олтара. Днес Ани Гамаш се омъжваше за своята първа и последна голяма любов.

* * *

— Вече не ще има самота — изрече свещеникът, докато произнасяше последната благословия за младата двойка.

Идете в своя дом, за да влезете

в дните на единството.

И нека дните ви бъдат добри и дълги на тази земя.

Празненството се състоя на окъпания в слънце селски площад, като започна в късното утро на един от първите юлски дни и продължи до малките часове на нощта. Запален бе голям огън, имаше заря, а на барбекюто всички гости донесоха салати и десерти, пастети и сирена. И прясно изпечен хляб. И бира, и вино, и розова лимонада.

Когато зазвуча първата песен, Арман, облечен с фрак, подаде бастуна си на Клара и закуцука бавно към самия център на кръга, който бяха образували гостите. Към центъра на площада, към центъра на селото. Протегна ръка.

И тя не трепна нито за миг, когато Ани положи дланта си в неговата. Гамаш се наведе и я целуна. Притисна дъщеря си близо до себе си и затанцуваха. Бавно. В сянката на трите огромни дървета.

— Сигурна ли си, че разбираш с какво се захващаш? — попита я баща й.

— А мама разбирала ли е? — отвърна Ани през смях.

— Е, тя е имала късмет. По някаква случайност съм съвършен — рече Гамаш.

— Жалко. Чувала съм, че веднъж счупеното вече е по-здраво — каза дъщеря му. Баща й бавно я водеше в танца насред селския площад, а тя бе склонила глава на силното му рамо. Мястото, което Гамаш пазеше за хората, които обичаше.

Минаваха покрай Габри и Оливие, покрай Мирна и Клара, покрай собствениците на магазините и останалите селяни. Покрай Изабел Лакост и нейното семейство, покрай съпрузите Брюнел, които стояха редом с полицай Никол. Ивет Никол.

Гостите се усмихваха и махаха, когато Арман и дъщеря му се завъртаха покрай тях. В другия край на затревения площад Жан Ги и Рен-Мари танцуваха пред погледите на Даниел, Розлин и внучките на семейство Гамаш. Момиченцата милваха Хенри.

— Знаеш колко сме щастливи, нали, Жан Ги? — попита Рен-Мари.

— Наистина ли?

Бовоар все още имаше нужда от уверение.

— Никой не е съвършен — прошепна мадам Гамаш.

— Опитах се да убия съпруга ви — рече Жан Ги.

— Не, опита се да го спасиш, да го спреш. И успя. Задължена съм ти до гроб.

Продължиха да танцуват мълчаливо, потънали в мисли за онзи момент. Когато Жан Ги бе изправен пред избор.

Да продължи да стреля в краката на Гамаш и да не улучва или да вдигне очи и да се прицели в гърба му. С този изстрел можеше да убие човека, когото се опитваше да спаси. Но ако не бе стрелял, сигурна смърт грозеше главния инспектор. Щеше да бъде разкъсан от взрива, когато стигнеше до вратата на училищната сграда. И щеше да загине с мисълта, че се е опитвал да избави Жан Ги.

Ужасен, ужасен избор.

Подобен бе стоял и пред Изабел Лакост.

Тя бе повярвала на инстинкта си и бе свалила оръжието. И с ужас бе наблюдавала как Бовоар стреля и началникът им се строполява.

Единственото, което бе спасило Гамаш, бе присъствието на Жером Брюнел, бившия лекар от спешното отделение. Той бе дотичал от църквата, а останалите бяха позвънили на 911.

Докато танцуваше със своя зет на слънчевия селски площад, Рен-Мари се зачуди как би постъпила. Дали щеше да се осмели да стреля, ако знаеше, че почти със сигурност ще убие мъжа, когото обича?

И въпреки това, ако не стреляше, го обричаше на сигурна гибел.

Как щеше да го преживее, каквото и да се бе случило?

Когато чу разказа, Рен-Мари осъзна, че ако Бовоар се подложеше на лечение на зависимостта си и ако Ани все още го искаше, би се радвала да приеме този мъж в семейството си. А сега го държеше в прегръдките си.

С него Ани беше в безопасност. Рен-Мари го знаеше със сигурност, с каквато малко майки можеха да се похвалят.

— Време ли е? — попита Жан Ги и посочи другата двойка, която се приближаваше към тях с танцови стъпки.

— Oui — кимна Рен-Мари и пусна Бовоар.

След миг Арман Гамаш усети потупване по рамото.

— Може ли? — попита Жан Ги и Гамаш отстъпи встрани с лек поклон.

Бовоар гледаше Ани с такава нежност, че сърцето на Гамаш замря за секунда, изненадано от радостта.

Тогава Жан Ги се обърна и постави ръка на рамото на бившия си началник, докато Рен-Мари затанцува с Ани.

Гостите избухнаха в смях и ръкопляскания. Габри и Оливие първи последваха примера и излязоха на дансинга, а после и всички останали селяни. Дори и Рут, прегърнала Роза, танцуваше с Били Уилямс и двамата си шепнеха на ухо сладки ругатни.

— Има ли нещо, което искаш да ми кажеш, млади човече? — попита Гамаш, когато усети силната ръка на Жан Ги върху гърба си.

Бовоар се разсмя, после помълча няколко секунди, преди да заговори:

— Искам да ви кажа, че съжалявам.

— Задето ме простреля ли? — попита Гамаш. — Прощавам ти. Само да не се повтаря.

— За това също. Но исках да кажа, че съжалявам, че се оттегляте от Sûretè.

— Когато старшите служители започнат да се застрелват, време е някой да напусне — рече детективът. — Сигурен съм, че го пише някъде в правилника.

Бовоар се разсмя. Усещаше, че по-възрастният мъж се обляга на него, някак уморен и все още неуверен без бастуна си. Гамаш позволяваше на Жан Ги да поеме тежестта му. Доверяваше му се, че няма да го изпусне.

— Странно ли беше чувството — попита Бовоар, — докато гледахте как мадам Гамаш и Ани вървят по пътеката към олтара?

— Трябва да я наричаш Рен-Мари — прекъсна го Гамаш. — Моля те. Казвал съм ти и преди.

— Ще се постарая.

Трудно му беше да се отърси от дългогодишния навик, както му се бе сторило почти невъзможно вече да се обръща към тъста си с "Арман". Но с времето, когато се появяха децата, може би щеше да свикне да го нарича и "татко".

— Заведох Ани до олтара на първата й сватба — обясни Арман. — Изглеждаше ми справедливо този път да оставя тази роля на майка й. Аз ще я поема пак за следващата й сватба.

— Горкият — прошепна Бовоар.

Държеше началника в прегръдките си и си мислеше за мига, когато бе дръпнал спусъка и бе видял как силата на изстрела запраща Гамаш отвъд дърветата. Хвърлил бе пистолета и бе побягнал. Бягаше, бягаше и бягаше към проснатия на земята мъж и към червеното петно, което се разливаше върху снега като криле.

— Сърцето ми се разби, когато ви прострелях — прошепна Бовоар и едва се сдържа да не положи глава на рамото на Гамаш.

— Зная — отвърна тихо по-възрастният мъж. — И моето сърце бе разбито, когато те оставих в онази фабрика.

Възцари се мълчание и след още няколко танцови стъпки Гамаш проговори отново:

— Наистина всичко си има пукнатини.

— Да.

* * *

Около полунощ Арман и Рен-Мари седяха на просторната веранда пред къщата на Емили. Виждаха силуетите на Ани и Жан Ги на фона на огромния огън насред селския площад. Звучеше тиха музика и прегърнатите младоженци се поклащаха леко.

Клара и Мирна правеха компания на съпрузите Гамаш на верандата. Даниел, Розлин и внучките спяха на горния етаж на къщата, а Хенри се бе сгушил в краката на Рен-Мари.

Всички мълчаха.

Гамаш бе прекарал в болница няколко месеца, докато се възстанови достатъчно, за да го изпишат. През това време Жан Ги бе постъпил в клиника за лечение на зависимости.

Разбира се, бе проведено разследване на заговора за взривяване на моста. Назначена бе кралска комисия, която трябваше да проучи подозренията за корупция.

Арно, Франкьор и Тесие бяха мъртви. В очакване на съдебния процес Жорж Ренар бе задържан в ПОП заедно с всички останали, които бяха участвали в заговора. Или поне онези, които бяха заловени досега.

Изабел Лакост бе изпълняващ длъжността главен инспектор на отдел "Убийства" и скоро щеше да бъде назначена за постоянно. Жан Ги премина на половин работен ден, докато все още се възстановяваше от зависимостта си към медикаментите — процес, който щеше да продължи до края на живота му.

Терез Брюнел бе изпълняващ длъжността главен комисар. Предложили бяха тази позиция на Гамаш, но той бе отказал. Можеше да се възстанови физически, но не беше сигурен, че някога ще се излекува в много други отношения. Определено знаеше, че Рен-Мари не е готова за това.

Ред бе на някой друг да поеме щафетата.

Що се отнася до решението какво да правят оттук нататък, то не затрудни съпрузите Гамаш. Купиха къщата на Емили Лонпре на селския площад в Трите бора.

Арман и Рен-Мари Гамаш се завърнаха у дома.

Сега един самотен цигулар свиреше позната нежна мелодия, докато Арман Гамаш държеше жена си за ръка и галеше опакото на дланта й с палец. Чувстваше се добре тук.

Рен-Мари стискаше ръката на съпруга си, гледаше към дъщеря си и зет си, които се полюшваха насред площада, и размишляваше върху разговора с Жан Ги по време на танца им. Той й бе признал колко много ще му липсва Арман. И колко ще липсва на Sûretè.

— Но всички разбираме решението му да се оттегли — бе побързал да я увери Жан Ги. — Заслужил си е почивката.

Рен-Мари се бе разсмяла и зет й се бе дръпнал леко назад, за да я погледне.

— Какво беше това? — попита я тогава.

— Арман е роден да се занимава с това, което прави цял живот. Може да се оттегли, но не може да се откаже.

— Така ли? — попитал бе Жан Ги с недоверие. — На мен началникът ми изглежда доста уверен в решението си.

— Просто още не го е осъзнал.

— А вие? Ще имате ли нещо против, ако един ден поиска да се върне в Sûretè? Ако кажете "не", той ще ви послуша.

Изражението й бе подсказало на младия мъж, че той не беше единственият, изправен пред ужасен избор.

А сега Рен-Мари държеше съпруга си за ръка. Обърна се към него, докато той гледаше как Жан Ги и Ани танцуват.

— За какво си мислиш, mon beau? — попита.

— Вече не ще има самота — рече Гамаш и я погледна в очите.

Идете в своя дом, за да влезете

в дните на единството.

Когато бе върнал Бовоар в прегръдките на Ани по време на първия танц, Арман бе зърнал нещо в очите на Жан Ги. Отвъд щастието, отвъд острия ум, дори отвъд страданието Арман Гамаш бе видял нещо светло. Проблясък. Сияние.

И нека дните ви бъдат добри и дълги на тази земя.

БЛАГОДАРНОСТИ

Като всичките ми книги и "Светлина в пукнатините" нямаше да съществува, ако не беше помощта и подкрепата на съпруга ми Майкъл. Няма Майкъл, няма книги. Такава е простата истина. Дължа му благодарност до края на този живот, че и в следващия.

Всъщност много хора ми помогнаха за тази доста сложна книга. С приятелката ми Сюзън Маккензи прекарахме два дни в "Хови Манър" на брега на езеро в Квебек и си спретнахме една истинска журналистическа "оперативка" — разменяхме си идеи, размисли, връзки. Нахвърляхме всякакви идеи — някои бяха твърде шантави, а други — твърде нормални и безобидни. Взимахме ги, разглеждахме всяка, изваждахме най-доброто и градихме върху него. Когато попаднеш на човек, който е добър в това, сякаш се случва вълшебство. Но е нужна съзидателна и конструктивна нагласа. Не става с търсене на недостатъци, а трябва да се гледа за скритите съкровища и да се разпознава къде има потенциал за още по-добра идея. Нужно е да се изслушва внимателно и е уважение. Сюзън е способна на всичко това. С нея сме страхотен екип и тя помогна настоящата книга да стане в пъти по-добра.

За много от техническите въпроси ми помогнаха Каси Галанте, Жан-Мари Хъдсън, Пол Хокман и Дени Дюфур. Merci, millefois[94].

Асистентката ми Лиз Пейдж няма цена. Тя е от първите читатели на ръкописите ми и сред верните ми почитатели. Труди се неуморно и с много фантазия. Зная, че книгите и кариерата ми нямаше да стигнат дотук, ако не беше Лиз. А и определено нямаше да са толкова забавни!

Брат ми Дъг също чете моите ръкописи, критикува ме грижовно и ми дава забележителна подкрепа. Знаете, че ако кариерата ви е изпълнена с благословии, след известно време става трудно да се обаждате на приятели, за да споделите поредната добра новина. Несъмнено приятелите ми се радват за мен, но има опасност всичко това да се превърне в нещо, което изглежда като (и всъщност е) едно голямо перчене. И все пак, когато ми се случи нещо прекрасно, искам да споделя с някого. Тогава се обаждам на Дъг. Този човек винаги се радва за мен (или поне е достатъчно любезен да не ми казва да млъкна и да се разкарам).

Линда Лаял създаде моя уеб сайт и го поддържа заедно с бюлетина, който разпращаме по електронната поща. Тя отделя часове наред, за да може Гамаш и останалите герои от поредицата да бъдат достойно представени в интернет. Благодаря ти, Линда!

Моите агентки — Тереза Крие и Патриша Мусбругер — превеждат книгите за Гамаш през нерядко каменистия и силно непредсказуем пейзаж, какъвто е съвременният издателски бизнес. Те са уверени и смели, а и мъдро избират битките си… а това ми позволява да се концентрирам върху единствената си истинска работа. Да напиша книга, с която мога да се гордея.

Нямам деца. Книгите за Гамаш не са дреболия в моя живот. Не ги пиша просто за развлечение, нито са ми дойни крави. Тези книги са моята сбъдната мечта. Моето наследство. Моето потомство. Ценни са за мен, затова съм ги поверила в ръцете на прекрасните хора в "Минотор Букс" и "Сейнт Мартинс Прес". Сред тях е Хоуп Делън, дългогодишна моя редакторка и приятелка, която винаги успява да направи книгите още по-добри. Андрю Мартин е издателят, който взе едно книжле, чието действие се развива в малко квебекско селце, и го отведе до класацията на най-продаваните книги на "Ню Йорк Таймс". Сара Мелник, издателката ми в "Минотор", познава поредицата, познава и мен и винаги е била яростен и убедителен поддръжник на главен инспектор Гамаш.

Благодаря ви!

Благодарности и на Джейми Броудхърст, Дан Уагстаф и хората от "Рейнкоуст Букс" в Канада, заради които Гамаш стигна до класацията за бестселъри в родната ми страна. Много вълнуващо!

Благодаря и на Дейвид Шели, издателя от "Литъл, Браун" във Великобритания, за това, че пое поредицата. Знам, че с него книгите ми са в добри ръце.

Накрая бих искала да изкажа благодарности към Ленард Коен. Тази книга е озаглавена с откъс от неговото стихотворение (песен), което се казва "Химн":

Камбани, бийте! В своето блаженство

недей навсякъде да търсиш съвършенство.

Че всичко има си пукнатина такава,

отдето светлината леко преминава.

За пръв път използвах този куплет във втория си роман[95]. Когато се свързах с Ленард Коен, за да поискам разрешение и да разбера колко ще ми струва, той ми отговори чрез агента си, че ще ми преотстъпи правото да го ползвам безплатно.

Безплатно.

Плащала съм сериозни суми за други откъси от поетични творби и смятам, че това е съвсем в реда на нещата. Очаквах и този път да платя, особено като се има предвид, че по онова време, преди шест години, доверен член от екипа на г-н Коен бе откраднал почти всичките му спестявания.

Вместо да поиска хиляди долари, г-н Коен ми подари стиховете си.

Дори не мога да си представя с колко светлина е изпълнен този човек.

А сега вие държите в ръцете си моето несъвършено творение. Написах го с много любов, благодарност и със съзнанието, че съм голяма късметлийка.

ОТ АВТОРА

Живея в Канада откакто се помня и съм израснала с разкази за всеизвестните петзначки Дион, родени през 1934 г. в Каландер, Онтарио. Бяха феномен и сензация. Много от вас може да ги припознаят в лицата на моите петзначки Уеле и честно казано, за създаването на въображаемите сестри Уеле определено съм черпила вдъхновение от момичетата Дион. Но докато работех върху "Светлина в пукнатините", много внимавах да не задълбавам в реалния живот на петзначките Дион. Струваше ми се, че ще бъде вмешателство в личното им пространство и твърде ограничаващо обстоятелство за самата мен. Откровено казано, не исках да зная какъв всъщност е бил животът на сестрите Дион. Това ми развърза ръцете да създам живота на моите петзначки такъв, какъвто пожелая и какъвто ми е потребен.

Със сигурност има сходства. Възможно ли е да няма? Но сестрите Уеле са измислени героини и техните перипетии не са реални. Сестрите Дион са реални. Двете семейства са имали петзначки и с това се изчерпват всички прилики. Чувствах се длъжна да направя това уточнение за всички вас и най-вече заради онези сестри Дион, които все още са сред живите. Те ме дариха с прекрасно вдъхновение.

Бележки под линия:

1

Американска актриса (1893–1980), една от най-скандалните звезди на своето време. — б. пр.

2

Американска актриса и певица (1908–1984), известна с участието си в много мюзикъли и с острия си език. — б. пр.

3

Кафе с мляко (фр.). — б. пр.

4

Игра на думи със заглавията на популярните коледни песни "Дванайсет дни до Коледа" и "В ясното нощно небе". — б. пр.

5

В песента се пее "Паднете на колене" — вероятно за това не се чувства готова Констанс. — б. пр.

6

Канадски коледен химн, написан вероятно през 1642 г. на езика на индианците хурони. Английският текст датира от 1926 г. — б. пр.

7

До скоро (фр.). — б. пр.

8

Брат (фр.). — б. пр.

9

Квебекскага полиция (фр.). — б. пр.

10

Съжалявам, шефе (фр.). — б. пр.

11

Добре (фр.). — б. пр.

12

За цитата от Библията е използван преводът на Св. синод на Българската православна църква, София, 1993 г. — б. р.

13

Да (фр.). — б. пр.

14

Нежелана личност, несъществуваща личност (лат.). — б. пр.

15

Добър ден (фр.). — б. пр.

16

Моля (фр.). — б. пр.

17

Специалитета на деня (фр.). — б. пр.

18

Рождено име (фр.). — б. пр.

19

Абсолютно (фр.). — б. пр.

20

Моля? (фр.). — б. пр.

21

Весела Коледа (фр.). — б. пр.

22

Квартал (фр.). — б. пр.

23

Приятелю мой (фр.). — б. пр.

24

Задънена улица (фр.). — б. пр.

25

Лайно (фр.). — б. пр.

26

27

Красавице моя (фр.). — б. пр.

28

Стари приятелю (фр.) — б. пр.

29

Ето (фр.). — б. пр.

30

Името на главната героиня в романа на Л. Франк Баум "Вълшебникът от Оз". — б. пр.

31

Така е (фр.) — б. пр.

32

Тежка икономическа криза от 30-те години на XX век, започнала и САЩ. — б. пр.

33

Добър ден, шефе (фр.). — б. Пр.

34

Добре (фр.). — б. пр.

35

Джон Сингър Сарджънт (1856–1925) — американски художник-портретист. — б. пр.

36

Ким Тюй (р. 1968) — канадска писателка от виетнамски произход. Ru е дебютният й роман, издаден на френски през 2009 г. — б. пр.

37

Вижте (фр.). — б. пр.

38

Националната библиотека (фр.). — б. пр.

39

Национална библиотека и архив на Квебек (фр.). — б. пр.

40

Жак Картие (1491–1557) — първият европейски изследовател, който описва и картографира устието и бреговете на река Сейнт Лорънс и дава на тези земи името Канада. — б. пр.

41

Маргьорит Д'Ювил (1701–1771) — основателка на Ордена на милосърдните сестри на Монреал и първата родена в Канада жена, канонизирана за светица в Римокатолическата църква през 1990 г. — б. пр.

42

Решаваща битка в хода на Седемгодишната война между британците и французите, състояла се на 13 септември 1759 г. — б. пр.

43

Мястото, където е погребан основателят на Квебек, Самюел дьо Шамплен (1567–1635), е неизвестно и до днес. — б. пр.

44

Британска театрална награда на името на актьора Лорънс Оливие. — б. пр.

45

Игра с карти. — б. пр.

46

Coq au vin (фр.) — пилешко месо в сос от червено вино, моркови, гъби, бекон, задушен лук и картофено пюре. — б. р.

47

Наздраве, букв. "За ваше здраве" (фр.). — б. пр.

48

Кралска канадска конна полиция. — б. пр.

49

Изключително (фр.). — б. пр.

50

Не, благодаря. Не е необходимо (фр.). — б. пр.

51

Град във Франция, край който по време на Първата световна война са се водили сражения. — б. пр.

52

Одеяло с цветни райета в двата края, произвеждано от една от най-старите търговски компании в Северна Америка. Използвано като разменна монета в търговията с кожи с местните индианци в Канада през XVIII в. — б. пр.

53

Поредица от политически и социално-икономически събития през 60-те и 70-те години на XX в., които водят до модернизация на канадското общество и бит в провинция Квебек. — б. пр.

54

Католическа базилика на хълма Мон Роял в Монреал. — б. пр.

55

Католическата молитва към Дева Мария започва с думите "Ave Maria". В православието на тази молитва съответства "Песента на Пресвета Богородица", която започва с думите "Богородице Дево, радвай се". — б. пр.

56

Афоризъм на френския писател, критик и журналист Жан-Батист Алфонс Кар (1808–1890). — б. пр.

57

Да, приятелю (фр.). — б. пр.

58

Герой от американския комедиен сериал от 60-те години на миналия век "Островът на Гилиган". — б. пр.

59

Музикално риалити предаване, лицензирано в много страни по света и излъчвано преди години в България под името "Мюзик айдъл". — б. пр.

60

Десантът при Диеп, битката за Диеп или операция "Юбилей" — англо-канадски десант на френското крайбрежие на Ла Манша през август 1942 г., по време на Втората световна война, завършил за по-малко от шест часа със съкрушителна загуба за съюзническите войски. — б. пр.

61

Рут говори за знаковата поема на английския поет-романтик Самюъл Тейлър Колридж "Балада за Стария моряк" (1798 г.). По време на едно от плаванията си морякът убива албатрос, а екипажът го обвинява, че заради убийството на птицата корабът и останалите моряци са преследвани от бедствия. — б. пр.

62

Вид риба тон, известна още като дългопера риба тон. — б. пр.

63

В случая: "Право в десятката". Иначе буквалният превод на думата от френски е "докоснат" и се използва като термин в спортната фехтовка, потвърждение, че противникът е нанесъл удар. — б. пр.

64

Жак Клузо — неумел детектив, герой от "Розовата пантера". — б. пр.

65

Американска актриса и телевизионна водеща. — б. пр.

66

Габри говори за американския анимационен филм "Търсенето на Немо" (2003 г.), в който една от ролите се озвучава от Елън Дедженеръс. — б. пр.

67

"Кралицата на феите" (1590 г.) — незавършена епична рицарска поема от английския поет Едмънд Спенсър. Fairy queen на английски жаргон може да означава гей или травестит. — б. пр.

68

Фраза от стихотворението "Две любови" на лорд Алфред Дъглас, цитирана по време на съдебния процес по обвинението на Оскар Уайлд в хомосексуализъм. Тълкува се като евфемизъм за хомосексуални взаимоотношения. — б. Пр.

69

До утре (фр.). — б. пр.

70

Герой от серията комикси "Приключенията на Тинтин" на белгийския художник Ерже. — б. пр.

71

Френски жаргон, възникнал сред работническата класа в Монреал през XIX век. — б. пр.

72

Популярно канадско ястие, което произхожда от Квебек. Състои се от пържени картофи, извара и сос. — б. пр.

73

Гъши дроб (фр.). — б. пр.

74

Китайски черен чай с характерен опушен аромат. — б. пр.

75

Юлиана от Норич (1342–1416) — бенедиктинска монахиня, светица на католическата църква. Цитатът е от "Проявления на Божествената любов". — б. пр.

76

Бащина благословия (фр.). — б. пр.

77

Резервоар, пълен е вода, в който не прониква нито звук, нито светлина. В такава камера човек може да се изолира от всякакви стимули на сетивата, да се лиши от усещания. — б. пр.

78

Бащина благословия (фр.). — б. пр.

79

Приятели мои (фр.). — б. пр.

80

Разбира се (фр.). — б. пр.

81

Скъпа моя (фр.). — б. пр.

82

Благодаря, отче (фр.). — б. пр.

83

Квебекска ругатня. — б. пр.

84

Морис Ришар (1921–2000) — легендарен канадски хокеист от Монреал. — б. пр.

85

Квебекска ругатня. — б. пр.

86

Красавецо мой (фр.). — б. пр.

87

Гичи Маниту означава „Великият дух“ на езика на индианците алгонкини в Северна Америка. — б. пр.

88

Име на йога поза. — б. пр.

89

Става въпрос за поста на "лайнбекър" в американския футбол. — б. пр.

90

Скулптурна група на Огюст Роден, посветена на обсадата на френския град Кале през 1346 г. по време на Стогодишната война. — б. пр.

91

Кракен е митологично морско чудовище, което потапяло кораби. Фразата „Пуснете Кракена“ е произнесена от бог Зевс във филма „Сблъсъкът на Титаните“ (2010). — б. пр.

92

Унищожителен удар (фр.). — б. пр.

93

Богини на отмъщението в древноримската митология. Съответстват на древногръцките Еринии. — б. пр.

94

Хиляди благодарности (фр.). — б. пр.

95

„Убийствено студена“. — б. пр.

Content

Луиз Пени
Светлина в пукнатините
Разследванията на инспектор Гамаш #9

ДЕЙСТВАЩИ ЛИЦА

ПЪРВА ГЛАВА

ВТОРА ГЛАВА

ТРЕТА ГЛАВА

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПЕТА ГЛАВА

ШЕСТА ГЛАВА

СЕДМА ГЛАВА

ОСМА ГЛАВА

ДЕВЕТА ГЛАВА

ДЕСЕТА ГЛАВА

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРЕСЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ЧЕТИРЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

БЛАГОДАРНОСТИ

ОТ АВТОРА

Бележки под линия: