Аня Баст

Магьоснически огън

Магьосници на елементите #1

1

Той изглеждаше като грях и в същото време като спасение. Спасение за нейното слабо либидо във всеки случай.

Сериозно разсеяна от мъжа, стоящ на осма маса, Мира метна чиниите с дроб и лук, специалитетът за деня. Не можеше да си спомни последният път, когато някой мъж я бе разсейвал така, карайки я отново да се чувства непохватна като петнадесетгодишна. Не можеше да си спомни последния път, когато бе погледнала мъж и бе получила незабавна, първична реакция. По дяволите, бе започнала да си мисли, че напълно е загубила сексуалното си желание.

Все още беше живо и добре.

Тя вмъкна химикала зад ухото си, когато приключи с взимането на поръчката и погледна към мъжа. Той стоеше в ъгъла, сърбайки черно кафе и четейки „Star Tribune“. Беше там от близо два часа и не бе пожелал никаква храна. Обикновено това би я подразнило, особено след като беше заел най-търсеното място през най-натовареното време на деня, но тя беше готова да му прости. Сладур като него беше рядкост в „Закусвалнята на Майк“. Беше толкова невероятен, че тя усети как се нахвърля на горкото момче, но шефът й се намръщи, плашейки клиентите. Както и да е, наскоро разведена, изцапана с мазнина сервитьорка не бе обичайната компания на този мъж.

Не беше само външният му вид това, което го правеше толкова атрактивен. Бяха позата и маниерите му. Беше начинът, по който се държеше толкова самоуверено. Той беше един от онези мъже, към които жените имаха дълбока, инстинктивна реакция, отклик, който можеше да се проследи обратно до каменната ера, когато жените са били привлечени най-силно към най-големите, най-лошите мъже наоколо.

Най-малко шест фута и три инча и с могъща фигура, мъжът излъчваше секс. Сякаш би защитавал една жена от всяка опасност и би се грижил много добре за тялото й, докато го прави.

Разбира се, това вероятно беше възбуденото й, с намалена сексуалност въображение, което работеше извънредно. Това без съмнение се случваше, когато някой неочаквано преоткрива нечие либидо.

В резултат, тя имаше сексуални фантазии за непознат, през най-натоварената част от смяната й. Вместо да се притеснява за препълнените солница и пиперница, тя се чудеше какво ли ще е усещането от ръцете му по тялото й, представяйки си твърдия му гръден кош, отриващ се в голите й гърди.

След като Мира се погрижи за масата, напълвайки отново напитките и уверявайки се, че редовните клиенти имат всичко, от което се нуждаят, отново погледна към мъжа изпод мигли. Почувства нуждата да го запомни, така че той да може да изгрее във фантазиите й по-късно. През последните няколко месеца вибраторът й събираше прах на дъното на нощното й шкафче. Сега имаше причина да го извади отново.

Той беше с широки рамене и жилести мускули. Златната му, целуната от слънцето кожа, явно не се подчиняваше на зимата в Минесота и караше Мира да иска да прекара устни и ръце по нея. Копринена черна коса обрамчваше изваяното, интригуващо лице с черни резки за вежди и изваяна челюст, секси поръсена с брада. Беше привлекателен, макар че не беше красиво момче. Този мъж имаше лице, което можеше едновременно да смрази някого или да превърне женските кости в топъл мед, в зависимост от изражението му.

Мъжът беше секс с крака, но очите и устата бяха тези, които привлякоха Мира. Дълги, тъмни мигли обрамчваха светлосините му очи. На пръв поглед изглеждаха студени, но когато й се усмихна, погледът на тези очи накара коленете й да омекнат. И определено имаше неприлична уста. Леката извивка на плътните му, чувствени устни довеждаше ума до най-различни съблазнителни картини — кожа се движи върху кожа, преплетени крайници, неравно дишане, желания и движещи се езици, докато две тела се сливат сред оплетените чаршафи…

— Хей, внимавай! — оплака се клиент, когото тя почти блъсна, след като изчисти масата.

— Съжалявам. — Тя го подмина с усмивка и се извини. Наистина не беше в кондиция този следобед. Издухвайки блуждаещ кичур тъмна коса от лицето си, тя понесе съдовете обратно към мияча. Минавайки наблизо, тя открадна хилядният си поглед към него.

Той носеше чифт тесни дънки, сиво поло, дълго, черно палто и черни ботуши. Дрехите му бяха небрежни, но показваха, че е фрашкан с пари. Полъхът на скъпия му одеколон, който тя усети, и сребристият Мерцедес, който беше паркирал отвън, бяха достатъчни да й кажат, че има много.

Не. Определено не е неин тип.

Във всеки случай, беше си обещала, че ще избягва всякакви нови връзки поне за година. Дължеше на себе си спазването на това обещание.

Не че той я искаше и без това.

Пое обратно към кухнята, вмъквайки разпуснатия кичур коса зад ухото си, докато вървеше, и оставяйки поръчката, която току-що беше взела. Беше време за обяд и закусвалнята беше пълна с хора, хапващи нещо набързо, преди да се върнат обратно в офиса. Никой не искаше да отива много далеч през февруари; „Закусвалнята на Майк“ беше достатъчно добра за този студ в Минесота. Звуците от разговори и потракване на сребърни прибори почти заглушаваха музиката и в малкия ресторант ставаше горещо.

Обикновено, когато не беше толкова разсеяна, това беше времето от деня, когато се активизираше. Цялото й съществуване се превръщаше в синхронизацията на приемане на поръчки, сервиране на храна и доливане на напитки. Времето минаваше бързо и гладко. Ритъмът на обяда в закусвалнята беше като тракането на добре смазани колела на ускоряващ влак.

Тя беше добра в работата си, способна да усети хорските нужди с естествена интуитивност, която е имала цял живот. Редовните й клиенти винаги коментираха как тя се появява точно в момента, когато са си помислили да поръчат порция картофки или парче боровинков пай. Добре, тя не лекуваше рак, но поне беше продуктивен член на обществото. Плюс това бакшишите не бяха лоши. Мира спестяваше, за да се върне в училище и да завърши образованието си по психология. Нямаше намерение да бъде професионална сервитьорка до края на живота си.

— Мира, поръчката е готова! — извика Майк от кухнята.

Тя взе поръчката и отиде да я занесе, проправяйки си път през претъпканата закусвалня към седма маса. Беше точно до осма маса, където Господин Великолепен все още стоеше с кафето си. Тя сложи една голяма дай-ми-добър-бакшиш усмивка и сервира храната на мъжа на седма маса. Той изглеждаше като човек на среден управителен пост, проправящ си път нагоре по корпоративната стълбица. След работа в закусвалнята през последните шест месеца, тя имаше добро усещане за тълпата през обедното време.

— Мога ли да Ви помогна с нещо друго в момента, сър? — попита весело тя.

Мъжът вдигна поглед от чинията си и се фокусира върху колието й.

— Ти си някакъв вид сатанист?

Усмивката й изчезна и шок премина през нея, заради ядосания тон в гласа на мъжа. Ръката й литна към пентаграма на врата й. По дяволите, беше забравила да го свали, преди да почне смяната й.

Презрение последва шока. Този никога не би казал нещо, ако носеше кръст. Хората моментално свързваха пентаграма със сатанизма, въпреки че нямаше нищо общо. Обикновено, би му изнесла лекция за религиозните учения, но не беше нито времето, нито мястото.

— Не — отговори студено тя. — Не съм сатанист. Мога ли да Ви донеса още нещо, сър?

— И какво? Тогава това да не е някакъв вид готическо нещо?

— Не, не е готическо нещо. Искате ли още една кола?

— Защо носиш проклетото нещо наоколо? Обижда хората.

— Оставете сервитьорката на мира.

Главата й се вдигна рязко. Това беше Господин Великолепен. Той дори не беше вдигнал глава от вестника си. Дълбокият му, резониращ глас налагаше авторитет, дори без директното му внимание.

— Тя не иска да обяснява предпочитанията си към бижутата. Просто иска да знае дали искате да ви долее питието.

Директорът моментално се укроти от нотката на агресия в гласа на Господин Великолепен. Вероятно затова няма да се изкачи много високо по корпоративната стълбица, помисли си със задоволство Мира.

— Няма нужда — отговори й директорът, поглеждайки надолу към чинията си. — Съжалявам.

— Няма проблем — каза тя, обръщайки се.

Тя погледна към Господин Великолепен. Той вдигна поглед от вестника си и очите им се срещнаха за момент. Устните му се извиха в малка усмивка, преди да върне вниманието си към „Tribune“. Тя си представи как тези плътни устни я целуват между гърдите и надолу по корема. Картината как тъмната му глава работи между бедрата й, и излизвайки отстранява дълбокият й сексуален копнеж, изпълни ума й.

Бебе се разрева няколко маси по-нататък, прекъсвайки приятните й мисли. Мира си пожела да не беше на работа и да можеше да си бъде у дома, отдавайки се на фантазиите си за този мъж.

Като намери малко време, Мира се скри в стаята за почивки, за да махне колието и да го остави в шкафчето си. На излизане взе кана с кафе и тръгна обратно към масата на Господин Великолепен.

Той вдигна поглед към нея, когато приближи.

— Ще искате ли още една чаша кафе? — Тя държеше каната и я потупваше с ръка въпросително.

Той поклати глава.

— Сметката.

Тя остави каната, бръкна в джоба на престилката си за сметката му и я остави на масата.

— Благодаря — каза тихо тя. — За това, което казахте, имам предвид.

— С Уика[1] ли се занимаваш? — каза той, докато вадеше портфейла си и извади двайсетачка.

Тя кимна.

— Отгледана съм с Уика, но не практикувам магия или разни такива щуротии. Уика е моята религия. Бях отгледана с нея. — Затвори рязко уста, за да не дрънка повече. Мъжът я караше да се чувства неудобно и уязвима. Да не споменаваме… не бяха много хората, които моментално я бяха възприемали за магьосница заради пентаграма й.

Той хвърли двайсетачката на масата и стана. Слабият аромат на одеколона му — пикантен, с лек привкус на дървесина — атакува сетивата й. Той погледна към врата й, където вече нямаше колие.

— Твърде лошо е, че трябва да го криеш заради невежеството на околните.

О! Тя се влюби.

Моментално губейки дар слово, тя погледна към сметката му.

— Ъм, нека Ви върна рестото…

— Не, задръж го. — Той се обърна и си тръгна.

Тя вдигна двайсетачката и сметката му. Кафето му, заедно с безплатното доливане, беше само долар и двадесет и пет.

Джак Макалистър затвори вратата на колата зад себе си и впери поглед през падащите снежинки и прозореца от бронирано стъкло към закусвалнята, наблюдавайки Мира Хоскинс, чудеща се на бакшиша, който й беше оставил. Тя погледна навън през прозореца, пъхайки двайсетачката и сметката му в джоба на престилката си и се отдалечи от масата, за да отнесе празната му чаша и захвърления вестник. Полата й се вдигна нагоре, разкривайки сладката извивка на прасеца й, малко от сметановата кожа на бедрото й, нежната свивка на коляното й. Това беше най-чувствителното място на повечето жени.

Той простена. Жената имаше хубави крака, крака, които неведнъж си представяше увити около талията си, откакто му беше възложено да я наблюдава. Косата й беше дълга и гъста, наситено шоколадово кафява. Джак си я представяше разпиляна по матрака му, докато той вкарваше пениса си в нея. Представяше си как го държи в ръка, докато я поставя с лице надолу върху леглото си и я взима изотзад с дълги, енергични тласъци във влажната й топлина. Би я накарал да разкъсва чаршафите с нокти, да стиска зъби и безпомощна от похот да забрави всичко друго освен начина, по който обладава тялото й.

Обзалагаше се, че издава най-сладките звуци, когато свършва.

Джак отправи проклятие и отмести поглед. Когато пое задачата знаеше, че огъня и въздуха естествено се привличат, но подцени силата на магическото влечение. Джак имаше голям сексуален апетит; все пак реши, че може да устои на тази жена. Тя не беше за него, на никое ниво. Съзнателно го знаеше. Пенисът му, обаче, явно имаше различни разбирания.

Не можеше да спре да мисли за сочните й, меки извивки и как би се почувствала тя под ръцете му. Желанието за нея беше могъщо, първично — инстинктивен отговор на магията му към нейната. Нищо повече. Както винаги желаеше силно жената, която знаеше, че не може да има.

На всяко друго ниво, освен на магическото, тя не беше негов тип. Мира Хоскинс не беше жена, която да изчукаш и да си тръгнеш. Това беше жена, която да задържиш. Която да обичаш. С която да обвържеш живота си завинаги.

Наблюдаваше я как взима чашата му и захвърлената салфетка и се отправя обратно към кухнята. Изглежда изобщо не съзнаваше красотата си. Мъжете я забелязваха постоянно, но тя не забелязваше. Държеше косата си естествена, дълга и права. Никога не носеше прекалено много грим. Това несъзнаване на външността й я правеше още по-привлекателна.

Джак изпсува отново и запали двигателя.

Мира беше добра жена, а това означаваше, че не е неговият тип жена. Той обикновено преспиваше с жени, които бяха омъжени и искаха кратка странична афера, или необвързани жени, които бяха за добро прекарване, без обвързване. Джак стоеше настрана от жени като Мира Хоскинс.

Особено от Мира Хоскинс.

Той пое тази задача, за да се освободи от дълга, който имаше към нея. Трябваше да бъде професионалист.

Както и да е, тя беше братовчедка на шефа му. Монахан щеше да откъсне главата на Джак, ако я прелъстеше, и може би не тази на раменете му.

След като затвориха, Мира излезе през задната врата. Студеният нощен въздух спря дъха й мигновено, карайки я да придърпа по-плътно краищата на палтото си. „Майк“ беше разположен по средата на Минеаполис, правейки вятъра, който се надпреварваше по коридорите на сградите, още по-студен. Той уви полата й около облечените й в найлонови чорапи крака и вкочани прасците й. Както винаги беше ободрително. Винаги бе обичала вятъра, дори когато изкарваше топлината от дробовете й.

Избра пътя си през заледения паркинг към раздрънканата си Хонда Акорд и тръгна. Студената седалка вкочани задника й при допира и накара Мира да изстене. Всичко, което искаше бе да се прибере у дома, да отмие миризмата на мазнина от кожата си и да се отпусне с някакъв полуфабрикат. Вкара ключа в стартера. Също щеше да извади и вибратора си. Господин Великолепен я беше вдъхновил.

На колата й трябваха няколко опита, за да запали, но скоро гумите хрущяха по ледената покривка по улицата навън и на път за вкъщи.

През целия път до апартамента й я дразнеше чувството, че някой я наблюдава. Беше глупаво. В края на краищата беше сама в колата си. Освен, ако чувството не идваше, защото някой я следва. Включи радиото и се опита да игнорира необяснимата си параноя, отблъсквайки я като плод на въображението си, но това не й попречи да проверява огледалото си за обратно виждане на всеки пет секунди.

Тя имаше това чувство, което се включваше и изключваше, през последните няколко седмици. Беше нелепо, разбира се. Никой не би я дебнал, никой освен Бен, може би. Но Бен вероятно не се интересуваше достатъчно от нея, за да инвестира толкова много време. Все пак Бен бе продължил към нещо по-добро и я беше забравил. Беше прекалено зает да чука новата си хубавичка, руса приятелка Трикси, за да се занимава с нея повече.

Кой, по дяволите, се казваше Трикси? Звучеше като име на стриптийзьорка, макар че Трикси всъщност беше физиотерапевтка, която се беше преместила от Дулут[2] преди няколко години. Когато Бен беше наранил коляното си миналата година, Трикси прекара малко „извънредни часове“, помагайки му с възстановяването. Изглежда горкото бебе изискваше допълнителни любящи грижи.

Мира издиша силно, а дъхът й стана на бял облак във все още студената кола. Пожела на Трикси по-добър късмет с Бен, отколкото бе имала тя самата. Бен не беше от типа, който остава верен много дълго. Почти изпита съжаление към другата жена.

Но не съжаляваше твърде много.

Промърмори двадесет и петия стих от Съветникът за Уика на празната си кола.

— В любовта вярна винаги бъди, за да не ти измени любимият ти.

Мира въздъхна. Бен беше изменил невероятно много.

Паркира недалеч от входа на сградата си на Авеню Рандолф, на близката ул. Пол. Подхранвана от новия си страх, тя се увери, че никаква друга кола не отби след нея, преди да си вземе чантата и да излезе, подбирайки внимателно пътя си през едва видимия, покрит със сняг тротоар.

Мина през предната врата на старата сграда и надолу по късото стълбище. Имаше само два апартамента в сутерена и много малко лукс. Стълбището и стените бяха направени от неукрасени бетонни блокове и миришеше леко на мухъл. Самотна крушка висеше на верига над главата й, хвърляйки сенки, докато отключваше вратата на апартамента си.

Веднъж влязла вътре, тя свали палтото си и усили отоплението. Влизайки в кухнята, бръкна в джоба на престилката си, извади купчината еднодоларови банкноти и ги напъха в розовия буркан с форма на прасе върху плота й. Вече беше толкова по-близо до нощното училище. Усещането да има цел беше хубаво. Даваше смисъл на живота й.

Стоейки по средата на кухнята си, тя се усмихна. Винаги толкова скромна. Апартаментът й се състоеше от една малка спалня, безкрайно малка баня, миниатюрна кухня без съдомиялна и съвсем малка всекидневна. Мястото беше тъмно и обзаведено с несъответстващи си мебели втора ръка.

Беше дупка.

Но беше нейната дупка. Усмивката й се разшири. За първи път в живота си имаше място, което да е само нейно. Може да не беше много, но беше свобода.

Лампичката за съобщения на телефонния секретар й намигна. Тя отиде и натисна копчето за включване.

— Мира — чу се гласът на Бен. — Искам си стереото. Казвал съм ти стотици пъти, това е моето… — Тя натисна „Изтрий“. Копелето й изневеряваше нонстоп по време на брака им. Когато откри, тя трябваше да се изследва за БППП[3]. БППП! Затвори очи за момент, усещайки тази позната комбинация от предателство и срам.

Задържа проклетото стерео.

Мира бе срещнала Бен в колежа. Той почти бе завършил правното си образование и когато се дипломира, се ожениха. Бен някак я бе убедил да изостави образованието си по психология и да забременее. Той изкарваше достатъчно пари, за да издържа и двама им и явно наистина искаше дете. Намери си работа в местна правна кантора и докато не бяха заможни, успяваха да свържат двата края през тези ранни години.

За щастие никога не успя да зачене. Мира искаше деца, но не и докато Бен се опитва да направи бебета на половината женско население на Минесота. Щом веднъж откри многобройните афери на Бен и всичките му лъжи, тя застана пред него и поиска развод още в същия ден.

Сърцето й беше разбито, но всяка останала любов, която изпитваше към Бен, се изпари след делата по развода. Бен се бе борил с нея на всяка крачка. Мира все още изплащаше юридическите хонорари, но успя да му измъкне някакво обезщетение като негова съпруга, поне докато не си вземеше психологическото образование.

За момент в нея се надигна гняв, толкова суров, че почти я задуши. Бен я беше лъгал непрекъснато. Тя му бе дарила години от живота си, доверието си и любовта си, а той се отнесе с чувствата й като с боклук. Отнесе се с нея като с боклук.

Беше толкова глупава, че да напусне училище и да разчита финансово на него. По времето, когато беше толкова влюбена в него, никога не би могла да си представи, че Бен е способен да бъде неверен. Мислеше си, че животът й ще бъде като тези на приятелите й. Дори и да няма кариера, щеше да има деца, страхотен брак, да бъде щастлива.

Очевидно тези неща не бяха предназначени за нея.

Той взе къщата в Идън Преъри. Тя не я искаше. Искаше свое собствено място, свободно от спомени и изпълнено с обещанието за ново начало. Освен временната съпружеска помощ, взе много малко от старото си жилище, за да създаде новия си живот.

Сълзи запариха в очите й и тя примига, за да ги махне. Потъването в самосъжаление беше възможно най-безсмисленото нещо, което можеше да направи. Както и да е, беше свободна от Бен и от лъжите му вече шест месеца и всеки следващ ден от живота й беше по-хубав.

Мира се огледа из апартамента си, малко по-несигурна, отколкото бе преди миг.

Нали?

Тя пропъди искрата на съмнение като поклати глава и натисна бутона за следващото съобщение. Зловещият звук на дишащ мъж изпълни апартамента. Без думи, без глас, само странно заплашителният звук от дишане.

Мира потрепери. След чувството, че е наблюдавана, наистина нямаше нужда от шегаджийски обаждания като това. Натисна „Изтриване“ и се отдалечи от секретаря, усещайки настръхнало всяко косъмче по тялото си. Обикновено би се изсмяла, но не и тази вечер. Тази вечер накара стомаха й да се свие от ужас.

Някой почука на вратата… силно. Стресната, Мира подскочи три стъпки във въздуха.

— Мира Хоскинс? — Гласът на мъжа прозвуча приглушено през вратата. — Трябва да говорим с вас.

Ние?

Тя не помръдна, не диша. Гласът беше непознат. Нямаше обяснима причина някой да тропа на вратата й в единадесет вечерта. Гласът на кръстницата й нахлу в ума й… Знаеш, че Бостънският Удушвач никога не е трябвало да разбива ключалката.

Дан! Дан! Дан!

— Госпожице Хоскинс, знаем, че сте вътре. Отворете. Искаме просто да поговорим.

Нямаше начин да отвори вратата.

Тишина. Стоеше закована на място, надявайки се, че ще си тръгнат.

— Госпожице Хоскинс — каза меко гласът след няколко мига, — нека да го направим по лесния начин, става ли?

Кръвта на Мира се смръзна, а пулсът й се учести. Това определено звучеше като заплаха. Тя грабна телефона, за да позвъни на 911… напразно. Нямаше сигнал.

— О, по дяволите — въздъхна тя. Бяха прекъснали телефона. Как, по дяволите, бяха прекъснали телефона й?

Огледа се към прозорците. Всички бяха малки прозорчета на приземен етаж. Почти прекалено малки, за да допуснат въздух, още по-малко жена с нормално телосложение.

Без бягство. Това значеше борба.

Паниката накара сърцето й да заблъска и ръцете й да се разтреперят, отиде до кухненското чекмедже, извади нож и се промъкна на пръсти по малкия коридор към вратата, с намерението да надникне през шпионката.

Звукът от разцепващо се дърво изпълни ушите й и вратата се отвори със замах. Удари я право в челото. За момент в главата й експлодира заслепяваща болка, след това пропадна в тъмнината.

2

Мира се събуди от туптящо главоболие. Премига и таванът на коридора дойде на фокус. Трепвайки от болката, тя се протегна, за да докосне главата си.

Някой натисна ръката й.

— Не я пипай — чу се груб мъжки глас. — Удари се адски зле.

— Какв…

Той се надвеси над нея, влизайки в зрителното й поле. Мира ахна, когато го позна. Принуждавайки се да се изправи, тя пропълзя заднешком, докато не достигна стената зад себе си. Моментално съжали за бързото движение, когато гаденето заплаши да я надвие. С разширени очи, тя запуши уста и се забори с порива да повърне на пода в коридора.

Мъжът от закусвалнята. Добре изглеждащият. Господин Великолепен.

Мозъкът й се запъна пред ситуацията. Господин Великолепен в нейния апартамент. Чувството, че я наблюдават. Мъжът, който разби вратата й.

Той протегна ръка, сякаш тя бе някакво диво животно, което се опитва да укроти.

— Всичко е наред, няма да те нараня.

И трябваше да повярва на това?

Мира погледна покрай него. Вратата на апартамента й стоеше широко отворена и двама мъже, които не разпозна, лежаха неподвижно на бетонния под в подножието на стълбите.

— Какво става, по дяволите? Кой си ти? — Истерията изостри гласа й, карайки го да звучи тънък в собствените й уши.

— Името ми е Джак Макалистър. Знам, че имаш много въпроси, но сега трябва да те измъкна от тук.

Думите му, едва регистрирани, нямаха особен смисъл. Тя знаеше едно нещо, нямаше да отиде никъде с този мъж, без значение колко великолепен беше. Дами и господа, тя имаше ужасен вкус за мъже!

Очите й потърсиха и откриха кухненския нож, който беше изпуснала, когато вратата я удари. Лежеше между двамата, по-близо до нея. Мира се хвърли към него. Пръстите й се сключиха около дръжката в същия момент, когато Джак я нападна, хващайки в капан ръката й. Въздухът й излезе със свистене от тежестта му. За момент пред очите й се появиха тъмни петна, но сви пръсти около дръжката на ножа и упорито го задържа.

Той се претърколи от нея, все още здраво стискайки китката й в ръка. Мира въздъхна от облекчение задето се бе отървала от тежестта му и се опита да издърпа ръката си, от което успя само да нарани рамото си. Държеше ножа, но не можеше да го използва.

Мира се концентрира върху дупката в стената пред себе си, удържайки всяка капка воля, която имаше, за да остане в съзнание.

— Не припадай — каза Джак. — Трябва да останеш будна.

Без майтап, искаше й се да каже, но не успя да произнесе думите. Животът й вероятно зависеше от това да остане в съзнание.

— Виж, тук съм, за да ти помогна. Онези мъже в коридора, те те преследваха. Трябва да се разкараме от тук, преди да са се появили още мускулести. Има доста за обяснение и не мога да го направя сега. Просто знай, че съм тук, за да те пазя. Разбираш ли? — Звучеше така, сякаш говори на тригодишно.

— Защо… трябва да ти се… доверя? — продума тя със запъхтян глас, все още съсредоточена върху дупката в стената.

— Защото нямаш избор. Сега ще освободя китката ти. Можеш да задържиш ножа, ако си толкова привързана към него. Не мисля, че си в състояние да го използваш така или иначе.

Имаше право.

Джак пусна китката й тя направи непохватен, силен удар към него. Той се дръпна в последния момент. Върхът почти одраска гърлото му.

— Уоу. Май съм сгрешил — промърмори той. Сграбчи ръката й, отскубна ножа от пръстите й и го хвърли през стаята.

Мира се взираше с ужас в недостижимото си оръжие.

Джак я сграбчи през кръста с обезпокоително голяма и силна ръка и я притегли в скута си. Тя го улови за ризата. За момент се бори с него, а след това се успокои. Главата никога не я бе боляла толкова лошо както сега. Не можеше дори да си поеме дъх, без да я заболи. Сътресение ли имаше? Трябваше ли да отиде в болницата?

— Защо го правиш? — простена тя.

Той погледна към нея със зашеметяващо сини очи. Беше странно да забележи точно това в този момент, но и ситуацията беше странна.

— Казах ти. Защитавам те, Мира — отговори той с нежен глас, който изглеждаше странно с грубото му поведение.

Мира премигна и световъртежът й стана по-силен. Джак затегна хватката си около нея, изражението му стана загрижено. Той беше топъл и ухаеше секси. Нелогично, тя изпитваше удоволствие от усещането да е до нея.

Плюс това, той беше двоен. Това го правеше още по-добре.

Главата й се отпусна, когато безсъзнанието я надви.

— Мамка му — въздъхна той. — Мира?

Тъмнина.

* * *

Джак погледна надолу към жената в леглото си. Тя изглеждаше толкова малка и крехка в голямото легло с балдахин. Овалното й лице изглеждаше бледо, а на челото й беше разцъфнала огромна синина. Все още носеше розовата униформа от закусвалнята и удобните бели работни обувки.

Той разбираше достатъчно от лекуване, за да знае, че има сътресение. Установи го веднага щом я занесе до колата и я закара някъде, където може да се съсредоточи. При други обстоятелства би я закарал в спешното отделение, макар че това би увеличило риска да бъдат засечени от Крейн.

Нищо от това не ставаше точно по плана.

Мира имаше нужда да остане скрита за сега, а неговият апартамент беше добре защитен срещу любопитни магически очи и уши. Тя щеше да има адско главоболие за няколко дни, но това беше единственото последствие от нараняванията й. Не му оставаше нищо друго, освен да я чака да се събуди.

Той седна на ръба на бюрото си и се заигра със сребърната запалка Зипо. Огънят пламна неравномерно в слабо осветената стая, докато той прехвърляше отново събитията от изминалия ден през ума си. За малко не беше закъснял. Наемниците на Крейн за малко да я хванат. Джак знаеше, че ще чуе всичко това от шефа си, заради тази малка издънка. Ако беше закъснял още само няколко минути, можеше напълно да изгуби Мира.

Джак се опита да си представи как казва на Монахан, че е оставил Крейн да отведе не само отдавна изгубената братовчедка на Монахан, но и една от най-могъщите магьосници на елемента въздух, за които са знаели, само защото е бил спрян от полицай на шосе I-94, докато я е следял до дома й. Просто се бе опитал да я следва. Жената шофираше като прилеп излязъл от ада, но той беше спреният от вечно бдителните полицаи в Минесота.

Остави запалката Зипо настрана, плъзна се от бюрото и се приближи, за да я проучи.

Светлината от коридора се разстилаше вътре, карайки дългата й, сплетена коса да блести. Лицето й беше мургаво, загоряло дори и посред зима, а кожата й изглеждаше като порцелан, толкова гладка и перфектна. Беше видът кожа, която моли да бъде милвана и целувана. Видът кожа, която жадува да бъде гола, да почувства следите от допира на пръстите на някой мъж.

Джак бавно изпусна въздух и позволи на погледа си да проследи извивката на нежната й шия до ръба на униформата й. Наклони глава на една страна, съзерцавайки я. Гърдите й може би бяха чашка В, вероятно завършващи с отзивчиви розови зърна. Гърди, достатъчно големи, за да изпълнят ръцете му, и дори да излизат малко. Зърна, перфектни, за да бъдат проучени от езика му.

Почувства се като развратник заради това, че й се любува по този начин в момента, но не можеше да се въздържи. Беше естественото сексуално привличане на огъня към въздуха. С Мира беше изключително силно.

Протегна се и отметна от лицето й няколко кичура от тъмната й коса. Дългите й мигли бяха сведени върху бузите й, а устата й беше очарователна, плътна и изразителна. Приличаше на майка си.

Богове и Богини. Приличаше на майка си.

Болка от съжаление стегна гърдите му, когато спомените се завърнаха. Джак разтърка копринения кичур от косата на Мира между палеца и показалеца си, оставяйки спомените да го превземат за милионен път.

Тъкмо беше станал на десет и баща му сметна, че е достатъчно голям, за да наблюдава събирането на първия му кръг. Баща му заяви, че Джак носи твърде много от майка си в себе си и е време обучението му да започне. Майката на Джак почина, когато той беше на пет, така че не знаеше дали е истина, а само, че баща му вярваше, че способностите на майка му трябва да бъдат изкарани от него. Те бяха петно, слабост, кръпка върху кръвната линия на баща му. Баща му не можеше да изкара злото наяве по никакъв друг начин, така че реши, че е крайно време да започне обучението на Джак в изкуството на тъмната магия.

Този ден Джак стоеше близо до приятелите на баща си и наблюдаваше как четири завързани магьосници бяха повлечени от местата си към ритуалната зала в имението на баща му. По една магьосница за всеки от елементите. Джак можеше да усети способностите им чрез магията си, когато влязоха. Жив, непредсказуем огън, като самия него. Гладка, студена, непреодолима вода. Стабилна, дълбока, могъща земя. Най-накрая — въздух. Въздухът беше магия, която магьосницата или магьосникът не можеше да усети, докато не бъде ударен с цялата му мощ. Като торнадо в ясен летен ден. Всички магьосници бяха кървави и бити, но всички те продължаваха да се борят със съдбата си.

Всички с изключение на магьосницата на елемента въздух.

Тя коленичи на мястото си в кръга, красивата й, тъмна коса се понесе над рамото й и тя спря поглед точно в Джак. Никога не беше усещал толкова дълбока тъга в някого. Тя беше готова да умре. Искаше го.

Приятелите на баща му шепнеха, че жената е гледала как съпругът й затваря кръга предния ден и това е пречупило волята й. Съмняваха се в здравия й разум. Разбира се, те не се нуждаеха от здравия й разум, за да затворят кръга. Нуждаеха се единствено от магията й.

Дори с младия си ум, Джак най-сетне разбра, че баща му принася в жертва магьосници на олтара на тъмната магия, за да придобие сила. Това беше съдбата, която баща му очакваше той да изпълни. Това бе съдбата, която баща му каза, че може би никога няма да може да изпълни, защото бе толкова слаб, толкова опетнен.

Ако да бъдеш силен означаваше да правиш това, тогава Джак знаеше, че баща му е прав — той носеше твърде много от майка си в себе си.

Джак занервничи и искаше да отмести поглед от празните очи на магьосницата на елемента въздух, но усещаше, че трябва да запази връзката с нея. Това, което наистина искаше да направи, бе да избяга. Джак искаше да направи нещо, каквото и да е, стига да не гледа как свикват кръга. Вместо това той задържа погледа на жената, докато сърцето му туптеше силно и мислите му препускаха.

Баща му и неговите приятели заеха местата си и започнаха ритуала. Звукът от песни изпълни въздуха, карайки го да пука от комбинираната им сила. Това изправи косъмчетата по ръцете на Джак и накара ушите му да зазвънят. Силата, която се плъзгаше по кожата му беше като тъмно кадифе, изпълвайки го, дарявайки го с усещането на лек световъртеж и еуфория. Магията в гърдите му отвърна с топлина и съблазнителност в отговор, копнееща да се освободи.

Потопен в това, Джак се чувстваше почти неуязвим. Поглеждайки към възторжените изражения на баща си и приятелите му, Джак се зачуди какво ли изпитват те. Трябва да бе много по-силно за онези, изричащи заклинанието.

Магьосниците изпълниха принудителната си саможертва, плъзгайки се под робството на могъщите тъмни сили, упражнени върху тях. Лицата им се изкривиха в маски на болка, когато не успяха да се преборят с насилието над магическите им сили. Това измъкна Джак от странната, приятна летаргия, която го беше налегнала. Магьосниците не можеха да помръднат, но лицата им разкриваха агонията им.

Най-сетне те застинаха и станаха неподвижни. Телата им се отпуснаха, когато заклинанието издърпа силите им в центъра на кръга, за да отворят портал за призоваване.

Баща му беше обяснил, че така ще призове демон, свръхестествено същество, надарено с велика сила, което ще бъде приковано към него и приятелите му като слуга за известно време, в замяна на дара на четирите магьосници, плюс една-две услуги. Баща му бе казал, че това е нещо красиво, чудно жертвоприношение, за да призовеш такова невероятно създание.

Джак остана мълчалив, задържайки погледа на жената, докато магията я завладяваше и я унищожаваше. Малко по малко, Джак наблюдаваше как светлината изтича от очите й, докато не станаха мъртви и стъклени, докато не се свлече на земята като марионетка, чиито конци са били отпуснати бавно. Той искаше да направи нещо, да пребори баща си и приятелите му, за да я спаси, но страхът го държеше закован на място. Когато всички магьосници умряха на свой ред, въздухът в центъра на кръга започна да трепти, докато демонът се раждаше.

Никога не видя демона от плът. Джак побягна.

Извън къщата, надолу по дългата, виеща се алея в имението на баща му, през портата, бягаше колкото може по-бързо. Слугите го гонеха, но Джак ги победи до улицата и изчезна, криейки се между къщите, храстите и колите, докато не падна нощта. Тогава побягна право към Хана, сестрата на майка му.

Баща му никога повече не го видя след това. Остави лелята на Джак да го отгледа. Вероятно мислеше, че Джак е прекалено голям проблем, за да се занимава с него. Твърде слаб. Твърде опетнен. Джак не знаеше.

Накрая се отказа от името Крейн заради моминското име на майка си Макалистър. Щом стана на осемнадесет, потърси Сборището и от тогава работи за тях.

Леля му го отгледа добре и с любов, вероятно колкото майка му, ако бе била достатъчно силна, за да се задържи наоколо. Избра си тази работа заради баща си и също така заради този ден.

Все още можеше да усети чувството свито в себе си като готова за атака змия. Омраза към баща си и към себе си като негов син, но най-вече гняв към самия себе си, задето в онзи ден не направи нищо, за да помогне на онези магьосници.

Споменът оживя в него сякаш бликащ от енергия. Не знаеше дали някога ще бъде свободен от хватката му.

Джак погледна надолу към мястото, където бе стиснал косата на Мира и отпусна пръсти, оставяйки копринените кичури да паднат на възглавницата. Беше й длъжник. Бе наблюдавал как майка й умира и не бе направил нищо, за да го предотврати. Беше стоял там изплашен, когато можеше да пребори баща си и приятелите му, вероятно да развали заклинанието, кръга, каквото и да е.

Джак се върна, за да седне на бюрото. Томас Монахан, главата на Сборището, бе наредил на Джак да наблюдава Мира Хоскинс, веднага щом разбраха, че тя съществува. Ако Сборището знаеше за съществуването й, то най-вероятно и Крейн също знаеше. Джак я следеше от около две седмици, стоейки в колата си в сковаващия студ, за да надзирава работата и апартамента й. Обикновено не поемаше работа като охрана, както сега, но това беше специално. Мира беше специална.

Тя се размърда на леглото, събуждайки се бавно. Джак стоеше върху бюрото в тъмнината и разсеяно палеше и загасваше запалката, докато я наблюдаваше.

Вчера той се видя принуден да направи истински контакт с нея, така че отиде в закусвалнята и наблюдава работата й. Очите й бяха лешникови. Понякога кафяви, понякога зелени. Усмивката й беше спокойна и изглеждаше истинска. Тя очевидно наистина харесваше хората, което той не можеше да каже за себе си.

— Ммм, ъ? — промърмори Мира от леглото. Тя ахна, когато го видя в тъмнината на стаята и се оттласна до седнало положение, ръката й моментално отскочи към главата й заради рязкото движение.

Джак остави запалката Зипо.

— Как се чувстваш?

Трябваха й няколко мига, преди да отговори.

— Сякаш ме е ударил камион, отвлечена и сега се страхувам за живота си. Ти как си?

— Тук си за твоя собствена защита.

— Вероятно това казват всички серийни убийци.

Той се плъзна от бюрото, отиде до леглото и включи осветлението. Тя го наблюдаваше неловко и се премести към средата на матрака, по-далеч от него. Наблюдаваше я как обхожда стаята с поглед, пленена от махагоновите мебели и картините по стената. Тя съсредоточи погледа си върху всеки изход подред — вратата към главната част на апартамента му, вратата към банята и прозореца.

— Не пробвай прозореца — каза той. — Намираме се на петдесет и втория етаж. Гладна ли си, жадна?

Тя облиза устните си.

— Искам да ми кажеш какво става.

— Главата сигурно те боли. Може би искаш аспирин?

Мира се поколеба.

— Аспирин би било добре.

Той влезе в банята, за да вземе шишенцето с аспирина и чаша вода. Когато се върна обратно, тя беше изчезнала. Не беше изненадващо. Можеше да чуе как отчаяно бърника ключалките на входната врата.

Джак въздъхна, остави шишенцето и чашата и тръгна през всекидневната към нея.

Тя тъкмо се занимаваше с най-горната ключалка и бълваше ругатни, когато той я стигна. Притисна тялото си към нейното и покри ръката й със собствената си ръка. Тя застина моментално и потрепери леко.

Джак се опита да не се наслади на усещането от притискането му в нея, но не можа да се въздържи. Звукът от дишането й, рязко в тихия въздух, накара либидото му да се размърда с интерес. Накара го да си мисли за други ситуации, когато тя може да е вдигната срещу него, дишайки неравно. Ситуации, в които биха носили далеч по-малко дрехи и Мира би се държала доста по-приятелски към него. Беше естествено, припомни си отново той, естественото привличане между огъня и въздуха.

Тазът му покри страхотният й задник в тази поза, гърдите му се опираха в гърба й. Не можеше да не се запита какво ли би направила, ако плъзнеше ръце към гърдите й, набереше подгъва на полата й и я вдигнеше нагоре. Как би се почувствала, докато ръката му изучава голото й тяло? Какви ли звуци би издала, когато я помилва?

Тъпо копеле, сгълча се сам. Би се разпищяла като сирена.

Но имаше време и можеше да я прелъсти. Знаеше как да я докосва така, че да го пожелае… да го умолява. Въпреки че не трябваше да го прави, можеше да я примами в леглото си.

Лекият аромат на розовия й парфюм подразни носа му, когато се наведе напред и положи уста близо до ухото й.

— Невероятно предсказуема си. Дори и да се беше измъкнала пред входната врата, никога нямаше да можеш да извикаш асансьора без кода ми за сигурност.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че апартаментът ми е единственият на този етаж. Имам предвид, че имам асансьор на охраняван режим. Нямаш достъп без кода ми. Никой не може да се качи или да слезе без него. Никой не може дори да спре на този етаж без моето разрешение.

Освен това, магическите думи не биха й позволили да прекрачи прага щом отвори вратата. Обаче все още не беше готова за тази информация.

— Тук си затворничка. Принцеса в кула — въздъхна меко в ухото й.

Тя отново потръпна срещу него и дъхът й излезе треперещ.

— Ще съм изчезнала, нали знаеш. Работодателите ми ще забележат, че ме няма, когато не се явя на работа. Освен това снощи вдигна доста врява. Някой трябва да те е видял, да те е чул…

— Аз не съм вдигал врява, Мира. Мъжете, които се опитаха да те отвлекат, вдигнаха врявата. — Той спря. — Както и да е, съседите ти не бяха у дома. Затова наемниците избраха този момент, за да нахлуят в апартамента ти. Живееш в сутерена на сградата, доста усамотено място. Старо е и добре звукоизолирано. Съмнявам се, че някой е чул каквото и да е. Така са го планирали.

Дъхът й секна.

— Какво имаш впредвид? Кои са те?

Беше трудно да я остави, но отстъпи назад. Тя се обърна. Страх и гняв се бореха на лицето й и последната емоция победи. Сега очите й бяха по-скоро зелени, отколкото кафяви, блестящи от гняв.

— Аспиринът ти и отговорите ти са в спалнята — отвърна той.

Със смъртоносен поглед, тя се върна в спалнята.

Той я последва. Щом влязоха в стаята, той посочи нощното шкафче и наблюдава как тя взе лекарството.

Джак взе чифта сини, копринени пижами, които бе оставил на близкия стол. Вероятно бяха близо до нейния размер.

— Късно е и съм изморен. Намерих ги в един от шкафовете си. Би трябвало да ти станат. — Кимна към банята. — Върви и ги облечи. Чувствай се свободна да вземеш душ, ако желаеш. Вратата се заключва отвътре, ако това ще те накара да се чувстваш по-добре. Почистил съм стаята, между другото. Всичко, което може да се използва като оръжие, е заключено, така че не си губи времето да търсиш.

Тя просто се взираше в него, челюстта й беше стегната, а очите й искряха.

— Направи го и ще ти обясня всичко, когато се върнеш. Няма да те нараня.

Тя погледна пижамите.

— На кого са?

— Не са на някоя жена, която съм убил, кълна се. Бяха оставени тук от приятелка.

— Обзалагам се, че имаш доста приятелки.

Джак сви рамене.

— Не се оплаквам.

Мира изсумтя.

— Сигурна съм, че си кралят на забивките за една нощ.

— Забивките за една нощ не са задоволителни за никой от партньорите.

Тя премига.

— Колебая се да попитам защо мислиш така. И след това питам защо.

Той се усмихна.

— Една нощ не е достатъчна, за да опознаеш женското тяло, как харесва да бъде докосвана. — Той направи пауза и снижи гласа си. — Чудя се колко ли нощи с мен можеш да издържиш, Мира?

Тя вдиша рязко.

— По дяволите, ти си арогантно прасе.

Той сви рамене и отново подаде пижамите.

— Ще ги вземеш ли или няма? Вече сигурно ти е писнало от работните ти дрехи, а и няма да са удобни за спане.

Тя се поколеба, след това взе дрехите и отиде в банята. Очевидно не се чувстваше достатъчно спокойна, за да си вземе душ, защото излезе след пет минути, облечена в пижамата. Цветът направи очите й малко по-кафяви, забеляза той, а лакираните в червено нокти на краката й се подаваха от твърде дългите панталони.

— Седни на леглото — нареди той.

Тя седна, а той се отпусна до нея. Мира се опита да се изплъзне по-далеч от него, но той я задържа за ръката.

— Стой мирно — заповяда той. — Няма да те нараня.

Той се протегна и отметна косата й, за да разгледа синината й. Тя трепна.

— Всичко е наред. Просто искам да й хвърля едно око.

Тя задържа бдителния си поглед върху него, докато той разглеждаше отблизо синината. Той покри нараняването с ръка и усети как дланта му се затопля. Концентрирайки се върху мястото, той даде най-доброто от себе си, за да накара клетките да се регенерират по-бързо. Не можеше да направи много за нея, но можеше да направи поне нещо. Лекуването, иронично, беше в сферата на огъня.

— Горещо е — изпъшка тя. — Какво правиш?

— Почти свърших.

Той отмести ръка и кимна одобрително, защото синината вече изглеждаше малко по-добре.

— Колко знаеш за родителите си?

— Родителите ми?

— Да, сещаш се, хората които са те създали? Умрели са, когато си била дете, оставяйки те да бъдеш отгледана от кръстницата си.

— Зная кои са били — отсече тя. — Зная кога и как са умрели. Ти от къде знаеш за това?

Той изчака малко, преди да отговори.

— Моя работа е да знам за магьосниците, които са оставени на грижите ми.

Тя се втренчи в него, очевидно отчитайки думата магьосница.

— О, ти си откачен! Мислиш… Уика… в ресторанта… По дяволите. — Тя се изправи, измъкна се от хватката му и тръгна към вратата.

Той я хвана през талията, преди да стигне много далеч, и я задържа срещу гърдите си. Усещаше я толкова крехка срещу себе си и се опита да не подценява силата си и да я нарани.

— Трябва да седнеш и да изслушаш това, което имам да ти кажа.

Мира се бори с него, но той само затегна хватката си, докато тя не застина.

— Няма нужда да слушам нищо от това, което ще казваш, откачено копеле! — изкрещя тя от дъното на дробовете си.

Джак я замъкна обратно до леглото и я пусна долу. Искаше му се да има по-лесен начин да го направи, да я накара да разбере, че е на нейна страна.

— Майната му. — Тя хукна отново, а той отново я хвана през талията, завъртайки я обратно и приземявайки я на леглото.

— Моля те. Стой. Мирно.

Тя го погледна гневно. Главата й сигурно вече пулсираше. Също така трябваше да е разбрала, че няма шанс срещу него. Той имаше много повече мускули и тегло в сравнение с нея. Не можеше да го победи във физическа борба. Ироничното беше, че тя можеше да го победи с магията си; просто не знаеше как да я управлява.

— Не искам да правя това, но не ми оставяш друг избор. Легни назад върху възглавниците — нареди той. Когато тя не се подчини, той добави и заплаха. — Направи го веднага.

Тя се отпусна назад, а той извади дълго въже от чекмеджето на нощното си шкафче. Възседна талията й и издърпа ръцете й над главата.

Със сръчност, дошла от многото практика, той завърза краищата около китките й, стягайки ги толкова, че да не спира кръвообращението й, и подсигури краищата към шарнира на стената над средата на матрака. Разхлаби го достатъчно, че да може да сваля ръце и да се обръща. Тя имаше пространство за движение, но нямаше да може да развърже въжето особено лесно. Джак беше специалист във връзването на възли.

Когато приключи, той седна на леглото до нея.

— Виждам, че си истински експерт — изръмжа към него тя и погледна към шарнира. — Правиш го често, нали? Знаеш добре дължината на въжето?

Той се усмихна.

— Обменял съм опит с доста благоразположени жени. Ключовата дума е благоразположени. Между другото, това въже е добро. Конопено. Приляга към кожата. Няма да те ожули.

— Не съм благоразположена жена.

— Почти преряза гърлото ми в апартамента си. Ще останеш завързана. — Той се отпусна назад и се възхити на работата си. Тя изглеждаше невероятно добре, завързана за леглото му. Прекалено добре.

Джак принуди мислите си да се върнат на настоящия въпрос. Седна на ръба на леглото.

— Кажи ми какво знаеш за родителите си — заповяда отново той.

Тя въздъхна, въпреки че беше изморена и й беше дошло до гуша. Друга жена би се разревала досега. Беше вбесена. Мира може и да изглеждаше кротка отвън, но отвътре беше от стомана.

— Майка ми е била секретарка. Баща ми е бил строител. Загинали са в автомобилна катастрофа, когато съм била на три годинки. Имам мъгляви спомени за тях, за които не мога да бъда сигурна, че изобщо някога са се случили. Може би просто ги искам в настоящето. Знам и други неща, но всички те са второстепенни, казани ми от кръстницата ми. — Тя направи пауза. — Защо?

— Родителите ти не са загинали в автомобилна катастрофа. Те са загинали, но не така са намерили края си. Няма да си играя, ясно? Знам, че няма да ми повярваш, но и двамата ти родители са били магьосници. Техният елемент беше въздух. Това е рядка способност, която са предали на теб. — Той си пое въздух. — Ти си магьосница, Мира.

3

Тя се взря за момент, а след това се засмя грубо.

— Първо на първо, ти си ненормален. Второ на второ, аз се занимавам с Уика, не съм магьосница. Има разлика. Уика е религия, а магьосничеството е практика. Уика е за духовността, почит към Бога и Богинята, наблюдаване на Колелото на годината[4]. Магьосничеството е отправяне на заклинания за постигане на определени цели. Не практикувам магьосничество. Не вярвам в тази й част. Можеш да се занимаваш с Уика и да бъдеш магьосница, но аз се занимавам само с Уика! — завърши тя с вик. Лицето й беше почервеняло.

— Няма значение в какво вярваш. Неверието няма да го направи неистина. — Той поклати глава. — Уика може да е религията ти, но магьосничеството е в кръвта ти. Ти си естествена магьосница. Просто още не си го осъзнала. Твоят елемент е въздух, точно както на родителите ти. Това означава, че силата ти е концентрирана в командването на въздуха, отделянето на съзнанието от тялото ти, интуитивна способност, приемане и насочване на звукови вълни. Способностите ти лежат върху всичко, свързано с царството на въздуха и това, Мира, е почти всичко. Това е най-могъщият елемент.

— Ненормален — промърмори отново тя. — Гледал си твърде много епизоди на „Чародейките“.

Той я игнорира.

— Ти си истинска магьосница на елементите, с естествена магия, течаща във вените ти. Не говоря за готик позьор или за заклинател. Няма бълбукащи казани, няма палене на разноцветни свещи, няма ароматни пръчици. Има само силата на елементите и твоята способност да я контролираш.

— Разбира се. Както и да е. Вероятно вярваш и във Великденския заек.

— Обзалагам се, че обичаш вятъра още от малка. Обзалагам се, че държиш прозорците отворени винаги когато можеш, изпитваш удоволствие от ветровитите дни и намираш оправдания да бъдеш навън тогава, намираш торнадата за могъщи и интригуващи. Обзалагам се, че обичаш усещането на бриза, развяващ косата на врата ти…

— Всички го обичат.

— Не, не го. Обзалагам се, че винаги си била предразположена към звуците. Понякога се събуждаш, чувайки гласове в стаята си, или може би чуваш да те викат по име, когато заспиш, или вероятно чуваш звуци, които изглеждат толкова реални, сякаш се случват в спалнята ти. Може би понякога изглежда, че чуваш мислите на хората или предусещаш желанията им. Хората вероятно те наричат интуитивна, но това е много повече от обикновена, естествена интуиция.

Тя се взря в него. Лицето й леко пребледня.

— Прав съм, нали?

Мира отмести поглед от него с израз на презрение на лицето си и подсмръкна.

— Знам само, че си се съюзил с Бен. Може би той ти е казал всичко това.

Гняв пламна в него за това, че тя го сравнява с идиот като Бен Уилямс. Знаеше всичко за бившия й. Той беше тъп, егоистичен задник, който не можеше да разпознае златото, когато му беше в ръцете.

— Не ме асоциирай с него — каза тихо той.

Тя погледна отново към него с разширени очи.

Джак прекара ръка по лицето си и се принуди да не се поддаде на раздразнението, което чувстваше. Той се приведе по-близо до нея.

— На някакво ниво разбираш това, което ти казвам. На някакво ниво винаги си знаела, че си различна. — Той направи пауза и повдигна вежда. — Кажи ми, че не е вярно.

Устата й се затвори.

Той се облегна назад.

— Трябва да знаеш едно нещо за мен. Моят елемент е огън. — Той щракна с пръсти и отвори дланта си. В центъра гореше малък син пламък. Беше прост трик, но впечатляващ за непосветените.

Мира ахна и се отдръпна колкото можа назад във възглавниците.

— Как го правиш?

— Това е магия. Моята магия. Това е магията на огъня.

— Това е номер. Просто някакъв глупав номер.

Той се концентрира върху пламъка, оставяйки го да се разпростре и да обхване китката и вътрешната страна на ръката му, върху ръкава. Мира ахна.

— Да, номер е, но не какъвто си мислиш. Отне ми известно време да го науча. Огънят е сложен елемент, опасен и непредсказуем. Отнема доста време, за да го овладееш. Имам доста белези, които го доказват.

— К-как го правиш? — попита отново тя.

— Призовавам огъня в центъра на ръката си. Държа го под контрол с ума си, за да не ме изгори. Отнема дълго време да развиеш сила на волята и концентрацията, за да командваш огъня.

— Това е невъзможно — въздъхна тя, вгледана в пламъка.

Той обърна ръката си, оставяйки огъня да я обгърне, внимателно поглъщайки я. Огънят му беше като домашен любимец сега, когато можеше да контролира елемента с увереност. Усмихна се, наблюдавайки лицето на Мира.

— Невъзможно — въздъхна отново тя.

— Умът ти е научен да вярва, че това е невъзможно, че хората не могат да манипулират околната си среда и да създават неща от въздуха. Реалността е толкова по-голяма, отколкото си мислиш. Толкова по-гъвкава е. Ти също можеш да правиш това, само че с въздух, не с огън.

— Мога да създавам… въздух?

— Когато няма такъв. Имам предвид, че с подходящата тренировка, ще можеш да създаваш бриз или вятър.

Изражението й се промени от страхопочитание към скептицизъм.

— Тогава предполагам, че никога няма да се задуша. — Тя сви рамене. — Или да остана заклещена по средата на езеро в лодка по време на неветровит ден. О, мога ли да изхвърля сешоара си сега? И…

— Мира? — измърка леко той, игнорирайки шегата й. — Знаеш ли какво се случва с огъня, когато го захраниш с въздух? — Той задържа погледа й и духна към пламъка, обгръщащ китката му. Той се разгоря. — Ние се допълваме един друг.

Мира изпусна влака на мисълта си… всъщност по-скоро сякаш се беше разбил някъде в главата й. Първото впечатление, което изскачаше в ума й, след като думите на Джак заличиха всичко останало беше, че огънят поглъща въздуха.

Тъмните, хипнотизиращи очи на Джак се сключиха с нейните и тя не можеше да отмести поглед.

— Ти и аз имаме естествено привличане — каза внимателно той.

Внимателното от този мъж изглеждаше опасно.

Той загаси пламъка с друго щракване на пръстите си и й показа ръката си, така че тя да се увери, че не носи нищо специално и че не е наранен, въпреки че беше вярно, че има стари белези от изгаряне по китката си. Тя подуши въздуха, но не усети миризма на химикал.

— Добър фокусник си и какво от това? — каза тя с разтреперан глас. — Ти си побъркан сериен убиец, който обича да прави фокуси на заложниците си. Харесва ти да се преструваш, че има такова нещо като магия.

Той я игнорира.

— Родителите ти не искаха да се излагаш на което и да е от тези неща. Скриха раждането ти от Сборището. Тяхно право беше да постъпят така. Последното им желание беше твоята кръстница да те отгледа като нормално дете. Но преди няколко седмици твоята кръстница, Ани Уебър, получи обаждане, което я обезпокои. Тревожи се, че може да е мъжът, наранил родителите ти, мъж, който оглавява група магьосници за тяхна собствена изгода. Ани беше толкова притеснена, че не се подчини на последното желание на родителите ти и ни се обади.

Мира се почувства поразена от всичко, което той каза, но се фокусира върху едно нещо, дори и да беше лъжа.

— Кой е наранил родителите ми?

— Името му е Уилям Крейн. Той оглавява фракция от магьосници… вещери всъщност, наречена Дъскоф Кабал, който предаде Сборището. Прикритието им е мултинационално, различни компании наречени Дъскоф Интернешънъл. Не-магьосници не са поставяни на административни позиции.

— Вещери?

— Вещерите са магьосници, които са предали Сборището си, мъже или жени. Дъскоф е стара група. Историята им се разпростира назад до Тъмните векове. Не ги интересува кого ще наранят и са наранили родителите ти. Крейн изпрати онези мъже в апартамента ти, онези, които разбиха вратата.

Тя му отправи поглед на чист скептицизъм.

— Значи ми казваш, че вещери са убили родителите ми — каза тя със сдържан тон.

Той кимна.

О, добре. Мога да приема цялата скалъпена история.

— Та какво искат от мен?

— Ти си могъща магьосница, която командва елемента въздух. Имат нужда от теб, за да затворят кръга. За това използваха родителите ти. Кръгът се състои от…

— Земя, огън, вода и въздух. Схванах.

Той кимна.

— Няма много магьосници като теб. Търсят те. Тук съм, за да те предпазя, заради шефа ми, мъжът, който оглавява Сборището. Името му е Томас Монахан.

Интересно. Монахан беше моминското име на майка й.

— Значи съм като… какво? Застрашен вид?

Той се усмихна.

— Предполагам.

Тя захапа долната си устна.

— Какъв е елементът на Крейн?

Джак отмести поглед, докато отговаряше.

— Огън, като моя.

— За какво е кръгът?

— За призоваване на демон. Членовете на Дъскоф държат високи позиции на сила в бизнес средите и политиката. Не са достигнали дотам без помощ. Крейн принуди родителите ти да затворят два кръга. Баща ти затвори първия. Майка ти затвори втория. — Той направи пауза. — Това извлича магията от магьосника или магьосницата. Магьосникът не може да живее без магия. Прилича на важен орган.

Мира се засмя.

— Добре. Имаш огромно въображение, Джак. Как ще обясниш факта, че съм виждала изрезки от вестниците за катастрофата на родителите ми? Ако очакваш да повярвам на нещо от това…

— Автомобилната катастрофа беше постановка. Не твоите родители бяха намерени в останките. Дъскоф не оставят свободни интерпретации. Не оставят мистерии, които не-магически власти да могат да проследят обратно до тях.

Тя отмести поглед, ридание заседна в гърлото й. Мира едва си спомняше родителите си. Те бяха просто мъгляви картини в ума й, които виждаше, когато е дълбоко развълнувана. Целият й живот беше празнота, където са били родителите й.

Всичко, което е искала някога, беше да ги има в живота си. Всичко, което е искала, беше баща й да я окуражава, когато играеше футбол в прогимназията, майка й да й даде съвет, когато отива на първата си среща. Ани бе свършила чудесна работа, изпълнявайки ролите и на двамата родители, но това не заличаваше копнежа, който Мира изпитваше към родителите си.

— Ти си копеле, заради начина, по който си играеш с мен — каза тихо тя. — Мислиш ли, че вече не скърбя за родителите си? — Тя успя да сподави риданието, но сълза се спусна по бузата й. — Проклет да си.

— Съжалявам, Мира. — Джак избърса сълзата й с палеца си, а тя дръпна глава по-далеч от докосването му и се вгледа в него. Той всъщност изглеждаше сякаш съжалява за думите си. Изглеждаше нещастен. Не искаше ли някой да й причини болка, появявайки се триумфиращо?

Цялата тази ситуация беше толкова объркваща. Защо си играеше с нея по този начин? Какъв беше смисълът?

Той въздъхна и взе безжичния телефон от гнездото му върху нощното шкафче. Джак набра номера и задържа телефона до ухото й. Тя се мръщеше срещу него, докато звънеше.

— Ало? — Беше кръстницата й. Звучеше уморена, сякаш обаждането я беше събудило.

— Ани? — каза Мира. — Ани, трябва да ми помогнеш! Бях отвлечена от някакъв побъркан тип на име Джак…

— Скъпа? Мира? — отговори кръстницата й, доста по-будна. — Това означава, че са тръгнали след теб. Толкова съжалявам за случващото се. — Гласът на Ани пресекна в ридание. — Надявах се да не е истина.

Мира остана мълчалива за момент.

— Какво имаш впредвид?

— Не бях сигурна, че човекът, който се обади, е свързан с Крейн, така че помолих Сборището да те държи под око и да се намеси, ако нещо се случи. Този мъж, Джак Макалистър, той ще те защитава, Мира. Прави, каквото ти казва.

Тя остана безмълвна за момент, асимилирайки думите на кръстницата си.

— Но това, което ми казва този мъж, не може да е вярно — отговори бавно тя. — Просто не може.

— Съжалявам, че не ти казах за това преди, скъпа. Съобразявах се с желанията на родителите ти. Да, това, което ти казва Джак, е истина. Зная, че изглежда невероятно. — Тя пририда едва. — Трябваше да те подготвя. Моля те, прости ми. Надявах се, че Дъскоф няма да те преследват и животът ти може да остане необезпокояван.

Сълза се търкулна по бузата на Мира, когато всичко, което се случи, я съкруши. Тя замълча, не знаейки какво друго да каже. Джак взе телефона от ухото й и го сложи на своето. Мира се загледа право напред, докато Джак и Ани говореха. Нещо близо до кататония се прокрадна върху нея.

Джак се загледа в нея с притеснено изражение.

— Ще се погрижа за нея, мис Уебър, обещавам. Няма да позволя нещо да й навреди. Имате думата ми. — Той направи пауза, слушайки нещо, което Ани казваше. — Да. Ще й кажа. — Той затвори телефона и го върна на гнездото.

Възможно беше да е още един трик. Може би някак можеше да подправи гласа на Ани?

Главата я заболя.

Джак погледна към нея.

— Тя каза да си спомниш времето, когато си била дете и си влязла в задния двор и си видяла буреносен облак над градината. Имало е суша и тя е поела възможността никой да не я види как полива доматите си с магия. Ани също е магьосница. Нейният елемент е…

— Вода — довърши Мира. — Мислех, че съм го сънувала.

Той се извърна.

— Имаш достатъчно за мислене за една нощ. Отивам да спя.

— Джак?

Той се обърна отново към нея.

— Уби ли онези мъже пред апартамента ми?

Каменното му мълчание беше достатъчен отговор.

Тя издиша тежко и отмести поглед.

— Трябваше ли да ги убиеш?

— Работата ми е да те защитавам. Ако бяха оживели, щяха да знаят, че аз съм те отвел и щяха да доведат враговете ти тук. Ако Крейн те хване, ще те използва за затварянето на кръга и ще умреш. Тяхната смърт беше основателна. Беше или ти, или те. — Той направи пауза. — Избрах теб.

Тяхната смърт беше основателна. Каза го без никаква емоция.

— Погрижили са се за това. Телата им са изчезнали. Бързо и ефикасно. Няма да липсват на никого, освен на Крейн, и няма да има никакви следи, които да доведат не-магическите служители до вратата ти.

Как се справяш с това? Въпросът беше на върха на езика й, но тя го преглътна, решавайки, че наистина не иска да узнава отговора. Тя облиза устните си и отмести поглед от него.

— Значи има добри магьосници и лоши магьосници? Крейн е лош. Ани е добра.

— Не. Не е черно и бяло. Има повече добро, повече лошо и има малко сиво.

— Какъв си ти?

Той задържа погледа й и отговори спокойно.

— Сив.

Смущение се сви в стомаха й. В очите му имаше изтощение, когато каза тази дума и тя се зачуди защо.

— Имам въпроси.

Той се обърна и измъкна ризата през главата си. Мускули набраздяваха гърба и гърдите му и тук-там беше белязан от белези. Гледката му без риза накара гърлото й да пресъхне. Тя извърна поглед.

— И ще получиш отговори… утре — отвърна той. — Изморен съм. Отивам да спя.

— Няма ли да ме развържеш?

— Нямам ти доверие, че няма да се промъкнеш в кухнята, да вземеш нож и да довършиш онова, което започна в апартамента си. — Обърна се, за да я фиксира с опушено сините си очи. Гласът му се сниши до някакво греховно прелъстително ниво. — Както и да е, харесвам начина, по който изглеждаш завързана за леглото ми. Може би някой ден ще си вързана там по свое желание.

— Само в сънищата ти, психо.

Той се подсмихна, изрита обувките си и събу чорапите и панталона си. Джак стоеше там в сините си боксерки, докато подреждаше дрехите си на стола. Тя остави погледа й да скита по силните му, космати крака, невероятния му задник и издутината отпред, която изглеждаше наистина, наистина издута.

— Хей! — възрази той.

Тя се засмя.

— Това беше закъсняла реакция.

— Не беше!

— Радвай се — каза той, докато отиваше към другата страна на леглото. — Обикновено спя гол.

О, Богиньо.

Той легна и изгаси лампата. Моментално се обърна на една страна, с гръб към нея, оставяйки я на тъмнината и разбърканите й мисли. Мразеше това, че е толкова привлечена от него. Мразеше дори още повече това, че Джак вероятно знаеше, че е привлечена от него.

Мира опита да се отдалечи малко от него. Джак изглежда излъчваше топлина, интересна черта, имайки предвид магическите способности, които притежаваше. Той простена, когато се отпусна в удобна за спане позиция, и този секси звук изстреля усещане през нея.

Опитваше се да не се наслаждава на топлината му и звука от дишането му в тихия въздух. Опитваше се да не си представя какво би било чувството от ръцете му, обхващащи гърдите й, търкащи зърната й, докато се втвърдят. Какъв би бил вкусът на устните му? Какво би било усещането от пениса му, притиснат към входа на влагалището й?

Мира потрепери и затвори очи, отстранявайки мислите от ума си. Беше перверзно да си представя което и да е от това в нейната ситуация. Промърмори на тъмната стая:

— Можеше поне да ме отвържеш.

— И да те оставя да се възползваш от мен? — отговори с престорено скромен глас. — Няма начин. Сладки сънища.

— А ако трябва да отида до тоалетната?

— Тогава ще ти позволя. Не съм чудовище, Мира.

— Може да се поспори.

Той се подсмихна.

— Всичко ще се изясни много скоро. Вързах те хлабаво, но, ако наистина ти е неудобно или трябва да отидеш до тоалетната, събуди ме.

Тя се заслуша как дишането на Джак от нормално става дълбоко и равно, показвайки, че е заспал. Беше оставил достатъчно отпуснато въжето, така че тя можеше да постави ръце на гърдите си. Прекара известно време, използвайки зъбите си, за да ръфа възела, но той я беше завързал толкова добре, че не можеше да разбере как да се освободи. Знаейки, че няма начин да се измъкне от апартамента, тя се предаде и забарабани с пръсти по ключицата си, докато събитията от деня връхлитаха ума й.

Мира можеше да се обзаложи на всичко, че една от способностите на магьосниците на елемента вода, бе способността да разчитат емоциите. Ани винаги беше съпричастна до такава степен, че трябваше да има неестествени способности. Мира никога не беше способна да опази нещо в тайна от нея докато растеше.

След това се случиха онези необясними инциденти в живота на Мира. Времена, в които Мира беше много емоционална, гневна или печална, когато сякаш бриз се завихряше около нея, дори когато беше на закрито в неветровити дни. Имаше случаи, в които усещаше топлото надигане на сила в центъра на гърдите й, когато поемаше с пълни дробове въздуха в пролетен ден. Имаше и други неща, всички толкова слаби, че можеше да намери рационално обяснение за всеки от тях.

Можеше ли тези явления да бъдат проява на магията й? Може би, защото никога не бе упражнявала силата си, тя й нашепваше в случайни моменти?

Тя поклати глава. Тъпа. Глупава. Джак наистина й беше влязъл под кожата.

Облегна се назад върху възглавниците, търсейки удобно местенце да легне. Всичко беше почти достатъчно, за да я накара да повярва, но не съвсем. Рационалният й ум не беше готов да предаде хватката си върху реалността, която винаги беше познавала. В тази реалност родителите й бяха загинали при автомобилна катастрофа. Не е имало нечестна игра.

И нямаше такова нещо като магия.

4

Мира се събуди, лежейки на една страна, с юмрук свит пред устата й. Събуди я ароматът на закуска и отвори замъглените си очи към празното легло и утринната светлина, нахлуваща през прозореца. Джак я беше развързал по някое време през нощта. Въжето всъщност не беше попречило на съня й. Умът й го беше направил. Тя разтърка китките си. Въжето дори не беше оставило следи по кожата й. Човекът имаше талант.

Тя се претърколи пъшкайки и се озова с нос във възглавницата на Джак. Изпъшка отново, този път от миризмата му. Лекият аромат на дървета и подправки накара всичките й нервни окончания да извикат за внимание.

Мъжът беше заплаха, просто и ясно.

Никога не беше срещала мъж, толкова привлекателен, колкото Джак. И понеже имаше толкова добър вкус за мъже, се оказа, че той е бълнуващ лунатик.

Може би.

Тя се изправи, умът й повтаряше гласа на кръстницата й от телефонния разговор предната вечер. Ако Джак някак бе успял да го фалшифицира, то той беше страшно добър. Но защо би направил всички тези неща, за да съчини тази странна история и след това да направи всичко възможно, за да я накара да повярва? Нищо от това нямаше смисъл, но алтернативата беше твърде шантава за обмисляне.

Ами огънят? Как някой би могъл да подправи нещо такова? Освен ако Джак не беше луд фокусник със склонност към сложни трикове. Тя потърка носа си. Не. Това просто не пасва.

И дори да беше подправил обаждането до Ани, как можеше да знае за инцидента в градината? Никой, освен нея, не знаеше за това. Мира дори не знаеше, че Ани е разбрала, че се е върнала обратно и е видяла ситния дъжд да се сипе върху градината.

Без да споменаваме мъжете, които лежаха на входа й, когато се върна в съзнание миналата нощ, мъжете, които искаха да я наранят. Онези, за които Джак се бе — тя преглътна с усилие — погрижил. Ами те? Тя интуитивно бе усетила, че тези мъже искат да я наранят. Мира нямаше такова усещане с Джак.

Нищо нямаше смисъл; логическият й ум отказваше да приеме което и да е от това за истина. Цялото нещо караше главата да я боли дори повече, отколкото вече я болеше.

Тя издиша силно и се плъзна до ръба на леглото. Джак хлопаше тенджери и тигани в кухнята, очевидно приготвяйки закуска. Любопитна, тя отвори чекмеджето на нощното му шкафче и надникна вътре. Вътре имаше още въже — не беше изненадващо — и шепа опаковани във фолио кондоми.

Очите й се разшириха и тя хлопна чекмеджето обратно. Звукът накара болка да пламне в главата й, но явно Джак не го беше чул. Той все още хлопаше в кухнята, докато приготвяше нещо, което ухаеше великолепно.

Мира се зачуди дали приготвяше закуска и за жените, за които бяха предназначени въжето и кондомите. Вероятно, реши тя. Веднага след като преобръща световете им, заявявайки, че магията съществува.

Тя стана и влезе в банята. Зървайки отражението си в огледалото, което висеше над белия мраморен плот, тя се наведе и заоглежда синината си. Беше отвратително нещо, покриващо сялата дясна част на челото й. Супер. Предполагаше, че трябва да се радва, че кожата й не е била разкъсана, или че не е получила по-сериозна травма на главата.

Погледна по-отблизо и се намръщи, прокара показалеца си по нея. Цветът изглеждаше не какъвто трябва. Мира се намръщи на отражението си. Не беше медицинска сестра, но беше имала доста синини и тази изглеждаше по-стара, отколкото беше. Определено не беше хубава, но беше на път да изчезне.

Как беше възможно?

Тя сви рамене. Вероятно грешеше. Така и не беше отишла в медицинско училище.

Хавлия, изтривалка, опакована четка за зъби и нов калъп сапун лежаха на малката порцеланова масичка близо до душа, поправка, огромна душкабина. Чифт дънки и копринено мек син пуловер лежаха на мраморния плот. Още стари дрехи от приятелката му, може би? Беше необяснимо раздразнена, че е принудена да носи дрехи, останали от любовниците на Джак.

Мира се чудеше дали ги връзва за шарнира.

Потрепери, представяйки си себе си завързана там в момента. Картините дойдоха без покана. Голямото тяло на Джак, покриващо нейното, кожа да се плъзга по кожа, хлъзгави от потта им. Китките й завързани над главата. Джак между бедрата й. Оставена на неговата милост и напълно обладана от него.

Мира изстена, звукът се усили в голямото помещение. Как се предполагаше да се измъкне от това, след като беше толкова привлечена към похитителя си?

В този случай можеше ли да се приложи Стокхолмския синдром[5]?

Обърна се, заключи вратата и я провери два пъти, преди да се съблече. Имаше нужда от душ. Миризмата от закусвалнята все още се усещаше по нея.

Душкабината вероятно можеше да побере четири човека и изстрелваше вода от три различни посоки. След като регулира температурата според вкуса си, тя пристъпи вътре и затвори вратата. Топлата вода потече по тялото й, извличайки накъсан стон от удоволствие от гърлото й.

Внимателно пазейки синината си далеч от водната струя, тя сапуниса ръцете си и ги прокара по ръцете и гърдите си. Тялото й беше чувствително, напрегнато сексуално. Не се беше чувствала така от много време. Зърната й потъмняха, когато прокара ръцете си по тях, показвайки се през белите сапунени балончета.

Отпускайки глава назад с въздишка, тя прокара ръце по корема си, прокарвайки пръсти през твърдите тъмни косъмчета, покриващи хълма й и заравяйки ги между бедрата си. Потърка чувствителния си клитор. Не беше мастурбирала от много време.

Постоя за момент с ръка между бедрата си, чувствайки излъчващата се топлина върху дланта си. Тя беше здрава жена с незадоволени нужди. Това трябваше да обяснява силното й привличане към Джак. Щеше да приеме обяснението при всички положения, тъй като алтернативата беше плашеща. Имаше ли някакви опасни, тайни фантазии за отвличане, за които трябва да потърси съвет?

Мира приключи с банята, след което облече изоставените дрехи.

Дънките й бяха неудобно тесни и отново се раздразни, когато излезе от банята, прокарвайки намерения на шкафа гребен през изсушената си с хавлията коса. Раздразнението й вероятно беше резултат както от неприятната сексуална неудовлетвореност, така и от това, че трябваше да носи твърде малките изоставени дрехи от любовниците на Джак.

Джак стоеше по средата на спалнята без риза и обувки. Гледката на стоящия сред утринните слънчеви лъчи Джак с разбъркана от съня коса, беше достатъчна да свали коефициента й на интелигентност с петдесет точки. Тя спря и се загледа за момент с увиснала челюст, преди да се възстанови.

Той поклащаше пентаграма й на един от дългите си пръсти.

— Намерих това на килима във всекидневната.

— Трябва да е паднал, докато ме предизвикваше — отсече тя. Приближи се и си го взе от него.

Той сграбчи китката й, преди да успее да се измъкне и я притегли по-близо до себе си. Мускулите на ръката и гърдите му се раздвижиха. Вълни на удоволствие и страх преминаха през тялото й, когато той отмести влажната й коса от лицето й и повдигна брадичката й на една страна, за да погледне синината.

— Днес е по-добре.

Мира се намръщи.

— Не съм сигурна, но мисля, че вече минава. Това не изглежда… Както и да е, това е такова, каквото изглежда.

— Помогнах му малко.

Тя се навъси срещу него.

— Невъзможно.

Погледът му задържа нейния.

— Имаш много да учиш за това кое е възможно. — Той изучаваше лицето й за момент. — Имаш много хубави очи. Не могат да решат дали са кафяви или зелени.

Тя премигна и се пребори с желанието да сведе поглед, изведнъж почувствала се неловко.

— Мерси.

Той задържа ръката й за още един удар на сърцето, след което я пусна.

Тя се отдръпна от него и си сложи колието.

— Предполагам, че трябва да остана тук за известно време?

— Предполагам, че е така.

— Ще имам нужда от някои неща, ако ще съм затворничка. Нямам дрехи, освен онези, които твоите… приятелки може да са оставили, а те очевидно не са били хора, съдейки по нищожните им размери. Имам нужда от подходящ сапун за лицето си, не-миришещ-на-мъж шампоан… и, по дяволите, имам нужда от чисто бельо — приключи намусено тя.

Той се приближи до бюрото, извади химикал и бележник и й ги подаде.

— Направи списък. Ще взема каквото ти е нужно.

Тя пое химикала и бележника, повдигайки вежда към него.

— Няма да ровиш из чекмеджето с бельото ми…

— Просто направи списък.

Тя седна на ръба на леглото и състави списъка, докато Джак приключи с обличането, след това му го подаде.

— Кълна се, че няма да ровя в чекмеджето с бельото ти — каза той. — Сега, гладна ли си? Направих закуска.

Тя промърмори „да“ и остави носът й да я отведе до кухнята. Мира не бе огледала добре останалата част от апартамента предния ден, тъй като беше в безсъзнание първия път, когато влезе в него и се бореше за живота си втория път.

Беше декориран общо взето като спалнята — скъпо. Подовете бяха от полирано дърво, а килими лежаха пред дивана и във фоайето. Коридорът беше облицован по сходен начин. Повечето от тежките мебели също бяха дървени. Модерни произведения на изкуството висяха по стените и скулптури стояха на масичките.

Апартаментът имаше просторно разположение. Вито стълбище в ъгъла отвеждаше до подобие на горен етаж, коридор и поредица от затворени врати на втория етаж, вероятно още спални или може би офис.

Изглеждаше като квартира на богат ерген и вероятно беше декориран от професионалист. Не можеше да си представи картинката Джак да избира елегантното бежово канапе с подхождащите му възглавнички с червена бродерия или великолепната синя стъклена ваза върху изискания пиедестал, стоящ до едната стена.

Или може би една от приятелките му му беше помогнала. Може би, след като са напазарували, той я е съблякъл, притиснал я е до гърба на канапето за двама и я е взел отзад, докато не е почнала да вика от удоволствие в шикозния му, звукоизолиран апартамент.

Мира въздъхна. Очевидно имаше нужда от консултация и лечение. Сексуалните мисли и картини, които продължаваха да изскачат в ума й, бяха необичайни за нея. Без да споменаваме, че мисълта за Джак с друга жена изглеждаше странно нежелана. Тя изгледа намръщено Джак, когато влизаше в кухнята, сякаш беше негова вината, че тя се оставя на сетивата си.

Е, по дяволите. Вината беше негова.

Кухнята беше голяма, с плот по средата. Над плота висеше голяма рамка с медни тенджери и кристални винени чаши. На масата бяха поставени прибори за двама в кътчето за закуска. Джак се приближи с тиган и сипа малко яйца и няколко парчета бекон в двете чинии. Стомахът й изкъркори.

Тя седна на мястото, където беше оставено шишенце аспирин. Нейният похитител беше толкова внимателен. Мира си наля чаша кафе от каната на масата и зарови в чинията, само за да поеме хапка гадост.

— Студено е — оплака се тя.

Джак се протегна и докосна чинията й.

— Така трябва да е по-добре.

Отправи му поглед, който красноречиво казваше „Мисля, че си луд“, взе още една хапка яйца и едва не ги изплю, защото бяха горещи. Мира остави вилицата си и го погледна предпазливо.

— От колко доказателства се нуждаеш, Мира? — Джак се протегна и взе пентаграма й в ръка. Той потърка кокалчетата си в ключицата й, докато тя не потрепери и зърната й не се втвърдиха.

— Как може да ме обвиняваш, че се съмнявам в такава откачена история?

Той я придърпа нежно напред, докато носът й не се оказа на няколко инча от неговия. Дъхът му раздвижваше косата, обрамчваща лицето й. Тези чувствени устни бяха на толкова малко разстояние от нейните. Сърцето на Мира заблъска в гърдите й.

— Този пентаграм, няма нужда да ти обяснявам смисъла му — измърка той с шоколадово гладкия си глас.

Тя облиза устните си и премигна нервно няколко пъти.

— Зависи от вярванията ти. За мен символизира четирите позиции на елементите — земя, въздух, вода и огън. Най-високата точка е за Духа. Наясно съм колко близо се нарежда до твоята… м-магия. — Трябваше да се пребори, за да изрече последната дума.

Той се взря в очите й за един бездиханен момент. За половин секунда тя си помисли, че може да я целуне и очите й се разшириха леко. Чувствата й относно тази възможност бяха паникьосващо объркващи.

Вместо това, той пусна колието й и се облегна обратно в стола си.

— Ани ми е казвала, че не минава ден без да го носиш.

Тя се отдалечи от него, неочаквано без желание да го стори, и прокара пръсти по медальона. Металът все още беше топъл от дланта му. Пускайки го, тя въздъхна.

— Ани практикува Уика. Тя ме отгледа така.

— Би могла да недоволстваш срещу религията й. Децата се бунтуват срещу настойниците си по най-различни причини. Би могла да избереш вярата на родителите си. Те бяха католици, нали? Ани ми каза, че веднага си приела Уика, придържайки се плътно към нея през целия си живот.

Мира отново започна да яде яйцата си. Бяха добри, поръсени с босилек и магданоз и приготвени перфектно.

— Какво доказва това? — попита тя между хапките.

— Носенето на този символ около врата ти във всеки ден от живата ти доказва, че може да извадиш жената от магьосничеството, но не можеш да извадиш магьосницата от жената.

Мира го игнорира и продължи да яде. Не знаеше как да отговори на това, затова смени темата.

— Значи — каза тя, посочвайки стаята с ножа си за масло, — отвличането на хора трябва да е доходно.

Той направи пауза, с хапка яйца на половината път до устата си.

— Не отвличам хора, за да се изхранвам.

Звучеше леко развеселен, но повече раздразнен.

— Наистина? Какво правиш тогава?

— Работя за Томас Монахан, ръководителят на Сборището. Отговарям за охраната му. — Той остави вилицата си и избърса сочните си устни със салфетката.

— Правиш го да звучи така, сякаш си наемник.

Той сви рамене.

— Понякога съм, но през повечето време са намесени още умения. Ако сравниш Монахан с президента на Съединените Щати, бих бил еквивалента на шефа на Тайните служби или може би NSA[6].

— Как получи такава работа?

— Дълга история. — Той отпи от кафето си.

Това означаваше, че не иска да го обсъжда. Интересно.

— Тогава не трябва ли да си навън, за да защитаваш Монахан? — попита тя, преди да лапне нова хапка.

Той изсумтя.

— Монахан не се нуждае от защита. И сам се справя добре. Той ми нареди да те пазя.

— Защото съм застрашен вид? Изглежда странно някой толкова важен като теб да прекарва времето си, защитавайки някой като мен.

— Подценяваш се. Ти си рядък вид. Но настрана от това, не бъди толкова сигурна, че Томас Монахан те иска в безопасност само по тази причина.

Тя остави вилицата си и го наблюдава в мълчание за момент.

— Какво имаш предвид?

Джак сви рамене.

— Това трябва да обясни той, не аз.

Гласът й беше отровно сладък, когато отговори.

— Мисля, че ако направиш такъв загадъчен коментар, заслужавам обяснение.

— Не е моя работа да ти кажа. Вече съм казал повече, отколкото трябваше. — Той поклати глава. — По този начин се опитваш да ме накараш да прескоча границите си. Просто знай, че си специална за Монахан, това е всичко, и не заради която и да е от зловещите причини, които преминават през ума ти в момента.

Тя се вгледа в него. Човекът определено обичаше да си играе мозъчни игри.

Той отпусна ръце на масата и се взря в нея с обезпокоително сините си очи. Топлината се превърна в студенина. Светло сините му очи изглежда притежаваха странната способност да съдържат едновременно огън и лед. Изразът на лицето му загрубя.

— Не е моя работа да ти кажа — отвърна накрая.

— Добре — отсече тя. Това би бил аргумент за друг момент.

Той остави вилицата си.

— Ще им липсваш на работа днес, ако не се обадиш. Трябва да се обадиш в закусвалнята и да кажеш, че няма да ходиш на работа за известно време.

— От къде знаеш, че няма да крещя по телефона, за да разбере Майк, че съм в беда?

— Първо на първо, не си в никаква беда, във всеки случай не и тук с мен.

Това беше спорно. Зависи какви беди имаше предвид той.

— Второ на второ, мисля, че си достатъчно любопитна, за да се задържиш наоколо за известно време по своя собствена воля.

Тя се засмя кратко и подигравателно.

— Доста си арогантен. Как се предполага, че ще оцелея, ако не ходя на работа? Някои от нас имат нужда от заплатата си, за да си плащат наема.

— Точно сега не се тревожи за пари, не и когато животът ти е в опасност. Сборището вече се съгласи да плаща сметките ти за известно време. Мисли за това като за платен отпуск. Само дето не е.

— Какво?

— Трябва да бъдеш тренирана.

Мира се вгледа в него за момент, преди да отговори.

— Защо?

— Родена си могъща магьосница, която не е била обучавана нито един ден в живота си. Не искаш ли да знаеш коя си?

Мира трепна. Коментарът я порази. Тя се отблъсна от масата, изправи се и се отдръпна от него.

— Зная коя съм и не съм магьосница — отвърна с гръб към него.

— Мислиш ли, че знаеш коя си, Мира? Виждам жена изгубила пътя си, която въобще не е сигурна за посоката си. Виждам жена, която само се заблуждава, мислейки, че знае накъде се е запътила.

Мира затвори очи, чувствайки истината на тези думи да се забива в нея. След развода си винаги се беше борила здраво да отведе живота си по по-позитивен път, но не беше сигурна, че е поела в правилната посока. Мира се бе чудила неведнъж дали не се заблуждава.

Дори не го чу да се приближава. Ръката му се отпусна на рамото й и я обърна с лице към него. Изражението му изглеждаше противоречиво, но тя имаше само момент да го обмисли. Ръцете му се увиха около нея, топлината, ароматът и мъжествеността му я покриха и той я придърпа към гърдите си, докато устата му се свеждаше към нейната.

И останалият свят просто избледня.

Полагайки уста върху нейната, той прокара език по устните й. Тя отвори уста, за да му позволи достъп и сграбчи ръцете му, усещайки издутината и играта на бицепсите му. Езикът му се отърка еротично в нейния. Топлина. Влага.

Опитвайки. Тествайки.

Изтри всички мисли от ума й. Тръпки на удоволствие пробягнаха по гръбнака й и през тялото й. Ръмжащ звук, който изглеждаше отчасти екстаз и отчасти мъчение, се изви през гърлото му и накара колената й да омекнат.

Той прекъсна целувката и отпусна чело върху нейното за момент. И двамата дишаха забързано и повърхностно.

— Мира — прошепна той. Тази единствена дума сякаш се изтръгна от него.

Тя се зачуди на напрежението в нея, но след това той я целуна отново и тя сякаш се давеше. Този път устните му се плъзгаха бавно по нейните. Тялото й се чувстваше слабо от лекото копринено плъзгане на устата му по нейната. Джак захапа долната й устна, подръпвайки я нежно между зъбите си, преди да извие устата си над нейната и да зарови езика си между устните й отново.

Мира чу някакъв тих, безпомощен звук и осъзна, че идва от нея. Твърдостта на ерекцията му се притисна в корема й. Беше възбуден. Много, много възбуден.

Джак пъхна ръка под подгъва на пуловера й при основата на гърба й и докосна кожата. Тя можеше единствено да се опита да се задържи, докато той я милваше там, силните му пръсти масажираха мускулите й с вещина, която я накара да усети пулсиращата нужда.

Ръката му си проправи път нагоре, спирайки се за момент на презрамката на сутиена й, след което се плъзна надолу, за да обхване облеченият й в дънки задник. Джак я придърпа към едрото си тяло и издаде тих, одобрителен звук.

Настрани от размекващата колената целувка, нещо друго се раздвижи в нея. Беше се заселило в центъра на гърдите й, шепот на разрастваща се сила. То пулсираше, после гъделичкаше, след това трептеше. Най-накрая се затопли. Усещаше се като разцъфваща розова пъпка и протягаща се към слънцето.

Устата на Джак беше върху нейната, зачатъкът на сила се усилваше и разтягаше, проучвайки. Мира простена срещу устата на Джак, когато откри, че виещата се топлина се излъчва от него. Силата, която израстваше в нея, беше нежна, но силна. Джак беше горещ. Беше топлината, която тя инстинктивно знаеше, че може да я изгори по повече от един начин.

Беше магия. Нейната магия. Неговата магия.

Мира го знаеше дълбоко в себе си. Джак беше призовал магията й, използвайки своята. Въпреки че беше необичайно, тя го чувстваше като отдавна изгубена част от себе си, сякаш се прибираше у дома. Искаше да се разплаче заради радостта, която я изпълваше, чувствайки как силата й се освобождава като пробуден дракон някъде близо до сърцето й.

Сълзи изпълниха очите й и тя подтисна стенание, стискайки раменете му, докато магиите им танцуваха заедно, търкаха се една в друга, сливайки и разделяйки се. Те изглежда се захранваха една от друга, допълвайки се една друга.

Докато се редуваха леките секси целувки с дълбоките, прониквайки завладяващи устата й, магиите им се сляха. Усещането беше неустоимо и тялото на Мира отговори силно и бързо. Всяко малко движение, което правеше Джак, причиняваше търкане на зърната й през дрехите й и усилваше възбудата между бедрата й.

Майната им на дрехите. Искаше да усети кожата му срещу своята.

5

Пенисът му се притисна в нея с непреодолимо желание. Мира се протегна между телата им, прокарвайки пръсти по члена му през дънките. Можеше да мисли единствено за това как го докосва, как го държи, как поставя устата си върху него. Искаше го в тялото си, искаше да остави освободените им магии да се слеят напълно, както и телата им.

Толкова внезапно, колкото я започна, Джак прекъсна целувката.

— Не, недей — промърмори тя, преди да успее да се спре.

Той се взря в нея с нефокусирани очи.

— Усещаш ли силата в теб?

Тя кимна, прехапвайки долната си устна и взирайки се в устата му.

— Така реагира силата ти на моята — въздух към огън. Сега ми кажи, че не си магьосница. — Гласът му звучеше неестествен.

За един дълъг, напрегнат момент, той се взря в нея. Устните й се усещаха подути от целувките му и тялото й… желаеше. О, как го искаше, но той я пусна и излезе от стаята, ругаейки под носа си.

Зашеметена от внезапния изход от рая, Мира се заклатушка обратно на краката си, които чувстваше като от памук. Гърбът й се удари в стената на кухнята с тупване и тя се остави да се плъзне надолу, докато не седна на покрития с плочки под. Някъде на ръба на ума си, тя чу вратата на апартамента да се затръшва.

Мира изпусна предпазлив, разтреперан дъх. Всяка част от тялото й все още беше изтръпнала. Клиторът й се усещаше подут, а зърната й бяха твърди и чувствителни. Искаше й се да се разплаче, задето я беше накарал да се почувства така, въпреки че също така беше и облекчена. Докато я целуваше, тя беше изпаднала под силата на някакво странно заклинание. Щеше да спи с него и това щеше да е грешка.

Тя направи гримаса на двете констатации, както и на оттеглянето на магията си, намотаваща се отново в центъра на гърдите й, без огъня на Джак да я примами от нея. Скръб се надигна при загубата й. Мира притисна длан между гърдите си и вдиша бавно. Дори не знаеше, че е там, а сега й липсваше присъствието й.

С една целувка Джак беше замъглил някои неща, а други беше направил невероятно ясни. Всичко беше истина. Неговата магия, нейната магия. Те бяха истински, осезаеми неща, заряд на сила в телата им. Сега, когато бе държала в ръце магията си, можеше да каже, че няма съмнение.

Мира затвори очи. И, о, мамка му… тя беше магьосница. Истинска. Не просто някоя, занимаваща се с Уика, която нарича себе си магьосница. Не. Тя беше предана на Богинята магьосница с могъща магия.

Сведе поглед към ръцете си. Трепереха.

Това означаваше, че и всичко останало е истина. Родителите й не бяха загинали при автомобилна катастрофа; били са убити. По-лошо, убиецът се е измъкнал.

Мира облиза устните си, все още усещайки вкуса на Джак върху тях, и преглътна с усилие. Имаше вероятност някак да успее да подведе убиеца на родителите си под отговорност — каквото и да беше правосъдието в този случай. Адреналин се изстреля в тялото й само при мисълта за това. Тя не беше точно боен тип момиче, готова да вилнее из страната в търсене на отмъщение, но те бяха убили родителите й. Тя искаше… нуждаеше се да ги накара да си платят за това.

Джак беше прав. Щеше да остане тук по собствена воля.

Тя стана и се затърси телефон. Потъвайки в креслото, тя взе безжичния, който намери на масичката във всекидневната и набра номера на ресторанта с треперещи пръсти.

Лъжата се задържа на езика й, но каза на Майк, че има семейни проблеми и има нужда от малко време, за да оправи нещата. До някаква степен дори беше истина. Поне не се наложи да подправя треперенето в гласа си.

Не можеше да му каже истината. Не можеше да му каже, че е открила, че някои от нещата, които изскачат през нощта всъщност са истински и тя беше една от тях. И, о, между другото, трябваше да отмъсти за смъртта на родителите си от ръцете на група вещери, докато се опитва да предотврати същите тези вещери да използват силата й, за да призоват демон.

Някак си просто не мислеше, че Майк ще й повярва.

Какъвто беше страхотен, Майк я увери, че ще се справят известно време без нея и й пожела късмет. Каза й да побърза и че работата й ще я чака, когато се върне.

Мира затвори с буца заседнала в гърлото и изгарящи очите й сълзи. Работата в закусвалнята беше нейна опора от месеци и сега се чувстваше без посока. Животът й беше погълнат от хаос през последните двадесет и четири часа и хаосът си имаше име — Джак Макалистър.

Отпускайки лакти на колената си, тя покри лицето си с ръце, внимавайки да не натисне синината си. Твърде малките дънки се врязваха неудобно в талията й и се опъваха плътно по бедрата й. Раздразнена, тя разкопча най-горното копче, след това стана и се запъти към една от стаите за гости, за да потърси други дрехи. Претърсването на гардеробите и скриновете и в двете допълнителни спални не доведе до резултат.

Мира отиде в спалнята на Джак. Не можеше да понесе да остане в тези тесни дрехи нито дори минута повече. Не й пукаше дали Джак ще се разсърди задето е ровила в дрешника му в търсене на нещо годно за носене.

След като отвори няколко чекмеджета, тя откри сив анцуг и суитчър, на който с избелели златни и червени букви пишеше „Университет на Минесота“. Съблече взетите назаем дрехи и с въздишка се пъхна в меката, износена тъкан. Бяха й твърде големи. Ръкавите висяха от ръцете й с по три инча и панталоните се издуваха около краката й.

Още по-лошо, материята все още носеше аромата на Джак. Тя хвана предницата на суитчъра и я притисна към носа си, вдишвайки и затваряйки очи. Почти в безсъзнание, тя притисна пръсти към устните си, припомняйки си целувката на Джак.

Сексът с Бен никога не е бил добър. Беше достигала до оргазъм с него само няколко пъти. Клиторът й или беше прекалено чувствителен, или не беше достатъчно чувствителен, или Бен достигаше кулминацията преди нея. Бен я караше да се чувства така, сякаш вината е нейна, а може би беше. Може би просто беше от онези жени, които се справят трудно, освен ако не го правеха сами.

Мира се чудеше дали ще й бъде трудно с Джак.

Но Джак не я искаше. Не и наистина. Той на практика беше избягал от нея, след като я целуна. Очевидно го беше направил само, за да разпали магията й и да й докаже веднъж и завинаги, че е истина.

Тя задъвка долната си устна. Разбира се, ерекцията му изглеждаше доста автентична.

Мира преглътна с усилие от спомена как беше притиснат в нея, след това си спомни купчината презервативи в чекмеджето на нощното му шкафче. Тя се държеше глупаво. Мъж като Джак Макалистър вероятно получаваше ерекция и от целуването на дърво.

Клатейки глава, тя отиде до прозореца в дневната. Центърът на Минеаполис се простираше под нея, под студеното, чисто, синьо небе. Скоро трябваше да има пълнолуние.

Тя знаеше точната дата и време на всяко пълнолуние. Както и да е, нямаше подходящо място, където да направи месечното си жертвоприношение. Не и чак на петдесет и втория етаж. Съмняваше се, че ще й бъде позволено да излезе, за да изпълни месечния си ритуал.

Не и откакто я преследваше някой, който искаше да я убие.

Мира потрепери, когато най-сетне регистрира тази мисъл. Отдалечи се от прозореца и се опита да не мисли за това. Опита се да не мисли за родителите си. Опита се да не мисли за целувката на Джак. Опита се да не мисли за новото си положение на магьосница.

Вместо това проучи апартамента на Джак, прокарвайки пръсти по гладките махагонови маси, скъпата материя на канапето и столовете, върху произведенията на изкуството. Скъпите скулптури на Фредерик Ремингтън изглежда бяха любимите. Никъде не се виждаше прашинка, което я наведе на мисълта, че трябва да е наел чистачи.

Накрая стигна до витото стълбище и се качи по него. На върха, от лявата й страна, имаше врата. Тя опита да я отвори и порив на студен въздух я удари в лицето, карайки я да ахне от изненада. Покривът. Значи Джак имаше надстройка.

Беше вледеняващо, но тя подаде глава навън достатъчно дълго, за да хвърли поглед на небето над Минеаполис и средната по големина зимна градина. Зеленина се показваше през стъклата. Това означаваше, че Джак го държи отоплявано и отглежда растения вътре.

Е, той беше пълен с изненади.

Тя потрепери и затвори вратата. Вероятно намери решение на проблема си с пълнолунието. Не беше идеално, но поне можеше да намери място в зимната градина.

Зад нея имаше открито пространство, което гледаше надолу към дневната. Кътчето имаше още няколко етажерки с книги и удобно изглеждащи канапе и диван в ъгъла. Две врати извеждаха от тази малка читалня.

Първата стая се оказа офис, обзаведен с последен модел компютър, принтери и най-различни други електроники.

Другата врата беше заключена.

Хммм.

Човекът имаше заключена врата в апартамента си. Това беше личното му жилище и гласът на учтивостта шепнеше в ухото й, настоявайки да уважи това. От друга страна, тя търсеше отговори.

Те можеше да са зад тази врата.

Още веднъж пробва дръжката на вратата и след това коленичи, за да огледа бравата. Беше евтина, нищо прекалено сложно. Не беше майстор ключар или изпечен крадец, но няколко пъти беше разбивала такава ключалка на задната врата на Ани, когато вятърничавата й, разсеяна кръстница губеше ключовете си. Нямаше да я разбие. Джак дори нямаше да разбере, че е била там.

Това, което Джак не знаеше, нямаше да го нарани, но това, което тя не знаеше, можеше да я убие. Имаше нужда от отговори, точка.

Твърдо решена, Мира се завъртя и се отправи обратно към офиса. Прегледа чекмеджетата на бюрото, докато не намери кламер, и се върна при вратата. Уменията й за отваряне на врати се свеждаха единствено до ровичкане и манипулиране на щифтовете, докато не се отвореше вратата.

Отне известно време.

Най-накрая дръжката се завъртя и вратата се отвори. Прибра кламера в джоба си, спря и включи осветлението.

— О, уау — възкликна тя.

Още една изненада. Никога не беше приемала Джак като някакъв артистичен тип, дори и след скъпата статуя на каубоя на Ремингтън, изложена в дневната, но Джак трябва да беше направил великолепните снимки, които висяха в тази стая.

И лъскави черно-бели, и цветни портрети висяха в рамки на стените или бяха поставени на случайни триножници, разпръснати из стаята. Мира се заразхожда, изучавайки ги. Спря се пред няколко снимки на възрастна жена с прошарена коса. Вероятно беше майка му?

Имаше снимки на покрити със сняг плевни, дълги дъсчени огради снимани в разгара на лятото и други снимки на природата. Имаше снимки на деца и други хора, ярки, искрящи млади лица поставени едно до друго, сбръчкани ръце. Всички изглежда показваха красотата на живота и преходната му същност.

Челото й се набръчка. Джак можеше да прави дълбоки философски изложения чрез изкуството?

На другата стена имаше етажерки, изпълнени с оборудване за фотоапарат и електроника. До него стоеше бюро, съдържащ нещо, което изглеждаше като петдесет фотоалбума.

Тя се приближи, прокара пръсти по черната подвързия на албума, лежащ на бюрото му, и го отвори. Чувствена снимка на красива блондинка в разтворен халат срещна очите й и тя побърза да го затвори.

Сериозно. Трябваше да се досети.

Това беше тайната стая на Джак и ако великолепни, оскъдно облечени жени искаха Джак да ги снима, коя беше тя, че да съди? По дяволите, жените вероятно умираха за такова внимание от Джак Макалистър. Нежелана ревност я бодна за момент, преди да я прогони.

Внезапно грабна друг албум, за да открие, че е пълен с нещо като наблюдателни снимки на възрастен, набит мъж и няколко от приятелите му. Интересно. Джак правеше снимки на някои от вещиците или вещерите, които му беше възложено да следи. Тя остави албума и заразглежда останалите.

Прокара пръст напред-назад по скъпо изглеждащ, облечен в кожа албум, изпъкващ малко от останалите. Беше толкова красив. Мира го отвори и ахна.

Собственото й лице се взираше в нея.

6

— Не, не, не — протестираше тя, прелиствайки страниците. Всички те бяха нейни, снимки направени, докато е на път за работа или докато се е прибирала у дома. Докато е била в почивка или в магазина за хранителни стоки…

Тя сложи ръка на устата си. Никога не бе разбрала, че Джак я наблюдава от толкова близо. На практика е бил нейна сянка за цели две седмици. Беше й казал, че я е наблюдавал, но да снима?

Това беше някак зловещо.

Освен…

Тя се върна в началото на албума още веднъж. Първите снимки бяха като описание на деня й, спокойното излъчване на изражението й, просто документация на всекидневните й дейности. По средата снимките придобиваха личен характер.

Мира се спря на една, показваща я на път да влезе в колата си. Загънала палтото около себе си, защитавайки се от мразовития ден, студа и яркото слънце, светещо над главата й. Колата й бе паркирана по средата на зле асфалтираната улица пред закусвалнята. Нямаше нито едно друго превозно средство на цялата отсечка от пътя, нито един човек. Не знаеше как никога не бе забелязала, че някой я следи. Самият път беше заснет така, че изглеждаше сякаш беше разтегнат до безкрай.

И тя беше там сама, носейки отчаяно изражение върху лицето си.

Друга снимка я показваше в кафенето надолу по улицата, където понякога ходеше на обяд, за да смени обстановката. Той е бил с нея в претъпкания ресторант онзи ден, седящ в ъгъла, ако се съди от ъгъла на снимката. Мястото беше претъпкано, но тя беше сама на масата и гледаше през прозореца. Беше фокусирал върху нея, размазвайки хората наоколо. Отражението й върху прозореца изглеждаше мрачно.

Наистина ли носеше това изражение върху лицето си толкова често?

Мира затвори албума, преглътна с усилие и отстъпи далеч от него. Първите снимки бяха делови, но към края Джак я бе използвал като обект на изкуството си. Изглежда беше хванал неща за нея, които никой друг не бе виждал. Чувства и емоции, които никога и с никого не споделяше. Беше уловил нейните лични моменти, без дори някога да я заговори.

Тя се обърна, изгаси светлината и заключи вратата.

Умът й беше смесица от объркани мисли, когато Мира се отправи надолу по стълбите.

Тя разбираше защо беше започнал да прави снимките. Тези бяха заради надзора. Трябваше да се чувства ужасена, след като я е следил наоколо, снимайки я сякаш е някой преследвач. Това я вбеси, но другите, последните снимки, заглушиха това чувство. Защо фокусът му се беше променил под толкова интимен ъгъл към края? Какво го беше накарало да я гледа през по-личен обектив?

За сега нямаше да казва на Джак, че е видяла снимките. Имаше да се справя с достатъчно други неща. Без да споменава, че беше нахлула в заключена стая в неговото жилище. В светлината на тези неща, това се простираше доста отвъд натрапването.

Все още разсеяна, тя се поколеба около лавиците с книги, където изглежда, че в къщата бяха поместени всички класически заглавия, които някога са били написани, заедно с няколко политически трилъра и миш-маш от романи на ужасите.

На по-ниския рафт, тя забеляза кожно копие на „Франкенщайн“ на Мери Шели. Тя я грабна, събаряйки малка дървена кутийка от рафта. Сребърен пръстен се търкулна на пода.

Държейки книгата в ръка, тя коленичи и разгледа бижуто. Беше мъжки пръстен, тежък и добре изработен. Буквата „С“ беше гравирана върху него с изискан шрифт и мистериозни символи го обрамчваха. Тя се намръщи. „С“ за кого? „Сборището“, може би? Може би беше някакъв готин, таен, дешифриращ пръстен, какъвто можеше да получи и тя. Остави пръстена обратно в кутията и го върна на рафта.

След като взе чаша вода от кухнята и раздигна закуската, тя се сви на дивана с книгата. Ангажира вниманието й за известно време, докато изтощението не я надви. Клюмайки, тя остави книгата настрана и легна за дрямка, с глава върху една от изискано разхвърляните възглавници.

Звукът от отварянето на вратата я събуди. Тя погледна сънливо към Джак, докато той оставяше куп пазарски чанти на масичката за кафе пред нея. Той дори не срещна погледа й.

Може би целувката наистина го беше отблъснала и той не можеше да я погледне в момента.

Тялото й все още усещаше натиска му върху себе си. Спомена за топлината му, усещането за тялото му, не се отделяха от нея цял следобед. Ленива, подсладена топлина се просмука между бедрата й, когато се замисли за устните му върху нейните. Това засенчваше всичко, дори и откриването на странните лични нейни снимки, щракнати крадешком.

Тя беше толкова жалка.

Изправи се в седнало положение и надзърна в една от торбите, виждайки сгънати памучни тъкани и преплетени етикети.

— Купил си всичко ново? Това трябва да е струвало цяло състояние! Просто мислех, че трябва да отидеш до апартамента ми и да вземеш някои от нещата ми!

— Не мога да направя това. Крейн най-вероятно наблюдава дома ти. Вероятно не знае къде си и е по-добре да си остане така.

Оу.

— Вероятно не знае къде съм? Това не е много успокоително. Е, какво взе?

Съзнателно, тя прокара ръка през, заплетената си от съня коса, спомняйки си, че носи неговите дрехи и вероятно изглежда нелепо в тях. Той не й отговори, така че тя го погледна и откри, че той я наблюдава. Споменът от целувката им изглежда се бе задържал в очите му. Мира видя проблясък на сексуален глад в тях, нужда от голота, преди той да отмести поглед.

Стомахът й се преобърна и, чудейки се дали просто не си го е въобразила, тя спря да се занимава с косата си и се принуди да премести погледа си към торбите.

Той прокара ръка по брадичката си.

— Взех всичко от списъка ти. Сапун и шампоан, някои дрехи, които вероятно ще ти паснат по-добре, ново бельо. Взех и някои други неща, които си помислих, че ще оцениш, парфюми. Забелязах, че използваш аромат на рози. — Той прочисти гърлото си. — Взех гел за косата ти и подобни глупости. Надявам се да нямаш нищо против.

Това беше ужасно внимателно. Как се беше сетил да направи това? Тя повдигна вежди.

— Наистина? Благодаря. Имаш ли сестра или нещо такова?

— Не, но имам доста…

— Приятелки? — Тя вдигна палци. — Ясно.

Тя бръкна в една от торбите, извади чифт секси черни прашки и ги остави да висят на показалеца й. Мира погледна към него с повдигната вежда. Защо Джак й купуваше бельо, което изглеждаше по-лично и от това да го хване да рови из чекмеджето й за бельо.

Той прочисти гърло и помръдна неудобно.

— Не знаех какво носиш по принцип. Купих няколко различни вида.

— Аз съм от момичетата, които си падат по бикините. Не харесвам тънките дантелени неща. Добра логика, все пак. — Тя пусна нищожното дантеленото парче в скута си и въздъхна. — Колко струваше всичко това? Точно сега не мога да си позволя много.

— Не се тревожи за това. Както казах, Сборището се съгласи да покрие разходите ти, за да те пази далеч от Крейн.

— Ами… благодаря ти. — Тя все пак щеше да им изплати всяко пени, когато можеше.

— Няма проблем. — Устните му трепнаха леко. — С какво си облечена?

Мира усети как се изчервява.

— Съжалявам. Прегледах чекмеджетата ти. — Тя заглъхна към края на изречението и трепна при двойния смисъл на думите си.

— Големи са ти. Изглеждаш сякаш се давиш. — Нотка на забавление се усети в гласа му.

— Имах нужда да открия нещо по-удобно. Надявам се, че нямаш нищо против.

— Не, няма проблем. — Джак тръгна към спалнята си.

— Джак?

Той се обърна.

— Когато каза, че магията ни има някакво… привличане. Какво имаше предвид?

— Въздухът и огънят имат естествено привличане, както и водата и земята. Винаги имат магическо привличане. Но понякога се засилва и физическото привличане, ако и двете страни са склонни.

— Как така склонни?

— Ако са сексуално привлечени един от друг, без да присъства магията, е налице засилването. Това е същото, което се случва и между нас.

Умът на Мира изключи за момент. Привличането й към него беше заради магията им. Само магията. Единствено магията. Имаше логика. Всичко си идваше на мястото.

Тя стана и тръгна към него, все още с бикините в ръка. Мира облиза устни и усука дантелата, принуждавайки се да не поглежда на никъде другаде, освен към него.

— Исках просто да знаеш за това, ъъъ, което се случи в кухнята. — Тя извърна поглед. — Ти ми доказа някои неща… като направи това.

Джак пристъпи напред, хващайки бельото, за да я дръпне крачка към себе си. Тя почти се препъна срещу гърдите му. Изведнъж тя откри, че се обвива в цялата тази съблазнителна, опиянителна мъжественост.

— Когато направих… това? — провлачи той с копринена заплаха. — Нямаш ли предвид, когато те целунах, Мира? Помниш тази част, нали?

Стомахът й слезе в петите. Погледът му бе напълно съсредоточен върху устните й. Сякаш те бяха храна, а той умираше от глад.

— Да, разбира се.

— Имаш ли някаква идея, колко трудно беше за мен да спра да те целувам?

— Наистина? — попита тя с истинска изненада, преди да успее да се възпре.

Гласът му се понижи.

— Искам те по един мощен начин. Искам да ти направя неща, които твоят смешен бивш съпруг никога не е и помислял да направи. Това се случва, когато се срещнат огън и въздух. Разбираш ли? Усещаш ли го? Това интензивно привличане между нас?

— То е невероятно мощно.

— Да — промърмори той. — Почти неустоимо.

Тя гледаше хипнотизирана, докато мускула на челюстта му работеше. Изглеждаше така, сякаш с усилия успяваше да стои далеч от нея.

— Ти си чувствена жена. Сякаш имаш цялото това сухо желание в себе си, чакащо искра. Аз мога да бъда тази искра, но…

— Съпругът ми винаги ми е казвал, че съм фригидна — изтърси тя. Сложи ръка на устата си, пожелавайки си да можеше да върне обратно тази интимна тайна.

— Какво?

Тя свали ръката си надолу до себе си и си пое дъх. Твърде късно, за да се върне.

— Ти ми казваш, че съм чувствена, че само чакам да бъда разпалена. Бен беше доста затруднен, когато трябваше да ме докара до оргазъм. Той казваше, че е по моя вина, че не съм в състояние на това по време на половия акт.

Джак стисна зъби. Мускулът на челюстта му заработи отново. Този път не изглеждаше, сякаш се сдържаше насила да е далеч от нея; той просто изглеждаше бесен.

— Фригидна, хмм? Това ли ти е казал?

Тя отвори уста, за да даде по-добро обяснение, но устните му я покриха. Пръстите му преминаха през косата й, а езикът му срещна нейния в обсебващо помитане, което я накара да проскимти.

Вчера в закусвалнята, когато си фантазираше как целува Джак, тя знаеше, че ще е адски секси. Въпреки това, нежността, която той показа, беше изненадваща. Джак не просто я целуваше. Той правеше бавна, тиха любов с устата й, карайки тялото й да реагира по начин, по който би реагирало, ако я галеше. Зърната й се втвърдиха и тя се разгорещи болезнено между бедрата си.

Той изтръгна бикините от ръцете й и ги хвърли на пода. Мира плъзна ръце около него, отвръщайки на целувката му, вкарвайки езика си в устата му със страст. Тя искаше да го вкуси, да го опознае и да усети горещината на тялото му срещу нейното. Той я поведе заднишком, докато тя не почувства близката стена зад гърба си. Той я подпря там, задържайки я с едрото си тяло.

Богът и Богинята й помагаха, тя не искаше да си тръгне.

Магията й се разля лениво от гърдите й, търсейки Джак. Тя я освободи, позволи на силата свободно да открие неговата, да се свържат и затанцуват, да се слеят. Това засили удоволствието, което усещаше от това да бъде в ръцете му, и Мира се предаде с лека въздишка.

Джак откри подгъва на пуловера и прокара ръка под него, за да погали внимателно гърба й. Палецът му я галеше напред и назад, слизайки по-надолу, докато не се плъзна под колана на панталоните й и ръката му не се озова на ханша й. Тя го сграбчи за опора срещу внезапно омекналите си крака.

Мира го желаеше, точно сега желаеше докосването му повече от всичко друго. Само магията ли я караше да го желае? В този момент, тя не се интересуваше от причината за това. Единственото, което я вълнуваше, бяха ръцете му върху тялото й.

Той рязко застина и се отдръпна от целувката. Обръщайки главата си настрани, той затвори очи и изруга тихо.

— Д-Джак? Какво не е наред?

— Майната му — промърмори той, а след това устните му се затвориха отново върху нейните и той свали пръстите си на долу покрай колана на широките й панталони отзад… и откри, че тя не носеше никакво бельо.

— По дяволите, Мира — изръмжа той, докато поемаше в шепи голия й задник, заравяйки пръсти между бузите й и карайки Мира да се извие под него и да простене. — Опитваш се да ме убиеш ли? — Той плъзна ръка по бедрото и прокара пръсти през косъмчетата по интимните й части. Мира ахна срещу устата му и трепна от изненада при интимния контакт.

Джак застина, а ръката му бе топла върху хълма й.

— Позволи ми да те докосна — промърмори той. — Само веднъж. Само малко.

Обаянието му върху нея и начинът, по който тялото й отговаряше на целувката му, на докосването му… тя вече се беше предала. Това беше лоша идея. Джак вероятно го знаеше. Тя със сигурност го знаеше. Но щеше да умре, ако той не я докоснеше точно сега.

Мира кимна, дишайки тежко.

— Хайде — изпъшка той. — Отвори се за мен. Искам повече от теб.

Дъхът й заседна в гърлото и тежката комбинация от адреналин и сексуално желание я изпълни. Зачуди се дали това не беше някой сън, излязъл извън контрол. Тя разтвори бедрата си малко по-широко.

— Това е. — Пръстите му докоснаха извивките й, плъзгайки се през мокротата й. — О, да, толкова е хубаво.

Мира въздъхна, а той склони устни върху нейните, улавяйки звука върху езика си. Помилва срамните й устни и прокара възглавничката на пръста си по клитора й. Той набъбна под вниманието му, ставайки толкова чувствителен, че всяко докосване караше тялото й да пулсира от удоволствие.

Другата му ръка се плъзна на тила й, след което внимателно се сви в косата й. Джак я използва, за да наклони главата й на една страна, изпъвайки шията й. Той прокара чувствените си устни по линията на челюстта й и надолу по врата й, докато се движеше между бедрата й. Докосваше я търпеливо, потърквайки клитора й отново и отново, докато не я докара до ръба на мощен оргазъм.

Джак притисна средния си пръст до входа на влагалището й, пробивайки си път и плъзгайки се вътре. Дъхът й изсвистя, когато всички тези нерви бяха събудени за живот. Беше минало доста време, откакто не беше докосвана там от мъж. Джак потрепери до нея, изкара го и го вкара отново. Тя извика леко, а пръстът му започна да се плъзга по-лесно навън и навътре.

— Мира — прошепна той срещу гърлото й. — Толкова си топла и тясна. Като коприна. Коприна и мед. По дяволите. Искам пениса си тук. — Той добави втори пръст към първия, карайки дъха на Мира да се накъса.

— Джак — прошепна накъсано тя.

Той вкарваше и изкарваше пръстите си, карайки я да се олюлява срещу стената зад нея заради движението и търкайки дланта си срещу набъбналия й клитор, който разпали с вниманието си. Целият й свят се свеждаше до ръката му, милваща интимните й части.

Джак прокара върха на езика си от меката част на ухото й до мястото, където се срещаха врата и рамото й.

— Харесва ли ти начинът, по който те докосвам? — провлачи тихо той.

— Д-да.

— Ще свършиш ли заради мен?

— Аха — въздъхна тя.

Джак я захапа леко, точно там, където шията и рамото й се срещаха. Беше акт на доминиране, притежаване. Сякаш искаше да я бележи по някакъв примитивен начин. Тя потрепери и впи пръсти в ръката му, за да запази равновесие на треперещите си крака. В същото време той засили тласъка на пръстите си, търкайки целенасочено чувствителния й клитор. Първите вълни на оргазма преминаха през нея, увеличавайки силата си, докато Джак се движеше в нея.

Удоволствието, което Мира изпитваше, се усили, експлодира, разби се в тялото й. Тя достигна кулминацията срещу ръката му, лекото й задъхване и въздишки изпълниха въздуха между тях. Мускулите на влагалището й пулсираха и се съкращаваха около пръстите му.

Той се движеше внимателно в нея, докато тя не се успокои и вълните на мощния й оргазъм не утихнаха, след това отпусна захвата на устата си върху кожата й и я целуна нежно. Джак дишаше тежко колкото нея, когато измъкна ръката си от панталоните.

— Точно толкова си фригидна, Мира — промърмори накъсано той. — Просто се нуждаеш от мъж, който да те докосне по правилния начин. С търпение и внимание. Разбираш ли?

Тя кимна, а тялото й трепереше.

— Независимо какво се случи, аз не съм точният мъж. Разбери това. Аз съм последният мъж на Земята, който те заслужава.

Джак я пусна, влезе в спалнята и затвори вратата.

Мира стоеше облегната на стената със смесица от дълбоко психическо задоволство и невероятно объркване. Тялото й все още потрепваше от усещането. Интимните й части туптяха в спомена от неговото докосване. Вкусът му все още стоеше върху езика й, а суровостта на думите му кънтеше в ушите й.

Аз съм последният мъж на Земята, който те заслужава.

7

Мира подви крака под себе си на дивана и заразлиства изданието на Джак от „Да убиеш присмехулник“, като не й отдаваше голямо внимание, въпреки че беше любимият й роман. През повечето време гледаше как Джак крачи из всекидневната.

Той едва разговаряше с нея през последните два дни, като ограничаваше комуникацията до едносрични отговори и сумтене. Мъжът беше изпаднал в мрачна форма на изкуство.

Това, което стана между тях, след като той се върна от пазаруването, остана като слон във всекидневната. Беше там. Беше голямо. Но и двамата го игнорираха.

Вечерите, макар че бяха вкусни (доказано от фунта[7] или два, които беше качила), бяха доста неловки. Те ядяха бързо и говореха възможно най-малко. Телевизор щеше да е от полза, да запълва липсата на човешки гласове в апартамента. Вместо това те пускаха музика, а Джак прекарваше доста време в офиса си или в „тайната“ заключена стая на горния етаж.

Беше ясно, че искаше да стои колкото се може по-далече от нея, но не можеше. Не и докато опасността за нея оставаше.

За нея също беше неловко. Тя едва познаваше мъжа, а не само му беше дала достъп до старата любовна пещера, но и той я беше довел до оргазъм.

Най-лошата част беше, че от вълнение тя му беше позволила да го направи отново. Той я докосваше точно както трябва. Тя потръпна при спомена, тялото й се разгорещи.

С Бен всичко в общи линии се свеждаше до него. Правеха секс в мисионерската поза; може би понякога тя беше отгоре. От време на време той опипваше непохватно клитора й, опитвайки се да я задоволи, но бързо се отказваше. Тя се страхуваше твърде много да се докосва по време на секс, опасявайки се да не го обиди.

Те просто не си пасваха добре в леглото. Липсваше им доверие и добра комуникация още от първия ден. Мира захапа вътрешността на устната си, докато не я заболя, спомняйки си за нещата, които Бен каза, че са причина да търси секс извън брака им. Гледайки назад във времето, не бяха добри в никое отношение. Искаше й се да беше видяла това още първия път, когато го срещна.

Тя метна книгата на масичката за кафе и загледа Джак, който стоеше до стената от прозорци, гледащи отвисоко центъра на Минеаполис, докато безцелно палеше и загасяше сребристата запалка Зипо.

Мира остави погледа й да проследи широкото му и високо телосложение. Тя трябваше да признае, че той я караше да се чувства в безопасност, въпреки че това, което знаеше за него, би трябвало да я накара да се чувства по-малко уверена.

Тя го искаше с копнеж, дълбок до мозъка на костите й, какъвто преди не бе имала към мъж. По пътя на логиката, тя не трябваше да го желае. Тя си беше обещала, обещала, че няма да има нищо общо с мъж най-малко за година, докато не стъпи здраво на краката си след развода. Но ето я там, желаеща страстно мъж, който изглеждаше борбен и опасен.

Тя се нуждаеше да поеме контрол върху себе си. Не можеше да позволи привличането между въздух и огън да я надвие.

Изглежда, че Джак го контролираше по-ефективно от нея, по неговия стоически начин.

Единственото хубаво нещо през последните няколко дни беше, че синината й беше почти напълно оздравяла. И, въпреки че той все още настояваше да спи с нея, поне вече не я завързваше за леглото през нощта.

Това беше хубаво нещо, напомни си тя.

Тя се подпря на дивана с палеца и показалеца си.

— Джак, имам въпроси.

Той измънка нещо в отговор.

Тя въздъхна.

— Джак, имам нужда да спреш да се мусиш и да говориш с мен.

Той се обърна.

— Не се муся.

— Сериозно ли? Тогава правиш наистина добро впечатление на човек, който го прави.

Той премига.

Тя потупа дивана до себе си.

— Ела и поседни малко? Обещавам, че няма да хапя, въпреки че не съм сигурна дали ти няма да го направиш.

Той й хвърли мрачен поглед и вместо това зае стола близо до дивана.

Тя отметна косата от очите си и отправи погледа си надолу.

— Как Крейн отвлече родителите ми?

Той сви рамене.

— Не знаем много. Знаем, че е било добре планирано и добре извършено. Трудно е да се промъкнеш до магьосници на въздуха, а Крейн е успял да отвлече двама наведнъж. Подозираме, че родителите ти са били възпрепятствани от вещери, а после някак си са ги дрогирали. — Той спря за момент и гласът му стана по-мек. — Знаем, че баща ти се е борил с тях и е бил ранен зле.

Тя погледна нагоре към него.

— Как е бил ранен?

Джак задържа погледа й.

— Огън. Вероятно от Крейн. Той има способността да запалва горещ, бял огън, който дори мощни магьосници на въздуха и водата се затрудняват да угасят.

— А майка ми?

Джак погледна през прозореца.

— Историята гласи, че тя е била принудена да наблюдава баща ти в първия демонски кръг. Това е изсмукало желанието й за живот, затова не се е съпротивлявала, когато е дошъл нейният ред на следващия ден.

Мира се изстреля от дивана и тръгна към прозореца, прегръщайки се срещу внезапния студ. Майка й бе загубила желание за живот? Но тогава Мира е била просто бебе. Тя не е ли била достатъчна, за да иска майка й да оцелее?

Горещината от тялото на Джак затопли гърба й.

— Ти попита.

— Имах нужда да знам. — Непоколебима, тя се обърна към него. — Кажи ми повече за Крейн.

Те бяха близо един до друг, очевидно твърде близо според Джак. Втренчиха се един в друг за кратко, преди той да седне.

— Уилям Крейн — присмехът беше доловим в гласа му — е роден в род на могъщи магьосници на огъня, чието наследство може да се проследи чак до 1200 г. Те били благороден магьоснически род, докато Крейн не се присъединил към Дъскоф. Той имал всичко — богатство, респект и обществено положение, каквото добро магьосническо родословно дърво може да ти осигури. — Той й хвърли поглед. — Като теб, Мира. Хоскинс е много уважавано име.

Тя се усмихна.

— Наистина?

— Да. И майка ти, и баща ти произлизат от силни родове. Това е една от възможните причини, заради които са пазели раждането ти в тайна. Всички са искали те да имат наследник, защото дете на двама магьосници с един и същ елемент винаги владее същия елемент. И двамата бяха от рядък произход и с рядка сила. — Устните му се извиха в кратка усмивка. — Би трябвало да си известна.

Тя остави тази мисъл да постои за кратко в съзнанието й. Затова ли са криели всичкото това познание от нея? Дали са се опитвали да й спестят очакванията на магическата общност? Опасността да бъде рядък вид магьосница? Дали просто не са се опитвали да я предпазят от Дъскоф?

Това беше информация, която се нуждаеше да асимилира през свободното си време, въпреки че вероятно никога нямаше да прозре причините за действията на родителите си.

— Ако Крейн е имал всичко, от което се нуждае, защо се е присъединил към Дъскоф? — попита тя.

Той не каза нищо.

— Е? — притисна го тя.

— Крейн е бил почтен, бил е част от Сборището, докато не станал на 23. По времето, когато се превърнал във вещер, бил женен за жена, която имала позитивно влияние в живота му. Щом Крейн опитал от тъмнината и това влияние престанало. Крейн поел по пътя на предателите заради алчност. Той бил много силен вещер, привлечен в Дъскоф с обещанието за безмерно богатство и сила, които името на семейството му не му е предлагало.

— Предполагам бързо се е преместил в по-горните ешелони.

Джак направи гримаса.

— Крейн имаше дарба да мисли нечестно. Той уреждаше много от техните демонични кръгове и контролираше съществата, когато се появят.

Мира потрепери.

— Все още не мога да повярвам, че демоните са истински.

— Демоните са същества, които живеят в, е, предполагам би ги нарекла паралелни реалности, но това не е съвсем вярно. Те са различни равнища на съществуване, с различни честоти на вибрациите. Магията в демоничния кръг — всичките четири елемента, действащи заедно — създава баланс в различията на честотите и прави отвор, който призовава демона.

— Добре, вече имам главоболие. За какво ги използва Дъскоф?

— Демоните са под техен контрол за определено време, но в замяна създанията искат услуги като отплата, заедно с дара на магията, която е осигурена от жертването на четиримата магьосника.

— Дори не искам да знам какви услуги искат.

— И е по-добре да не ти казвам. Доста е зловещо. Дъскоф използват демоните за влияние на изборите, да убиват хора, да подобряват доходността на компании. Малко са нещата, които демоните не могат, липсва им морал.

— Какво е станало с жената на Крейн? Тя станала ли е вещица изобщо?

Нещо пробяга през очите му. Той отмести поглед.

Тези сенки винаги бяха в очите му, когато говореше за Крейн или Дъскоф. Дали се е изправил срещу Крейн и е бил наранен по някакъв начин? Дали Крейн е наранил някой, за когото го е било грижа?

Джак прокара ръка през косата си.

— Слушай, времето за въпроси и отговори приключи. Ще ти кажа по-късно, става ли? — Той стана. — Сега има неща, които трябва да свърша.

Мира му се намръщи. Това беше грубо.

— Добре — сопна се тя.

Той тръгна към спалнята, неговия избор на убежище.

— Джак?

Той се обърна.

— Кога ще започнеш да ме обучаваш как да използвам магията си?

Той направи гримаса.

— За целта трябва да те докосвам.

Очите на Мира се разшириха и тя се почувства изчервена от объркване и гняв.

Джак премига бавно, виждайки реакцията й.

— Не, Мира. Не е защото не те намирам привлекателна. Точно обратното. Ако те докосна малко, ще ми се прииска да те докосвам много. Разбираш ли? — Той й се намръщи за стотен път този ден, после взе неговата Зипо, влезе в спалнята си и затвори вратата.

Оу.

Мира потъна в дивана и докосна все още горящите си бузи. Той може и да я караше да се чувства в безопасност, но трудно щеше да се почувства добре дошла.

8

Мира се измъкна от леглото в ранните часове на деня. Часовникът на скрина на Джак показваше 3:05 сутринта. Лунната светлина се изливаше пред непокрития със завеса прозорец, образувайки локви по пода от твърда дървесина под него.

Тя се втренчи в него за момент. Тази бледа, сребриста светлина я зовеше.

Внимателно стана от леглото и грабна чифт дънки, чорапи, обувки и пуловер. Подът изскърца, докато се придвижваше към вратата и тя замръзна на място, поглеждайки към леглото.

Джак лежеше по гръб, с отпусната над главата ръка, в несъзнателна поза, която подчертаваше бицепсите му. Беше изтикал одеялата до ръба на леглото, въпреки студа в стаята. Той никога не носеше риза, когато спи, и позата му разкриваше мускулестите му гърди. Тръпка пробяга по тялото й при тази гледка.

Гърдите му бяха леко поръсени с тъмни косъмчета и продължаваха надолу като пътечка, която продължаваше към стомаха му, отвъд пояса на памучното долнище на пижамата му. Мисълта, къде свършва тази следа, изпрати през тялото й силна, гореща възбуда.

Пръстите й се свиха около дрехите, които държеше. Колко ли дълго щеше да й устои, ако пропълзеше до него и оставеше ума и тялото си да го прелъстят? Вероятно не за дълго. Мира никога в живота си не беше прелъстявала някого, но Джак я изкушаваше да изследва нови хоризонти.

До ушите й достигна леко похъркване. Това развали магията, която я държеше на пръсти, почти готова да се върне обратно в леглото. Тя продължи. Облече се в дневната, намери вълненото палто на Джак в килера и чифт ръкавици.

Промъкна се на пръсти в кухнята, за да намери дар. Обикновено би използвала червено вино, но стойката за вино на Джак беше празна. Възпрепятствана, тя се завъртя в центъра на кухнята, твърде сгрята във вълненото палто на Джак, търсейки подходящ заместител.

Нищо. Е, имаше два литра кола на плота, но това не вършеше работа.

Отиде до хладилника и откри мляко, портокалов сок и лимонова „Гетърейд“[8]. Когато беше дете, винаги използваше мляко. Дори няколко пъти беше използвала гроздов Kool-Aid[9]. Ани винаги й беше казвала, че намерението се зачита, не самия дар.

Без особен избор, тя взе млякото и напълни чаша, след което се отправи към покрива и зимната градина.

Дъхът й секна от студа, когато отвори вратата. Тя вдиша чистия, свеж въздух, усещайки в отговор лека топлина да пулсира в гърдите й. Нейната магия. Звездите, които можеше да види през светлините на града, блестяха в небето, свободни от покривката на облаците, което означаваше, че сутринта ще е студена.

Мира отвори гладката стъклена врата на зимната градина, включи светлините и пристъпи в постройката с регулирана температура. Сега Джак имаше само няколко растения тук. Малко папрат, хоста[10] и разни други, които не можеше да определи.

Празни места за засаждане ограждаха помещението. В центъра имаше тревисто място с фонтан и няколко каменни пейки. Звукът от течаща вода достигна до ушите й.

Тя затвори очи, наслаждавайки се на малкото усещане за живот в средата на зимата. Не изглеждаше типично за Джак да има място като това, но също така не изглеждаше типично за него да прави артистични снимки. В основни линии това само доказваше, че не го познава истински.

Тя изключи светлината отново, за да позволи само на лунната светлина да изпълни малкото помещение. Беше й достатъчно да вижда, макар и не съвсем добре. Свали ръкавиците и палтото си, остави ги на каменната пейка и занесе чашата си с мляко до пълното с пръст място за засаждане до вратата.

Отдясно пълната луна висеше в небето, сребриста и издута, видима през стъклената стена на зимната градина. Обикновено правеше това навън, без значение от температурата, но имаше нужда от пръст, а това беше трудно за изпълнение на покрива на шикозна сграда с апартаменти в центъра на града.

Мира остави чашата и натрупа пръстта на купчинка с ръцете си, наслаждавайки се на усещането срещу дланите й. След това затвори очи и промърмори малка молитва.

В гърдите й топлината на магията й стана по-силна, вероятно отвръщайки на медитацията или на молитвата. Дъхът й застина от изненада. Беше необичайно усещане и я развълнува. Когато завърши молитвата си, гласът й трепереше, магията стопляше тялото й. Чудеше се как да я призове, как да я контролира и използва.

Отвори очи и вдигна чашата.

— От моите устни — тя отпи голяма глътка мляко, — във вашите гърди — и изля останалото от чашата с мляко в купчинката пръст.

Вратата на зимната градина се отвори, стряскайки я. Тя изпусна чашата върху мястото за засаждане. Светлините се включиха.

— Мира? — чу се гласът на Джак.

Тя бавно и внимателно издиша.

— Изплаши ме до смърт.

— Какво правиш тук?

Тя се вкопчи в ръба на мястото за засаждане, металът беше студен срещу пръстите й.

— Правя месечния си дар към пълната луна.

— На Артемида? Това ли е богинята, която почиташ?

Тя поклати глава.

— Не точно. Това е просто ритуал, за да покажа респект към сили, по-висши отколкото съм аз, и към земята.

Той направи няколко стъпки към нея и тя се обърна, за да го погледне. О, изненада… той беше бос, облечен само с тъмно синьото долнище на пижамата си и без риза.

Устните му се извиха.

— Имаш мустаци от млякото.

Ужасена, тя побърза да го изтрие, но той хвана ръката й. Джак се протегна и бавно прокара възглавничката на палеца си по горната й устна. Докосването я накара да почувства топлина на места, които нямаха нищо общо с устата й.

Никога не бе имала представа, че мустаците от мляко могат да бъдат толкова секси.

— Как разбра, че съм тук? — попита тя.

— Не можеше да си никъде другаде. Имам защити, поставени на всички входове, но вратата към покрива е единствената, която позволява преминаването ти. Досетих се, че може да харесаш зимната градина. Забравих да ти я покажа, но виждам, че и сама си я открила.

— Можеше да си останеш в леглото. Щях да се върна веднага.

Той бръкна в джоба си и извади ключ.

— Вратата се заключва автоматично, когато се затвори.

— Оу.

— Искаш ли да те оставя сама за известно време?

Тя поклати глава.

— Не ти ли е студено?

— Магьосник на огъня, помниш ли?

— Защо имаш това място?

— Задаваш много въпроси. — Той се протегна спокойно с бавен жест и взе ръката й. С показалеца си, той мързеливо избърса мръсотията от дланта й. — Има оранжерия в Сборището. Това е любимото ми място там. Предполагам, че исках да пресъздам малка част от него в собствения си дом. — Той погледна към нея. Малки линии от смях се набръчкаха около много сините му очи, когато се ухили. — Всички магьосници имат нещо към земята, не е ли така?

Тя прочисти гърлото си и се пребори с импулса да издърпа ръката си от неговата, преди да е направила нещо, за което ще съжалява.

— Не знам. Познавам само няколко почитащи Богинята магьосници и доста хора, които се обявяват за магьосници, но не притежават истинска магия.

Той пусна ръката й.

— Всички, които познавам, имат нещо към земята, включително и ти.

Беше толкова странно да я наричат магьосница. Тя се размърда и отмести поглед. Всичко, което искаше, бе малко нормалност в живота си, малко стабилност. Толкова много ли искаше? Вместо това получи странни магически сили и допълнително похитител магьосник на име Джак.

Животът й наистина беше направил поразителен и странен обрат. Ако изневеряващи съпрузи и объркани разводи не бяха достатъчни.

— Значи правиш това всеки месец? — попита той.

Разсеяна усмивка премина през устните й.

— Всеки месец откакто бях дете. Пропускала съм да дам дара си само два пъти.

— Впечатлен съм. Защо пропусна тези пъти?

— Имах варицела, когато бях на осем. Другият път беше… — тя се изчерви.

— Беше? — подтикна я той.

— Когато бях на първата си среща с Байрон Ричардс. Беше в нощта, когато загубих девствеността си. — Тя се засмя.

Той се усмихна.

— Хайде, да влизаме.

Тя облече палтото му, взе ръкавиците и го последва обратно в апартамента му и надолу по стълбите. Той спусна палтото от раменете й, когато стигнаха дневната.

Тя тръгна към кухнята и обратно, чувствайки се раздразнителна, защото рутината й беше прекъсната.

— Нещо не е наред ли? — попита Джак, закачайки палтото си в килера.

— Съжалявам. Правила съм едно и също нещо толкова дълго. Обикновено пия чай от върбинка, след като дам своя дар. Предполагам, че нямаш листа от зелен чай, изсушени розови листенца и щипка върбинка?

Той се подсмихна.

— Брей, изчерпил съм се. Мисля, че някъде тук имам останал пакет с чай от лайка.

Тя сви рамене.

— Разбира се.

Той отиде в кухнята, за да приготви чая, а тя седна на дивана. Тя се сви в ъгъла на дивана, отпусна глава на облегалката и се заслуша в шумовете, които той правеше в кухнята, чувствайки се удобно и в безопасност. Въпреки неудобството, което оставаше между тях, се чувстваше добре в апартамента му. Тя задряма, но се събуди, когато той се върна с две чаши с изпускаща пара напитка.

Той отпи и се облегна назад върху дивана.

— Магията ти ухае слабо на свеж лен и лимон.

Тя го погледна изненадано.

— Магията ми… ухае?

Той кимна.

— Не всички магии имат отличителен аромат или вкус, но твоята има. Просто си мислех, че би искала да го знаеш.

— Свеж лен и лимон. Интересно.

— Относно Крейн: имаш право да знаеш за него всичко, което можеш. Съжалявам, че избегнах отговора по-рано днес.

— Не е толкова важно.

— Жената на Крейн никога не е станала вещица. Тя предпочете самоубийството. Синът му отиде да живее с леля си на десетгодишна възраст, а Крейн осинови друго малко момче, такова с качества, които той може да оформи.

— Изгубил е наследника си и се е сдобил с нов. Значи биологичният син на Крейн…

— Вероятно познаваш осиновения син — прекъсна я той. — Името му е Стефан Фоушоу.

Тя ахна.

— Стефан Фоушоу?

Той винаги беше в светските страници, любимец на медиите. Мъжът беше богат, великолепен и изглежда винаги имаше филмова звезда на ръката си.

Историята на Стефан Фоушоу беше известна, защото беше толкова неустоима история за възход. Като дете беше избягал от френската служба за защита, предпочитайки да живее на улицата. Един ден милиардерът У. Андерсън Крейн дошъл и го осиновил.

У. Андерсън Крейн… Уилям Крейн.

Тя затвори очи, осъзнавайки, че знае кой точно е Крейн. Не беше направила връзката преди това. Убиецът на родителите й я беше гледал от страниците на вестниците и списанията през целия й живот.

Джак кимна.

— Крейн го открил в Париж. Свършил е добра работа, докато го е отглеждал. Стефан е могъщ магьосник, лоялен на Крейн, поне доколкото можем да кажем, но все пак смъртоносно амбициозен. Така че виждаш защо за теб е важно да тренираш магията си. Крейн и Фоушоу имат нещо повече от магическа сила, те имат и истинска световна сила.

— Ако искам да запазя душата си свързана с тялото си, разбирам, че трябва да контролирам способностите си, Джак. Мислех, че ти би трябвало да ми помогнеш да се науча. — Мира въздъхна мелодраматично. — Но след като съм толкова секси и не можеш да ми устоиш, предполагам, че ще трябва да изчакам.

Той взе чашата й и я остави на масичката за кафе. След това настани топлата си длан между гърдите й. Дъхът на Мира заседна в гърлото, развеселеността й изведнъж изчезна. Магията й мигновено отговори на докосването му, разпалвайки се в гърдите й.

Тялото й също реагира, пламвайки на места далеч по-надолу.

Тя нервно облиза устни.

— Ъ, Джак?

— Можеш ли да я почувстваш в себе си?

Тя кимна.

— Почувствах я също и когато отправях дара си.

Той задържа погледа й, докато говореше.

— Магията ти е силна, а ти си интелигентна магьосница. Ще се научиш как да я владееш по-скоро, отколкото очакваш.

Джак отмести ръката си. Кожата й усети студа без докосването му. Тя се отпусна обратно на дивана, а магията й се оттегли, навивайки се обратно в сърцевината й. Мира склони последните остатъци да останат и те го направиха. Стоеше в нея като малък, топъл пух, отпускайки я.

Той взе чашата си и отпи. Мира забеляза, че ръката му трепереше съвсем леко.

— Разкажи ми за Ани.

Джак слуша разказите за кръстницата й, за детството й, дори за Байрон Ричардс. Той изглеждаше заинтересован, а тя говори, докато умората не я завладя и заспа на дивана.

Последното нещо, което си спомняше, беше как Джак нежно я вдига и я пъхва в леглото си.

Мира стоеше в дневната, притискайки ръка към мястото между гърдите си.

Целувката на Джак, докосването, присъствието му, огънят му… нещо в него беше пробудило магията й. Но Мира я беше заставила да остане, вместо да се оттегли.

Сега беше като постоянно топло сияние, напомнящо й, че всичко, което някога беше смятала за истина, относно реалността й… не беше. Напомняше й, че е повече от това, което някога си е представяла, и не е съвсем човек. Въпреки неудобните истини, тя започваше да свиква с присъствието й. Беше част от нея, постоянен спътник.

Чувстваше се задължена да я освободи от затвора й вътре в нея. Принудата нарастваше постоянно. Почти сякаш силата има нужда да изтече.

Мира знаеше, че има някакъв начин сама да достигне до тази магия, без огъня на Джак да я извлече навън, но просто не беше сигурна как да го направи.

Джак беше в спалнята. Той не беше показал интерес да й помогне да се научи, така че тя трябваше да го направи сама.

Мира се настани удобно и затвори очи. Винаги е била вярна на упражненията по медитация. Може би уменията й в тази област щяха да й помогнат сега.

Позволи си да се отпусне малко, да намери удобно местенце в ума си, където може да си почине. Дишането й стана по-дълбоко и звуците в апартамента — внимателното тиктакане на стенния часовник в ъгъла, леките шумове от Джак, който шумоли с листи по бюрото в спалнята — избледняха в ума й.

Щом се почувства концентрирана, тя премести вниманието си по средата на гърдите си, усещайки магията, която знаеше, че живее там. Но не усещаше никаква разлика между това леко променено състояние на съзнанието си и това преди. Усещаше го сякаш бе заключено в кутия, а тя нямаше ключ. Тя проучи ъглите на „кутията“ с ума си, търсейки начин да проникне вътре, някаква цепнатина в стените, които затваряха силата.

Мира бързо се разочарова. Изглежда нямаше никакъв начин да се проникне вътре. Винаги ли се нуждаеше от огъня на Джак, за да я извади? Мразеше тази идея. Ако това беше нейната сила, тя трябваше да може сама да достигне до нея.

Тя стисна ръце в скута си. Магията беше под нейно управление и на никого другиго.

Силата в центъра на гърдите й експлодира в сияен пламък при изявлението й. Вятър премина през апартамента, карайки косата й да се завихри около лицето й и на практика да я събори от дивана.

Мира отвори очи, за да види нещо близко до вихрушка, устремена през стаята. Хубавата синя ваза върху пиедестала се разби на пода, листите върху масата в ъгъла се носеха високо във въздуха и се разпиляваха, нещо в кухнята се строши.

Центърът на гърдите й грееше с топлина и магията преминаваше по кожата й като покрита с кадифе ръка.

Тя се изправи и направи няколко крачки към центъра на стаята, оставяйки въздуха да се вихри около нея, да разбърква косата й и да дърпа дрехите й. Еуфория премина през нея и на лицето й се разпростря усмивка.

Искаше да излезе извън пределите на апартамента. Умоляваше я с големи кучешки очи да я освободи от каишката. Колкото и изкушаващо да беше да освободи силата и да й позволи да си поиграе, Мира я задържа с цялата си воля, принуждавайки я да остане между стените на Джак.

— Мира! — извика Джак през звука от бушуващия вятър. — Укроти я!

Тя се обърна с разширени очи, за да го погледне, докато той стоеше в рамката на вратата на спалнята си. Хаотични ветрове рошеха косата му и дърпаха дрехите му. Около него се вихреше малък циклон от хартия.

Сериозността на това, което беше направила, я порази, задушавайки веселието й. Опита се да насочи силата, както беше направила преди, за да я задържи в апартамента, но когато мислено се протегна… там нямаше нищо за контролиране. Освободена, тя беше неконтролируема.

— Как? — извика тя в отговор.

Той я дари със смразяващ поглед и вдигна ръка. Нещо ярко пламна в ръката му и изведнъж всичкият въздух в стаята… изчезна.

Мира ахна паникьосано, без да може да диша за няколко мига, заради пълната липса на кислород в дробовете й. Тя се свлече на колене, дишайки трудно. Въздухът извън апартамента незабавно се втурна, за да изпълни празното пространство, вливайки се изпод вратата и най-малките пукнатини. Затваряйки очи, тя вдиша на големи глътки.

Джак застина, държейки ръката си и псувайки цветисто.

— Богове, мразя да правя това.

Спусна се тишина. Мира отвори очи и огледа разрушенията. Счупени стъкла, разпилени листи, преобърнат стол, частично откъснати от корниза завеси, паднали от етажерките книги.

Какво бе направила? Тя се опита да се изправи на крака. Когато пускаше магията си, тя се чувстваше опиянена. Не бе осъзнала щетите, които бе нанесла.

— Не прави това отново — каза Джак с тих, гневен глас, все още държейки ръката си.

— Няма да го направя отново нарочно, но и сега не знаех, че го правя! — Тя рискува да погледне към мрачното му лице. — Съжалявам, Джак. Наистина. Ще подменя всичко, което унищожих.

Той само я гледаше яростно.

Тя въздъхна и тръгна към него.

— Дай да видя.

Той й позволи да поеме ръката му.

— Изглежда по-зле отколкото е всъщност. Ще оздравее.

Тя направи гримаса. Центърът на дланта му беше белязан от изгаряне, където беше изтеглил силата, за да изсмуче въздуха от стаята.

— Джак, наистина съжалявам.

Той измъкна ръката си.

— Недей. — Той отметна кичур коса от очите си. — Вината е моя. Трябваше да те тренирам през последните няколко дни. Трябваше да осъзная, че ще изпиташ натиск да достигнеш до нея.

— Така е, но трябваше да изчакам.

— Да — отговори той, — но все пак вината е моя.

Той заобиколи дивана, поглеждайки вазата, която лежеше на парчета по пода. Тя го последва.

— Можеше и да е по-зле — продължи той. — Късметлии сме, че не освободи още повече. Веднъж нетренирана магьосница на въздуха пусна цяла поредица торнадата в Мисури. Никой не успя да възпре силата, която тя освободи. Тридесет и пет човека умряха и беше обявено бедствено положение.

Мира рязко седна на дивана.

Джак седна до нея.

— Важно е да научиш колко да изтеглиш наведнъж.

Уау. Това изглеждаше толкова омаловажено предвид предишната му забележка.

— Как да се науча да го правя, без да се наложи да викаме Национална сигурност?

— Ти трябва да знаеш, да повярваш, че ти управляваш тази сила. Това е и толкова просто, и толкова сложно. Звучи лесно, но истинската вяра в силата ти не е нещо, което идва веднага. Ако стане така, никога няма да си добра магьосница, защото това означава, че имаш твърде голямо его. Приемането на такива способности може да бъде опустошително и много опасно.

— Опасно?

— Забавната страна на магията е, че колкото повече я използваш за насилие и хаос, толкова повече те опорочава отвътре. Магията на магьосницата е неделима част от нея. Всеки път, когато магьосница използва силата си, за да вреди, все едно замърсява тялото и ума си.

— Крейн трябва да е като помийна яма.

Устните на Джак се извиха в полуусмивка.

— Нещо такова.

— Е, той определено не следва принципа „не вреди на никого“ — промърмори тя.

— Дойде времето да те тренирам. — Той звучеше примирен. — Сега ще те докосна — каза Джак.

Тя трепна.

— Ъ… какво?

— Всичко е наред. — Той се протегна и я докосна между гърдите с ненаранената си ръка, точно върху чувствителната вдлъбнатина на бюста й. — Това е седалището на магията ти, но виждам, че вече си се досетила — каза кисело той.

Той я помилва там, а тя се опита наистина силно да не измърка. Магията й се загря в отговор на възглавничката на показалеца му, преминаваща по кожата й. Тя затвори очи, наслаждавайки се на топлото, леко сияние, изпълващо гърдите й.

— Усещаш ли го?

Отне й момент, за да регистрира въпроса му. Чувстваше се толкова отпусната.

— Да.

— Концентрирай се върху изтеглянето на нишка от тази сила. Не повече. Просто най-тънката нишка от магията ти. Визуализирай я в ума си.

Мира се принуди да прехвърли вниманието си от милващите пръсти на Джак към магията си. Внимателно, тя си представи само един мъгляв филиз от сила, изваждайки го от малкото кълбо магия, трептящо в гърдите й. Беше трудно да го хване. Щом си помислеше, че е достигнала ръба на нишката, беше трудно да я изтегли навън. Най-накрая успя, оставяйки я да виси във въздуха между тях.

— Добре — промърмори той. — Мога да усетя как се надига.

— Какво е усещането.

— Меко, красиво и несигурно, но съдържащо неосъзната сила. Изпълнено с възможности. — Той си пое дъх. — Доста прилича на теб.

Този коментар я остави безмълвна.

— Също така ухае на свеж лен и лимон — промърмори той.

Беше много трудно да се концентрира при тези условия. Гласът му й звучеше като разтопен шоколад — плътен, греховен… и много, много лош за нея. Ръката му, толкова близо до гърдите й, беше още по-зле. Отне й цялата концентрация да задържи вниманието си върху поставената от него задача.

— Какво искаш да направиш сега с тази нишка? Ти я контролираш.

Мира се концентрира в създаването на бриз, съвсем малък. Беше студен и миришеше на дървета. Остави го да духа около нея и Джак, остави го да си играе с косите им и да гали бузите им. Нишката изчезна, когато се изразходи.

Усмихвайки се, тя отвори очи и откри Джак да я гледа съсредоточено, косата му беше разбъркана от бриза. Той отмести бавно пръсти от мястото между гърдите й.

— Това беше отлично.

Усмивката й се разшири.

Той се изправи.

— Сега, направи това сто и петдесет пъти и можем да преминем на нещо по-голямо. — Джак се върна в спалнята си.

О. Това беше убийствено.

Усмивката на Мира избледня, докато гледаше как той затваря вратата. Въздъхна, огледа се из касапницата, която магията й беше причинила, след това се изправи и започна да чисти.

* * *

Джак стоеше на ръба на демонски кръг, на същото място, на което бе стоял баща му, когато Джак беше дете. Звукът от монотонно пеене изпълни ушите му.

Майката на Мира коленичи на мястото си, погледът й беше фиксиран върху него, докато оставяше ритуала да открадне силата й. Джак се опита да отмести поглед, но не можа. Докато стоеше там и я наблюдаваше как умира, лицето й бавно се превърна в това на Мира.

Сцената се промени. Сега стоеше на гробище, под нощното небе, в разгара на лятото. Треви и плевели задушаваха основите на разрушените надгробни плочи около него, въздухът ухаеше на загнили цветя. Миризмата се просмукваше в ноздрите му, в гърлото му. Изпълваше устата му.

— Джак — извика нежен, женски глас.

Той се обърна по посока на звука и видя жена, лежаща в краката на огромен гранитен ангел. Парчета от скулптурата се отчупваха и падаха в забавен каданс около проснатата фигура в основата си.

Беше майка му, както изглеждаше на снимките, които леля му му беше показвала, само че красотата й в живота беше наполовина унищожена в смъртта. Джак се забори с импулса да се извърне настрани.

— Джак — тананикаше тихо майка му, протягайки се към него с покрити с мръсотия и пръст ръце. — Позволи ми да взема Мира. Ще се погрижа добре за нея, Джак. Джак…

— Джак!

Някой го стискаше за рамото и го разтърсваше. Джак се събуди с подскок. Той потрепери дезориентиран, с разфокусирани очи, когато реалността го притисна.

Беше сън. Богове и Богини, само сън.

Мира се залюля на пети. Лунната светлина, струяща през прозореца, я оцветяваше в бледи сребристи нюанси. Една от тънките презрамки на нощницата й беше паднала от извивката на коприненото й рамо. Дългата й, тъмна коса засенчваше половината й лице, но той можеше да каже, че изражението й беше загрижено.

— Викаше на сън — каза тя. — Кошмар?

Той си пое дълбоко дъх и прокара ръка през косата си. Богове, сънят го беше изпотил. Кошмарът все още го държеше в хватката си, а той все още не си вярваше дотолкова, че да се опита да формира думи.

Все още можеше да види майката на Мира в кръга, лицето й, превръщащо се в това на дъщеря й. Наситената миризма на гробището все още изпълваше ноздрите му и гласът на собствената му майка отекваше в ума му.

— Искаш ли малко вода? Ще ида да ти донеса. — Мира помръдна, за да слезе от леглото, а той за миг се озова върху нея.

Хвана я и я претърколи под тялото си, нуждаейки се да почувства топлината и живота й, нуждаейки се да почувства биенето на сърцето й.

9

Тя извика от изненада и се сбори с него за момент, но когато устата му се снижи към гърлото й, за да почувства трепета на пулса й под устните му, тя изпусна въздишка и се отпусна. Ръцете й преминаха неуверено по бицепсите му, преди да се сключат около него.

Той вдиша аромата на кожата и косата й, лекия парфюм от рози, примесен с чистата миризма на сапуна й, и затвори очи. Импулсът да я докосне беше внезапен и неконтролируем, а сега ситуацията беше станала опасна.

Джак прокара устни по гърлото й, към челюстта й и до устата й. Той се задържа там, без да я целува съвсем, просто се наслаждаваше на усещането на горещия й дъх върху устните си. Той отпусна глава, за да я целуне, и простена. Под устните си, той усещаше нейните като топла коприна. Когато ги докосна с език, тя се отвори за него и той се плъзна в сладкия, горещ рай.

Магията пулсираше в гърдите му, усещайки физическия контакт с магьосница на въздуха. Магиите им се разраснаха, докосваха се една друга, а след това се успокояваха. Това беше знак, че нейната постоянна близост притъпяваше реакцията на магията му към нейната и обратното. Намираха баланса.

Откриването на баланса, обаче, не беше намалило желанието му към нея. Това беше нещо, за което трябваше да се притеснява.

Нейният език се отърка в неговия, което доведе до чисто сексуално желание в него, и той забрави всички неща, за които трябваше да се тревожи.

Джак се протегна, намери края на нощницата й и бавно я издърпа нагоре. Потърка дланта си в горната част на хълбока й, сладката извивка на ханша и талията й. Изучаваше всеки инч от разкритата плът.

Мира се раздвижи под него, издавайки тихи звуци. Той прокара коляното си между краката й и се намести в люлката, която бедрата й образуваха, отърквайки пениса си в нея през долнището на пижамата си и оплетените чаршафи. Тя усети топлината от члена му през тънката материя, която ги разделяше. Той се зачуди дали тя е хлъзгава и сладка по начина, по който беше и онзи ден в хола.

Когато тя прекъсна целувката и изви гръб, разтваряйки бедрата си за него, Джак почти получи срив. Стисна одеялото до главата й с наранената си ръка, използвайки болката от изгореното, за да се опита да възстанови самоконтрола си. С другата си ръка погали талията й, наслаждавайки се на усещането на копринената й кожа.

Колко лесно би било да плъзне ръката си надолу от талията й, за да помилва по-сладката, по-отзивчива част на тялото й. Колко лесно би било да издърпа чаршафите между тях, да смъкне долнището на пижамата си и да зарови пениса си в тази мека, влажна топлина, да я чука дълго и здраво, докато тя крещи името му.

Той затвори очи, борейки се с мощния импулс. Щеше да бъде грешка, но беше грешка, на която и двамата се наслаждаваха. Имаха една нощ в рая, преди да се приземят в ада. По дяволите. Как можеше да иска тази жена толкова много? Мира беше единствената жена в целия свят, която не можеше да има.

Богове, може би беше заради това. Ако бе това, то беше грешната причина.

Джак се принуди да се претърколи далеч от нея с гърлен стон на разочарование. Лежеше на матрака до нея и притисна с длани очите си. Това беше мъчение. Или Томас трябваше да се обади скоро, с разрешение да я премести в Сборището, или той щеше да се поддаде на желанието да я съблазни.

Мира мълчеше. Единственият звук в стаята беше тежкото им, затруднено дишане и умереното тиктакане на стенния часовник в хола.

— Джак — каза Мира бавно. — Какво, по дяволите, беше това?

— Мира…

Той се пресегна към нея, но тя се премести, изправяйки се рязко в седнало положение и приплъзвайки се до ръба на леглото.

— Не мога да понеса повече от това — каза тя с мек глас, обърната с гръб към него.

— По дяволите. Ти си моя отговорност, моя работа, но ме привличаш. — Той потърка окото си с ръка. — Искам те, мамка му.

— Добре. И аз също, Джак. Аз също те искам. — Тя се засмя кратко. — И двамата сме възрастни, така че какъв е проблемът?

Тъй като трябваше да действа внимателно, му отне време, преди да отговори. Томас го беше инструктирал все още да не й разказва за миналото си. Томас вярваше, че Джак е най-добрият човек, който може да защити Мира — и Джак вярваше в това, — но трябваше и Мира да му вярва, докато го правеше.

— Ще е грешно — отговори той. — Аз съм ти бодигард. Имам работа за вършене и трябва да съм съсредоточен върху нея. Не мога да те защитавам, ако съм зает с теб в леглото. Кажи ми, че не смяташ, че да спим заедно би било грешка.

Всичко беше вярно.

Тя взе одеялото зад нея.

— Съгласна съм, че би било грешка за мен да спя с теб — отговори най-накрая тя. Обърна се към него, а гласът й беше ядосан: — Но, ако съм просто твоя отговорност, само твое задължение, тогава обясни всички тези мои снимки, които имаш.

Той се надигна на лакти.

— Какво? Какво… — Започна да осъзнава. — Нахлула си във фотографската ми стая?

Тя стана и се извърна от него, държейки ръце върху гърдите си.

— Не това е проблемът сега.

Той скочи от леглото и закрачи към нея.

— По дяволите, не е! Нахлула си в лична стая, счупила си проклетата ключалка на вратата в дома ми!

— Не съм счупила ключалката, просто я разчовърках!

— Семантика!

Тя се обърна, за да застане с лице към него.

— Като се има предвид, че бях отвлечена от непознат мъж, твърдящ, че не е напълно човек, мисля, че имам правото да проуча обкръжението си.

Джак се вгледа в нея за момент, а след това се обърна на пети. Той мина през хола, по спираловидните стълби и изрита заключената врата на фотографската стая, отваряйки я. Вратата се разцепи от силата на гнева му. Сега ключалката определено беше счупена. Той включи осветлението и отиде в центъра на стаята. Мира го последва.

Той разпери ръце.

— Искаш да изследваш? Давай, изследвай! Няма какво да крия!

Лъжец.

Разгневена, тя постоя за момент с кръстосани на гърдите ръце, след това отиде право при дъбовото бюро в ъгъла и отвори книга, съдържаща нейни снимки. Мира посочи албума, гледайки го обвинително.

— Защо, Джак? Защо си снимал всички тези?

Той прокара ръка през косата си и застана до нея. Тя разгръщаше страниците, разкривайки снимка след снимка. Богове. Той леко беше изгубил контрол.

— Надзор — промърмори той.

Тя вдигна поглед към него и повдигна вежди.

— О, наблюдение ли е било?

Тя обърна на страницата, където стоеше в кафето в една от нейните почивки, отпивайки сама от чаша кафе в ъгъла. Тя обърна на друга снимка, онази, на която беше навън, с палтото и шала около врата си. Тя гледаше небето поради някаква причина. Вятърът разпиляваше тъмни кичури от косата й около бледото й лице. Очите й бяха затворени и лека усмивка играеше на устните й. Той обичаше тази нейна снимка. Беше една от любимите му.

— Защо ще се нуждаеш от толкова интимни снимки за наблюдение, Джак? — попита тихо тя. — На мен не ми изглеждат като бизнес. Тези изглеждат лични.

Той стоеше, загубил ума и дума. Те бяха лични. Те бяха снимки на дъщерята на жената, която го преследваше през последните двадесет и пет години.

Или тази, която отначало бе Мира.

Докато я наблюдаваше на работа, в магазина за хранителни стоки, когато отиде сама на филмовия фестивал, Мира започна да се превръща в лице, независимо от това, което първоначално представляваше за него. Великолепна жена, оставила се на живота около нея, сама и търсеща парченца от нея, които дори тя самата не бе наясно, че е изгубила.

Джак беше открил свои отражения в нея.

След това искаше да снима Мира заради нея самата, защото душата й се проявяваше и можеше да улови истината за живота й толкова лесно в тези уязвими моменти, когато тя си мислеше, че никой не гледа.

— Направих ги, защото си красива, Мира, а моето хоби е фотографията. Това е единствената причина.

Мира изсумтя.

— Красива? Сега вече знам, че лъжеш.

Той издиша раздразнено.

— Да, красива. Всъщност мисля, че си великолепна, мамка му. Съжалявам, че не го виждаш, когато гледаш в огледалото, но аз го виждам всеки път, когато те погледна.

Тя затвори албума и се вгледа мълчаливо надолу към него. Той си пожела да може да разбере за какво си мислеше тя, но нямаше никаква идея.

— Това е посегателство — каза тя почти недоловимо.

— Знам. Беше грешка. Съжалявам. — Изглежда правеше грешка след грешка с нея. Защо имаше чувството, че има още нещо? Защо не можеше просто да спре, да я остави на мира? Тя беше неустоима за него, а той никога не се справяше добре с изкушенията.

Тишина.

— Предполагам сме квит сега, що се отнася до посегателството, като се има впредвид, че аз нахлух в тази стая — каза тя най-накрая.

— Добре.

Тя се обърна с лице към него. Намръщена, тя издуха тъмен кичур коса от лицето си и скръсти ръце на гърдите си.

— Впрочем какво сънува?

— Теб — отговори той. — И майка ми. — Той погледна настрани, защото не искаше да разкрие чрез очите си, че не казва цялата истина. — Сънувах, че майка ми иска да те вземе със себе си в гроба.

Мира потръпна.

— Майка ти е мъртва?

Той кимна.

— Съжалявам. — Тя посочи фотографиите на стената. — Предположих, че това е тя.

Той поклати глава.

— Това е леля ми. Тя ме отгледа. Никога не съм познавал майка си. Тя бе магьосница на земята, казвал съм ти.

Тя сви устни за момент.

— Крейн ли е убил майка ти, Джак?

Погледът му отскочи към нейния.

— Защо питаш това?

Тя не знаеше колко близко до целта удря. Майка му вероятно се бе самоубила заради баща му. Докторите са я диагностицирали като следродилна депресия и това може би беше изиграло роля в самоубийството й, но Джак никога нямаше да знае със сигурност. Независимо от причините, тя се беше самоубила и го беше оставила сам да изстрада живота с баща си.

— Не знам. — Тя сви рамене. — Предположих, че Крейн е направил нещо, за да те нарани на лично ниво.

Джак погледна в страни.

— Така е, но не беше това.

— Добре. — Тя направи пауза. — Баща ти все още ли е жив?

Той трудно можеше да я обвини, че го обсипваше с въпроси, а и заслужаваше всички отговори, които можеше да получи. Джак само си пожела да можеше да й каже цялата истина.

— Жив е. — Устните му се извиха в унила усмивка. — Но не си говорим много.

— Ако майка ти е била земна магьосница, какъв елемент е владеел баща ти?

— Огън. Взел съм способностите си от него — отговори той.

Тя прехапа устна. Той загледа тази розова плът между белите й зъби с интерес.

— Искам да те попитам нещо. От къде идват магьосниците? Имам предвид… знаеш, извънземни ли сме или какво?

Той издиша въздуха, който не знаеше, че беше задържал. Тя се отдалечаваше от личните въпроси.

— Не знаем. Има теории. Може би сме различна раса или хора, който са еволюирали. Знаем само, че произхождаме от Шумер[11]. Знаем, че някога сме живели сред не-магьосници и сме почитали богове и богини на магията, които са контролирали елементите.

— Значи някога магьосниците са се разкрили?

Той кимна.

— Има спекулации, че ние сме причината почитането на Боговете да бъде заклеймено като зло. Имало е не-магически фракции, които са се страхували от нас, затова са се опитали да ни унищожат. Били сме принудени да преминем в нелегалност. От време на време някои от нас биват разкривани и се подновява инквизицията. Стараем се доста да не бъдем разкрити тези дни. — Той направи пауза. — Това е нещо, за което могат да се съгласят и Сборището, и Дъскоф.

— Винаги съм си мислила, че инквизицията е църковна политика, масова истерия или алчни хора, които са преследвали останалите за собствена облага.

— Имаше доста и от това, но нашите също са били избити. Ловът на Салемските вещици и бил започнат като гонения на обладани от демони. Демонът, призован от Дъскоф, е обладал телата на няколко млади момичета в селото. Истерията, която последвала, нямала нищо общо с нас. Не са били екзекутирани истински магьосници.

— Значи нашия произход е почти неясен.

Той кимна.

— Обвит в мистерия.

— Хм. — Тя се вгледа в него с дълбок, проницателен поглед. — Доста прилича на теб — каза тихо тя, задържайки погледа му.

— Мира…

Тя не отговори. Само сведе поглед, прокара пръст по фотоалбума и напусна стаята.

— Хванал я е — каза Уилям Крейн, поставяйки пръстите си с внимателно оформен маникюр върху лъскавата маса в заседателната зала.

Дейвид, висок, слаб магьосник на елемента вода, когото третираше като момче за всичко, стоеше пред него, а тесните му ръце прикриваха чатала му. Това беше досаден нервен навик, който караше Крейн да иска да го удари, ако удрянето на хора не беше грубо.

Откровено казано, Крейн не бе очаквал да има проблеми с отвличането на магьосницата на въздуха от апартамента й в Минеаполис, но беше вярно, че, ако искаш нещо да се свърши както трябва, трябва да го направиш сам. Сега не им достигаха мускули и беше принуден да се приготви за проклетото пътуване на север, където беше по-студено дори от дома му в Ню Йорк.

Костите го боляха само като си мислеше за това. Напоследък времето му тежеше все повече и повече. Наближаваше моментът, в който Стефан да го замести. Крейн стисна челюст. Мразеше да признава тази истина.

— Обзалагам се на всичко, че Томас е пратил Джак да застане между мен и тази магьосница. — Крейн изсумтя подигравателно. — Типично за копелето.

От години играеха игрички, той и Томас Монахан. Точно както Крейн бе играл игрички с бащата на Монахан, предишният глава на Сборището. Най-накрая го уби и някой ден щеше да убие и Томас. Монахан беше досаден комар, бръмчащ около главата му. За нещастие, щом Монахан изчезнеше, щеше да се появи друг комар на Сборището, готов да го замени.

— С цялото ми уважение, сър, нямаме причина да подозираме, че Джак Макалистър има нещо общо с магьосницата на въздуха. Наблюдавахме жилището на Макалистър в центъра на Минеаполис. Не открихме никакви свидетелства за присъствието й или пък за неговото, в интерес на истината. Опитах се да науча за присъствието й чрез водата в сградата, но не открих нищо. Най-вероятно Томас не е използвал Джак заради… историята му… и са я преместили директно в Сборището в Чикаго.

Крейн вдигна поглед към този на Дейвид. Да не би да смееше да му казва, че греши? Заговори бавно, така че Дейвид да го разбере.

— Томас би използвал Джак, защото е най-добрият, въпреки… историята му. Ако той или жената бъдат наранени, или се случи някое друго неочаквано събитие, вероятно би я завел в апартамента си в Минеаполис за по-бързо и сигурно убежище.

Дейвид отстъпи крачка назад от него при тона на гласа му. Прикритието на чатала му се стегна.

— Все още се опитваме да установим присъствието й, г-н Крейн.

Той му отправи нервен поглед.

— Синът ми не е глупак. Има силна защита на мястото. Никога няма да можете да използвате магия, за да откриете присъствието й. Можеш да вземеш водата си и да я излееш в канала.

— Можем да поставим хора пред всеки от апартаментите му из страната, въпреки че може да е намерил убежище в помещенията си в Сборището. Вероятно, докато разследваме вероятността да са в Минеаполис, трябва да се приготвим за алтернативен план да я отмъкнем от Сборището?

Крейн се взря в него, позволявайки на гнева си да се покаже в очите му.

— Уважавам инициативността ти, дори въпреки че ме поставяш под съмнение, Дейвид. Осъзнаваш това, нали!? — Гласът му прозвуча като камшик в заседателната зала.

Още половин стъпка назад. Дейвид скоро щеше да е излязъл през проклетата врата.

— Съжалявам, сър.

— Концентрирайте се върху Минеаполис. Все още не са я преместили в Чикаго. Скрили са я някъде наблизо и навсякъде пише „Джак“. Жената е при него. Осигури най-добрите разрушители на защити, които можеш.

Крейн въздъхна, потърка носа си и се прокле отново за лошата си преценка на Джак. Решението му да остави лелята на Джак да отгледа сина му беше най-голямата грешка в живота му.

Когато Джак беше дете, Крейн предположи, че синът му бе наследил всичките способности на майка си и николко от неговите. Никога не бе мислил, че магията на Джак е толкова силна, нито пък волята му. Не бе очаквал, че синът му ще му бъде от полза по какъвто и да било начин.

В края на краищата се оказа, че Джак носеше в себе си доста от баща си. Упоритост. Сила. Решителност. Способността да прави каквото е необходимо, за да постигне определена цел и таланта да го направи с несравнима безпощадност.

Във всички операции на Сборището, Джак беше онзи, който им причиняваше най-много проблеми.

Съжалението имаше горчив вкус. Ако Крейн беше отгледал Джак и му беше повлиял само малко, Джак щеше да израсне като чудесен мъж. Щеше да израсне в мъж като Стефан и щеше да е дясната му ръка в момента. Крейн можеше да използва някой като Джак да продължи делото му. Както се оказа, Джак се стараеше да му попречи.

Не всичко беше лошо. Крейн беше изгубил Джак, но беше получил Стефан, рядък нечистокръвен магьосник на огъня, с невероятна сила и ярост. Крейн го беше открил в Париж и го беше взел под крилото си на крехката дванадесетгодишна възраст. Той доведе всичката тази възхитителна ярост и амбиция до опасно ниво.

Да, той загуби сина си, но все пак успя да открие наследник. Стефан използваше добрата си външност като предимство и се появяваше често в страниците на обществото. Той беше медийна звезда и беше избран от няколко списания за един от топ петте най-подходящи ергени в Съединените Щати. Малцина знаеха за жестокото сърце, което биеше под полираната публична фасада на Стефан.

По дяволите, той беше горд баща.

— Тя е там — завърши Крейн. — Дай на разрушителите на защити всички ресурси, които пожелаят. Имам нужда от тази жена. Може да се наложи да го направим по грубия начин и да нахлуем с взлом. — Той въздъхна. — Мразя да го правя по грубия начин.

— Да, сър. Заемам се.

— И доведи Стефан от Европа. Трябва ми за това. Боже, ако не успеем да доведем тази жена в демонския кръг, ще трябва да използваме Маркъс. Не искам да го хабя. Идеален е на мястото си, не притежава достатъчно сила, за да се изправи срещу нас и да ни навреди. Както и да е, не знам дали има достатъчно енергия, за да затвори кръга.

Техният магьосник на въздуха — домашен любимец беше обучен отдавна. Маркъс имаше достатъчно енергия, за да изпълнява задачите на Дъскоф в сферата на магията на въздуха, но не и достатъчно, за да им се възпротиви. Не като жената. Освен ако не я контролираха преди напълно да усвои силите си, тя щеше да може да ги изтрие от лицето на земята.

Крейн потръпна от удоволствие. Ах, тя беше възхитителна. Ако родителите й бяха някакво мерило, тя беше извор на неоползотворен потенциал. Вероятно имаше достатъчно магия, за да затвори пет демонски кръга. Може би щеше да му се наложи да си поиграе с нея съвсем малко — докато е силно упоена, разбира се — преди да й предостави честта да изпълни тази толкова важна задача за него.

— Разбрано, сър.

Крейн наблюдаваше как Дейвид излиза от заседателната зала, след това стана от кожения си стол и прекоси стаята към бара. Имаше нужда от питие. Той проучи отражението си в огледалото над полирания бар. Косата на слепоочията му беше сребриста. Сега възрастта и болестта набраздяваха хубавото му някога лице.

Единствено светло сините му очи бяха останали същите през годините. Бяха същите очи, които гледаха от лицето на Джак. Бяха очи, за които хората казваха, че е странно да откриеш на лицето на магьосник на огъня — толкова ледени и студени.

Взе ниска кристална чаша и си наля бърбън. Ракът растеше в него. На практика можеше да усети как го разяжда отвътре. Той можеше да се излекува някак, но заболяването бързо прехвърли границите на способностите му. Страдаше от силно гадене и отпадналост. Костите на краката и колената, където беше съсредоточен най-вече рака, го боляха.

Страх премина през него и той стисна здраво свободната си ръка.

Страх. Не трябваше да му е познат.

Той имаше да командва толкова много сила, не само в магическия, но също така и в не-магическия свят. Компании преуспяваха или фалираха според прищевките му. Политици печелеха или губеха според волята му. Хора живееха, страдаха или умираха според желанията му.

Но собственото му тяло го предаваше.

Крейн отпи голяма глътка от бърбъна. Не можеше да направи нищо, за да спре това бавно влошаване на здравето си.

Освен да открие тази жена.

10

Сексуална агония.

Това беше единственият начин, по който да се опише.

Джак отпи от бърбъна си и се загледа в Мира над ръба на чашата. Оставяйки течността да постои на езика му, преди да се плъзне по гърлото му, той проследи с поглед извивката на изложения й на показ прасец.

Предположи, че предпочита анцуга му, защото е удобен. Въпреки всичките дрехи, които й бе купил, тя все още често го носеше. За щастие тя не осъзнаваше колко секси изглеждаше в него. Може би си мислеше, че тези дрехи я правят по-малко привлекателна и това ще спре желанието му спрямо нея.

Ох, само ако това беше така.

На първо място анцугът беше негов, а идеята за голото й тяло в неговите дрехи го караше да се надърви. Второ, бяха й очарователно големи и това я правеше да изглежда още по-крехка и деликатна. Трето, тя се разхождаше боса из апартамента, като държеше маншетите на анцуга нагоре, за да не се препъне в тях, и по този начин излагаше на показ прелестните си, копринено гладки прасци.

Прасци, които искаше да ближе и да целува. Прасци, които искаше да милва с длани, точно преди да ги повдигне и да ги увие около талията си.

Той отпи още една глътка от питието си и наблюдаваше как тя се върти на дивана, докато четеше износеното му копие на „Дивото зове“. Това бе един от любимите му романи, въпреки че не й бе казвал.

Изглежда Мира бе изчела половината му библиотека през последните няколко дни. Нямаше много за правене, освен да се чете или да се сърфира в Интернет. Нямаше телевизор. Нямаше такъв в никой от апартаментите му.

Имаше стерео система и бяха превъртели цялата му CD колекция. Всичко от Моцарт, през Led Zeppelin, до Nine Inch Nails. Тя харесваше класическата музика и класическия рок, и имаше привлекателния навик да танцува и да пее — зле, — докато си мислеше, че той не я гледа.

Тя се обърна по очи, напълно погълната от историята. Меката, износена материя на анцуга прилепваше към задника й, очертавайки всяка съвършена буза. Умът му извика спомена за това какво беше чувството да усеща в ръцете си най-сладката част от анатомията й.

Той можеше да се сети за много по-интересни начини да прекара времето, отколкото да чете или да сърфира в мрежата. Например можеше да отиде при нея и да я измъкне от глупавия анцуг. Можеше да го плъзне по краката й, да свали суитчъра й и да разтвори гладките й бедра. Можеше да зарови главата си между краката й и да прекара там часове наред. Богове, обзалагаше се, че там е толкова сладката и топла, удоволствие за езика му. Искаше да ближе подутата й, сметанова плът, докато Мира не започнеше да го моли да почувства пениса му.

Джак би заложил всеки цент от парите си, че тя никога не е била с мъж, който да го направи по правилния начин. Никога не е била с мъж, който да го направи бавно и да знае къде да докосне жената. Той копнееше да й покаже, копнееше да я накара да свърши по този начин, срещу устните, езика и пръстите му. Искаше да чуе звуците, които тя издава, искаше да я вкуси, искаше да усеща интимните й части да пулсират около езика му, когато тя най-накрая достигне върха.

— Джак?

Той премигна и се концентрира върху лицето й, излизайки от ярките си фантазии.

Тя му се намръщи.

— Добре ли си? Беше се втренчил в мен.

Той отпусна захвата си около чашата, осъзнавайки, че я беше стиснал достатъчно силно, за да я строши.

— Не се притеснявай за мен. Добре съм — изръмжа той.

Лека болка мина през лицето й, карайки го да се почувства виновен за грубия си тон.

— Съжалявам — отговори тя. — Само попитах. Как е ръката ти?

Той погледна към дланта си. Изгарянето се бе излекувало, превръщайки се само в тънка розова резка върху кожата му.

— Почти го няма.

Тя кимна, затвори книгата и я плъзна на масата.

— Свърши ли вече?

— Да. — Тя въздъхна. — Трябва да се измъкна от това място, Джак. Ако Дъскоф не ме убият в кръга си, то скуката ще го направи. Не може ли да изляза за малко, просто… не знам, нека отида с теб до магазина за хранителни стоки или нещо такова? Каквото и да е?

— Така трябва. Ще стоим тук докато не получим заповед от Томас, че е безопасно да те заведем в Сборището. Планът беше да те заведа там веднага, но, когато си удари главата, трябваше да те доведа тук.

Тя кимна.

— Как Томас Монахан ще се увери, че е безопасно да се придвижим? Какво прави Сборището, за да помогне това да се случи?

— Сборището наблюдава Дъскоф, наблюдава за дейността им, но Дъскоф също ни следят. В безопасност сме между тези стени и не можем да ходим никъде, докато не ни се каже.

— Дъскоф ни следят. — Тя потръпна и отпусна глава на възглавницата, взирайки се в него с големите си, тъмни очи. — Супер.

Богове, тя изглеждаше толкова крехка, толкова чуплива. Той знаеше, че тя е силна жена психически, но физически…

— Упражняваш ли магията си?

— Упражнявах се много. Ставам по-добра. Вече имам доста по-голям контрол.

Той кимна.

— Вероятно е време да стигнем малко по-далеч. Трябва да научиш малко основна защитна магия.

— О. — Тя вдигна глава от възглавницата. — Мислиш ли, че се нуждая от това? Защото аз съм повече любител, отколкото боец.

И не би ли искал той да разбере дали е вярно.

Той сви рамене.

— По-добре в безопасност, отколкото да съжаляваме. Не сме сигурни защо Дъскоф искат да съставят демонския кръг. Може би ще се втурнат след теб с гръм и трясък. Може би ще те оставят на Сборището, мислейки, че не си струваш проблемите. — Той сви устни. — Но аз се обзалагам на първото. Те не позволяват на магьосници като тебе да се отърват толкова лесно.

— Страхотно. Хваната съм в този апартамент до следващата година. Фантастично.

— Виж, и аз не го харесвам повече от теб. Но Монахан има Сборището на разположение. Те смятат, че сега най-сигурното място за теб е тук и аз съм на същото мнение. Няма измъкване от това защитено място. Не и докато Монахан не каже, че е време.

Тя седна и въздъхна разочаровано.

— Трябва да бягам и да се крия завинаги заради специалната ми магия? — Мира трепна и прехапа устната си. — Мразя да хленча, но наистина… не искам да правя това през останалата част от живота си. Просто искам нещата да са нормални, стабилни. — Тя въздъхна. — Това е всичко, което някога съм искала — нормалност.

Джак остави чашата си и се усмихна.

— Нямаш представа за силата, която притежаваш, нали? Щом овладееш контрола над способностите си, никой никога не ще бъде в състояние да те нарани отново. — Той поклати глава. — Повече никакво тичане, никакво криене. Всъщност, Крейн може да бяга и да се крие от теб.

Тя премигна.

— О. Тогава как ще обясниш случилото се с родителите ми?

— Ах. Ами, никой никога не е напълно неуязвим. Между другото, Томас смята, че ти ще бъдеш по-могъща от своите родители.

— Добре — каза тя, свивайки рамене. Ясно бе, че не му вярва. — Може би след като всичко свърши мога да отида в някаква магическа програма за защита на свидетелите.

— Един ден ще имаш стабилност отново. Просто ще бъде различен вид стабилност. Ще бъде една къща в предградията, с обикновено семейство и магията на страната на стабилността.

Тя се ухили.

— Стабилност като от „Мечти за Джени“ или „Омагьосване“.

Той се ухили в отговор.

— Нещо такова. Що се отнася до нормалност, Мира, ти никога не си била такава. Не си от деня, в които си била създадена.

Тя му метна мръснишки поглед.

— Боже, мерси.

— Това беше комплимент.

Тя само въздъхна.

Наистина нямаше никаква представа за силата си. За сега, тъй като бе необучена, това беше за добро. Той не искаше необясними торнадата да вилнеят из центъра на Минеаполис посред зима или безбройните други инциденти, които биха възникнали с неконтролируемата магия на въздуха.

От друга страна, тя трябва да знае на какво е способна, така че да може да се защити. Мисълта някой да нарани Мира беше непоносима за него, още повече сега, когато я познаваше лично. Тя вече не беше отговорност за него, начин да се поправи, задето бе стоял пасивно и бе гледал как майка й умира. През последната седмица бе научил, че Мира бе топла, интелигентна и грижовна личност.

Бе научил, че тя дълбоко цени класическата литература, също като него, има неестествена любов към ябълки и сирене и, въпреки верността си към религията на Уика, бе скептично настроена, що се отнасяше до магическите неща.

Тя беше несигурна в способностите си и определено й липсваше самочувствие, но Джак усещаше, че след като овладее магията си, тя ще намери истинската си същност. Джак вече знаеше, че тя е невероятно могъща.

Сега и Мира трябваше да стигне до този извод.

Той остави чашата си, стана и премести някои мебели настрана, далеч от траекторията му, а след това се отправи към Мира.

— Стани. Това е първият ти урок по защитна магия.

Той й протегна ръка. Тя хвана ръката му и се изправи, изглеждайки изпълнена със съмнения и малко нервна.

— Не е страхувай. — Той я хвана за раменете и я обърна с гръб към себе си, собственият му гръб беше обърнат към разчистената площ, и притисна тялото си към нейното. — Аз съм този, който трябва да се страхува — промърмори той.

Тя се отдръпна малко и се опита да се обърне, но той я задържа на мястото й. Топлината на тялото й го затопляше, а лекият аромат на парфюма от рози, уловен в косите й, дразнеше ноздрите му.

По дяволите. Именно по тази причина избягваше да я обучава.

Той затвори очи за миг при изкусителното усещане за тялото й срещу неговото. Мускулът на челюстта му се напрегна, когато стисна зъби, борейки се за контрол над пениса си, който искаше да се надигне и втвърди при близостта й. Бейзбол, трябваше да мисли за бейзбол.

— Тъй като съм магьосник на огъня, от всички елементи аз съм най-добър да се защитавам или да причинявам физическа вреда — каза той близо до ухото й. — Но всеки един от нас има способността да използва магията си в битка. Ще ти покажа един от начините да използваш своята.

Онова, което трябваше да направи, изискваше интимен физически контакт. Магията не се интересуваше, ако го убиваше това да я докосне или не съвсем да я докосне. Необходимо бе той да се свърже със седалището на нейната магия, за да може да й помогне да я контролира по-добре, в случай че излезе от контрол.

Той отпусна ръцете си около нея. Тя потрепери срещу него и дишането й се накъса, когато усетиха неоспоримия отговор на магията й към неговата. Магията нарасна след този първоначален допир, но привличането остана.

Жаждата, която изпитваше към нея, трябваше да е намаляла досега. Магиите им бяха намерили баланса. Придружаващият еротичен отговор също трябваше да е намерил равновесие, също както количеството вода се уравновесява. По дяволите, бе разчитал похотта му към нея да намалее, преди да подлуди и двама им. Противно на всякаква причина и магически закон, явно ставаше все по-интензивно.

Колко още от това мъчение трябваше да изтърпят?

Той постави ръцете си на ханша й и тя застина. Придърпа я обратно към себе си, намести сладко извития й задник към слабините си… и отново спря да мисли за бейзбол. След това премести ръцете си нагоре към стомаха й и постави върховете на пръстите си между гърдите й, внимавайки да не ги докосне.

Дишането на Мира стана дълбоко и тежко. Той можеше да почувства повдигането и спадането на гърдите й под върхове на пръстите си. Дали и тя е възбудена в момента? Дали го искаше толкова, колкото той нея? Беше ли топла и влажна между красивите си бедра? Той искаше да разбере.

— Затвори очи — прошепна той в ухото й. — Концентрирай се върху изтеглянето на нишка магия, точно както си се упражнявала, само че този път изтегли малко повече. Изтегли два пъти повече, отколкото обикновено, но не повече.

— Стана — каза тя със задъхан глас.

— Вече?

— Упражнявах се.

— Добре. Браво. Сега си представи, че съм нападател. Представи си, че съм зад теб, с намерението да те нараня.

— Искаш да кажеш, че трябва да си представя, че не искам да ме докосваш?

На Джак му отне момент, за да отговори, опитвайки се да разбере какво означава този коментар. Дали това означаваше, че е трудно да си представи… или е лесно?

— Да. След това я насочи към мен с желанието да ме отблъснеш назад.

Тишина. Нищо.

— Мира?

— Не ме пришпорвай. Работя по въпроса.

— Добре. Не се притеснявай да нараниш…

Порив на вятъра го изтръгна от Мира. Той излетя назад и се приземи по гръб. Дъхът му просвистя и той се плъзна пет фута по полирания под, преди да спре. Джак лежеше проснат, загледал се с изненада в Мира.

— О, Боже мой — възкликна тя. — Толкова съжалявам. Не исках да те блъсна толкова силно.

Тя изтича към него и протегна ръка, за да му помогне да се изправи.

Той я погледа предпазливо за половин секунда, а след това пое ръката й и се изправи на крака. Той трепна и докосна кръста си, където го болеше.

— Ауч.

— Много, много съжалявам.

Той пое лицето й между ръцете си, принуждавайки я да го погледне.

— Спри да го казваш. Направи това, което ти казах да направиш. Можеш да бъдеш повече боец, отколкото си мислиш.

Тя му даде една лукава усмивка.

— Та, имаме ли нужда да упражняваме това още сто и петдесет пъти?

Той се взираше в лицето й, опитвайки се да не я целуне. Усмивката избледня от леко разделените й устни, когато погледна към него. Зениците й се разшириха, потъмнявайки очите й. Тя го искаше, искаше го толкова много, колкото и той нея.

Те останаха така за един дълъг, мъчителен момент. Достатъчно дълго, за да може цялата му решимост да й устои, да се разсее както слънцето, ударило мъглата сутрин.

Изчезна.

Джак извърна лицето си от нейното за момент и затаи дъх.

— Дявол да го вземе. Това е грешно, Мира, но точно сега не ми пука.

Тя обхвана ръцете му със своите.

— Мен също.

Той снижи устата си към нейната, имайки намерението да я целуне нежно. Вместо това той я издърпа срещу гърдите си и наведе устата си над нейната, настоявайки тя да се отвори за него.

Тя издаде гладен звук дълбоко в гърлото си и раздели устните си. Той се нахвърли върху устата й и намери езика й. Тя имаше топъл и сладък вкус, дива магия и сексуална нужда.

Джак изпъшка. Той искаше да махне дрехите й и да усети с ръцете си голата й плът. Искаше краката й разделени и пенисът му да проникне дълбоко в нея, докарвайки я до точката, където тя ще се разбие в сексуално освобождение. Джак искаше да усети как тя свършва около движещия му се член, искаше да чуе секси меките звуци, които тя издава и да види изражението на лицето й, когато достигне кулминацията.

В момента, той не можеше да мисли за нищо друго. Мислите за това, което Томас би му направил, задето съблазнява братовчедка му, тайната за семейството му и неговото минало… всички тези причини да й устои се бяха оттеглили толкова далеч в съзнанието му, че бяха просто шепот.

— Мира — промълви той, прекъсвайки целувката. Пое бузата й с дланта си. — Искам повече от теб.

— И аз те искам, Джак — прошепна тя срещу устните му. — Исках те от момента, в който те видях онзи ден в закусвалнята. Очите й станаха наситено кафяво, обградено от зелено.

Бавно. Той трябваше да го направи бавно.

Той се чувстваше като наполовина животно, което иска просто да съблече дрехите й и да я вземе върху дивана. Можеше просто да я преметне през облегалката, да разтвори краката й и да я вземе отзад, докато тя вика в оргазъм. Но тя се нуждаеше от по-бавно, по-опитно докосване. Освен това, Мира беше жена, на която да се насладиш, да отпиваш и да оставяш да постои на езика ти. Тя бе жена, която заслужаваше мъжа да отдели време.

Джак обхождаше челюстта й с върха на палеца си, придвижвайки се надолу, за да погали гърлото й. Пулсът й запърха под пръстите му, преди да спусне ръка върху рамото й и по-надолу. Той спря за кратко на талията й, а след това натисна кръста й малко, принуждавайки я да се извие в дъга срещу него. Той прокара устните си по нейните, без да се спира за дълго. Вместо това, той проследи челюстта й и надолу по шията й.

Той преплете ръката си в косите й и бавно наклони главата й назад и настрани, излагайки на показ гърлото й. През цялото време я миришеше. Пулсът й се ускори под скитащите му устни и дишането й стана по-тежко, когато се възбуди. Езикът му близна чувственото място, точно под меката част на ухото й.

Мира изскимтя и заби пръстите си в пуловера на раменете му. Той пое задника й в ръце и се плъзна малко надолу между бузите й, за да почувства топлината, излъчваща се от интимните й части. Тялото й се стегна, докато се възбуждаше все повече и повече. Той си представи, че тя беше влажна, мека и топла.

Той захапа мястото там, където рамото и врата й се срещат, и тя потрепери. Той изстена заради това колко отзивчиво бе тялото й. По дяволите, никога не бе минавал през това без спонтанно възпламеняване.

— Джак — прошепна тя.

— Какво искаш, красавице? — прошепна той срещу кожата й. — Къде искаш да те докосна?

Той плъзна ръка под суитчъра й, по гладкия й гръб и до закопчалката на сутиена й. Откопча го с едно движение на пръстите си и гърдите й се освободиха от чашките.

— Искаш ли да те докосна тук? — попита той. Плъзвайки ръката си отпред, той обхвана с ръка една от перфектните й гърди и започна да търка зърното й напред-назад, докато не се втвърди като камъче. В същото време я целуна отново — бавно, на малки чувствени порции. Понякога докосваше езика й със своя, понякога захапваше долната й устна.

— Джак — ахна Мира срещу отворената му уста. Тя се отдръпна от него, изтръгвайки се от ръцете му, и се извърна. Тя спря за момент и след това направи няколко крачки далеч от него.

Той стоеше и гледаше как тя се отдалечава от него, пенисът му беше твърд като стомана и се притискаше в ципа на дънките му.

— Мира? Какво не е наред?

11

Мира направи няколко крачки към кухнята, не съвсем сигурна накъде е поела или защо. Тя и Джак бяха достигнали момента, в който сексуалният глад надвиваше здравия разум. Джак беше прав, това беше грешка. И все пак беше грешка, която искаше да направи.

Тя се намери до стената при пиедестала, където стоеше синята ваза, преди да я счупи. Сграбчи гладкия ръб на пиедестала и погледна към произведението на изкуството, което стоеше на стената над главата й, защото така не трябваше да гледа към Джак. Един поглед към Джак и щеше да се хвърли отгоре му, а не трябваше да го прави.

Боже и Богиньо, беше й писнало от това, което трябва.

— Мира? — каза зад нея Джак. Той постави ръка на талията й и тя затвори очи. — Кажи ми какво не е наред.

Тя опря чело на стената. Това беше глупаво. Беше просто секс. Не се обвързваше с него. Не се омъжваше за него или да носи децата му. Беше голяма жена. Можеше да прави безсмислен секс от време на време. След всичко, на което я беше подложил бившият й, полагаше й се малко импулсивно и безразсъдно поведение, нали? Ако искаше да се метне в леглото с невероятно привлекателния си бодигард, то можеше да го направи.

Така или иначе за възрастта си беше далеч под квотата за безсмислен секс. Беше време да полудува.

Във всеки случай, това беше само резултат от магиите им — естественото привличане на огън и въздух. Може би, ако се поддадяха само този път, силата на привличането щеше да намалее.

Джак прибра разпуснатата й коса на една страна, преграждайки рамото й.

— Мира? — Дъхът му шептеше по кожата й, когато казваше името й.

Тя издиша бързо и рязко.

— Докосни ме, Джак. Отведи ме на място, където няма да мога да мисля повече.

— Мога да го направя. Искам да го направя. — Той наведе устата си и целуна меката част на ухото й. Това изпрати тръпка през нея. — Ще ти кажа какво още искам да ти направя. Искам да махна този глупав суитчър от теб и да изсуля анцуга от краката ти. Искам да те чукам до тази стена. Искам да те взема бързо и грубо, за да изкарам това от организмите и на двама ни. След това искам да те положа в леглото си и да правя любов с теб, бавно и нежно, отново и отново.

Мира потрепери. Ставаше по-топла и по-влажна между бедрата си, клиторът й пулсираше от нужда… а той все още не я беше докоснал. Тези думи я възбудиха така, сякаш милваше тялото й с ръцете си.

— Какво искаш? — измърка той. — Кажи ми.

Вместо да му отговори с думи, тя дръпна ръката му от талията си и я плъзна под подгъва на суитчъра, покривайки голата й гърда. Зърното й се стегна срещу дланта му.

— Искам да ме чукаш, Джак.

— Ах — издиша той, срещу кожата на врата й. — На този отговор се надявах.

Той избута колана на анцуга й надолу. Беше й твърде голям, така че се изсули лесно, свличайки се в краката й. Тя измъкна крака от тях и го изрита настрана. Не носеше бельо и студеният въздух къпеше пламналата й кожа.

— Ммм — измърка Джак, прокарвайки ръка по бедрото й. — Кожата ти е толкова мека.

Той прокара ръка по задника й и се плъзна между краката й, за да прокара пръсти по възбудената й плът, карайки дъха й да излезе със свистене.

— Мира, толкова съм мислил за това — каза той със секси груб глас. Плъзна ръцете си нагоре, повличайки подгъва на суитчъра й, и издърпа разкопчания й сутиен и суитчъра през главата й.

Тя потрепери, настръхвайки, докато ръцете му скитаха по тялото й. Зърната й се бяха превърнали в малки твърди връхчета, а интимните й части бяха топли и подути от нуждата да бъдат докоснати. Грубото усещане на дрехите му, търкащи се в голото й тяло, я подлудяваше. Искаше го гол като нея, искаше да почувства плъзгането на кожата му по нейната.

Мира се опита да се обърне, но той я държеше на място с ръка на корема й и гърба й се заизвива срещу гърдите му. Той стисна косата й с ръка и наклони главата й на една страна, откривайки гърлото й и го покри с целувки от меката част на ухото й до мястото, където се срещат шията и рамото й.

— От много време си мисля как те докосвам — промърмори той. — Как те целувам, как те ближа. Искам да почувствам как свършваш, Мира, с пениса ми, заровен дълбоко в теб.

Тя затвори очи. Сърцето й биеше бързо и дишането й се учести, когато той плъзна ръката си от корема й, за да поеме гърдата й. Прокара върха на палеца си по чувствителното връхче, докато тя не започна да скимти дълбоко в гърлото си.

— Обичам да контролирам в спалнята. Имаш ли проблем с това?

— Н-не. — Не можеше да каже, че има каквито и да било проблеми в момента. По дяволите, едва успяваше да формулира мисъл. Всичко, което искаше, бе да докосва и да бъде докосвана, да доставя удоволствие и на нея да й бъде доставяно удоволствие. Искаше да почувства тялото му, изпънато върху нейното, искаше да почувства пениса му дълбоко в себе си.

— Добре — промърмори той със същия сладко-секси груб глас. Върховете на пръстите му леко докоснаха корема й, а след това се снижиха върху хълма й. Той плъзна нежно ръка между бедрата й и потърка набъбналия й, копнеещ клитор. Знаеше точно как да я милва, как умело да приложи перфектния натиск, за да я накара да стене. Тя стисна едната си ръка в юмрук върху стената пред себе си.

— Толкова си сладка, Мира, като топла коприна срещу ръката ми. Така добре ли е? — попита нежно той.

— Да.

— Тялото ти е създадено, за да бъде докосвано. Толкова си отзивчива, толкова красива. Харесва ми да те виждам така, гола и стенеща, като сметана между бедрата си, искаща моя пенис.

Тя потрепери при думите му, прошепнати в ухото й. Той плъзна средния си пръст във влажната й топлина и тя захапа долната си устна. Той добави втори пръст и започна бавно да вкарва и изкарва, отново и отново, откривайки чувствителното място дълбоко в нея и докосвайки го на всяко изкарване.

— Джак — въздъхна тя.

Тя се пребори с импулса да се отърка в движещите му се пръсти и отчаяно се вкопчи в ръба на пиедестала, подпирайки другата си ръка на стената. По дяволите, щеше да се изложи и отново щеше да свърши само от докосването на ръката му.

Той притисна дланта си към клитора й. Удоволствие пробяга през тялото й и Мира изскимтя. Тялото й се залюля на ръба на мощен оргазъм.

— Моля те, Джак.

— Моля те, какво?

— Просто те моля. — Тя стисна очи и нареди на мозъка си да формулира смислено изречение. — Имам нужда да те почувствам. Имам нужда да те докосна. Искам пениса ти в себе си. Моля те.

Отне му момент, за да отговори, след това най-накрая отговори с напрегнат глас.

— Обърни се.

Тя се обърна и го погледна, взирайки се в разширените му очи. Изглежда толкова спокойно контролираше сексуалната си нужда, докато я подлудяваше преди момент, но сега тя виждаше, че и той е на ръба. Мира искаше да го катурне, да го накара да отпусне всичкия този здрав контрол.

Защото Джак под контрол беше нещо сериозно, но можеше само да се представя колко невероятен би бил без него.

Тя прокара ръце по гърдите и раменете му, усещайки мощното издуване на мускулите му. Под неговия поглед, тя се чувстваше красива, секси и желана. Не се бе чувствала така от дълго време… ако изобщо някога бе.

Намирайки края на кремавия му пуловер, тя го надигна бавно. Докато го движеше, тя ближеше и хапеше откритата му плът — нагоре по твърдите му коремни мускули и през чувствените му гърди, които бяха като желязо обвито в коприна. Мъжът беше великолепен, а тя искаше да вкуси всеки инч от него.

Той простена и прокара пръсти през косата й, пускайки го само колкото да издърпа пуловера му през главата и да го захвърли на пода.

Стоейки само по дънки, той наведе глава и я принуди да го целуне, използвайки захвата над косата й, за да направлява устата й към своята. Устата му се наклони над нейната, езикът му погали нейния с бавни, еротични движения. Ръцете й се скитаха по тялото му и най-сетне откриха копчето на дънките му. Тя го разкопча и свали ципа. Дори само звукът накара Мира да стане по-влажна.

Тя свали дънките му и плъзна ръце по извивката на перфектно оформения му задник, все още обвит в боксерките му, след това бавно ги плъзна отпред, където пъхна пръсти през отвора на материята и го пое в ръка.

Имаше хубав пенис. Дебел и дълъг, толкова дебел, че не беше сигурна дали върховете на пръстите й ще се срещнат, когато го обхване с ръка.

А той беше много, много възбуден.

Мира го погали, оставяйки пръстите си да поиграят с долната страна на пениса му и възглавничката на палеца й да милва сатенено-гладката му главичка. Искаше го в устата си, искаше да изследва всяка вена с върха на езика си. Очарована, тя го погали, усещайки как той се извива срещу ръката й в отговор.

Той прекъсна целувката и отметна назад главата си със стон.

— Имам нужда да съм в теб. Сега. Мамка му. Трябва ми презерватив. — Той се опита да се отдръпне, но ръцете й се стегнаха около него.

Тя вдиша аромата му — сапун и лекия аромат на афтършейва му.

— Не, не ме оставяй, Джак.

Ръцете му се стегнаха около нея.

— Мира…

Без да отговаря, тя избута колана на боксерките му надолу. Той пристъпи извън купчината дрехи в краката си, оставайки възхитително гол. Можеше да бъде включен във всяко списание с мъжки модели.

Тя се вгледа в него за момент, поемайки целия ефект на пълната му голота. Дари я с уверена усмивка, която беше толкова мъжествена. Усмивка, която й казваше, колко много се наслаждава той на това, че тя оценява мускулестата му красота. Усмивка, която красноречиво казваше „задникът ти е мой“.

С едно мощно движение, той я повдигна. Краката й се увиха около кръста му, сякаш предназначени да бъдат там. Притискайки гърба й към стената, той откри хлъзгавия й отвор и притисна члена си към чувствителните, подути извивки, заравяйки се между възбудените й устни. Твърдият член се отърка в клитора й, когато нежно се притисна към нея… но не и в нея.

— Аууу, мамка му — въздъхна той, звучейки агонизиращо.

Дъхът й секна при усещането да е толкова интимно притиснат в нея. Въпреки че би предпочела да е малко по-интимно. Не беше честно да притиска тази прекрасна твърдост към нея, а не в нея.

— Д-джак? — попита несигурно тя.

— Смених си решението. Прекалено си добра, за да го направим за първи път на стената. Искам те в леглото си, за да мога да те вкусвам. — Той притисна гърба й към стената и зарови лице в извивката на врата й. — И няма да правя любов с теб без презерватив, Мира. — Той изтласка таза си напред, търкайки се в клитора й и карайки Мира да извика.

— Джак — ахна тя. — Тогава да отиваме при презервативите. Сега.

Тихото му подсмихване я накара да настръхне.

— Да отиваме в леглото — промърмори той като подуши шията й.

Със сила, граничеща със свръхестествена — а може би беше, — той се отдръпна от стената и я понесе към спалнята.

Той я положи внимателно върху матрака в тъмната стая. Мекият юрган се отри в голото й тяло, когато се раздвижи. Наблюдаваше го как взима опакования кондом от чекмеджето и откъсва края му със зъби. Мира се изправи до седнало положение и го измъкна от пръстите му. Гледайки го в очите, тя разви презерватива по дължината на члена му.

Все още задържайки погледа й, той я бутна обратно на матрака и се надвеси над нея. Пое бузата й в дланта си.

— По дяволите, красива си. Разтвори тези дълги крака за мен.

Тя направи, каквото й каза, и той покри надолу тялото й с целувки, спирайки да се възхити на всяка от гърдите й, докато я милваше между бедрата с умелите си пръсти. Мира отметна глава и изстена, когато той нежно, толкова нежно, захапа едно от втвърдените й зърна, изпращайки силно удоволствие през тялото й.

Джак издаде тих звук в гърлото си и се придвижи надолу между бедрата й. Разтвори устните й с пръсти и облиза от перинеума до клитора й. Изпъшка.

— Гореща и сладка. Точно както си представях.

Мира впи зъби в долната си устна, докато той обработваше подутия й клитор отново и отново с върха на езика си. Той плъзна два пръста в нея и ги задвижи в нея с тласъци, докато я лижеше. Само гледката на тъмната му глава, движеща се между бедрата й, беше достатъчна, за да я накара да свърши.

Езикът му се плъзгаше по устните й, докосваше клитора й, след това проникваше дълбоко в нея. Понякога използваше езика си, понякога пръстите си. Джак се самозабрави, хапейки и ближейки я, докато тя не помисли, че ще загуби разсъдъка си.

Оргазмът й се надигна силно и бързо, разкъсвайки тялото й толкова мощно, че я накара да извика. Тя се остави на пулсациите, достигайки върха срещу лицето му. Той я задържа с двете си силни ръце върху бедрата й и я поведе през дълъг, дълъг оргазъм.

Най-накрая, сякаш останала без кости, тя се отпусна на матрака с Джак, който лижеше интимните й части и издаваше тихи звуци на задоволство дълбоко в гърлото си.

Тялото й все още трепереше от оргазма, когато той се изправи, гледайки я усмихнат.

— Ще те чукам докато вече не можеш да мислиш — промърмори той. — Това ли искаш, скъпа?

Тя се усмихна, уви краката си около него и ги използва, за да го придърпа надолу към себе си. Не беше изтънчен отговор и го накара да се ухили.

Той прокара ръка от бузата до ключицата й, през гърдите й, до ханша й и след това плъзна главата на пениса си в нея, като през цялото време я гледаше в очите.

Тя изстена и заби пръсти в раменете му, заради начина, по който я разтягаше. Бен не беше малък, но и не се доближаваше до размера на Джак. Бавно, инч след инч, той вкара и останалото между подутите й устни, във възбудената й вагина, докато не беше нацяло изпълнена и задъхана. Тя изскимтя при размера му.

— По дяволите, тясна си. Как е усещането?

— Добре. Толкова добре. Точно това исках. — Косата й беше разбъркана, а очите й бяха като стъклени от похот, просто го знаеше. Беше изгубена в него, обладана от него, и не би го имала по никакъв друг начин.

Все още задържайки погледа й, той го извади и отново го вкара бавно. Гръбнакът на Мира се изви на дъга срещу него, ноктите й се забиха в ръцете му. Можеше да усети всеки инч от члена му да си пробива път дълбоко в нея. Джак го изкара и го вкара обратно, карайки дъха на Мира да излезе със свистене.

Джак улови китките й и ги притисна на леглото, от двете страни на тялото й. Тя си помисли за въжето и потрепери. Обичаше жените си вързани, тя знаеше това. Той я задържа така за момент, взирайки се в лицето й, след това спусна главата си и я целуна.

Езикът му се плъзна между устните й и той облада устата й, докато движеше таза си и я пронизваше бавно, а след това дори още по-бавно. Достатъчно бавно, за да я подлуди, докато я тласкаше към оргазма.

Джак отново раздвижи таза си и главата на пениса му се отърка в снопа нервни окончания, заровени в нея, при всеки тласък. Очите й се разшириха при дълбокото удоволствие, пълзящо през тялото й, докато той умело обработваше чувствителното място. Хваната в гъста мъгла от удоволствие, тя се зачуди дали това бе митичната G-точка. Ако беше така, то това беше място, което Бен никога не бе способен да открие. След това мисълта й — всичките й мисли — бяха изчезнали, отнесени от вълната на приближаващия оргазъм.

Той задържа китките й притиснати към леглото и езика си в устата й, когато промени темпото, взимайки я грубо, дълбоко и непоколебимо. Увеличи темпото на тласъците си и принуди разцъфващия й оргазъм да настъпи, да се задържи и да избухне. Мускулите на влагалището й пулсираха около пениса му. Джак задържа всичките й викове и стонове срещу езика си.

Той премести ръката си между телата им и потърка чувствителния й клитор, когато оргазмът й започна да отслабва.

— Точно така, скъпа — промърмори той. — Свърши отново за мен. — Милващите му пръсти накараха оргазма й да се поколебае, да се запъне, а после да пламне отново с искрящ живот.

— Ах, Джак — извика тя, когато се почувства потопена под още една интензивна вълна на удоволствие.

Той намери гърдата й и затвори устни около нея, играейки си със зърното. Пенисът на Джак влезе дълбоко в нея, показвайки на Мира, че е готов да свърши. Тя наблюдаваше как той отмята глава назад, изръмжавайки името й. Това беше най-еротичното нещо, което беше чувала или виждала.

Джак рухна отгоре й, все още заровен в нея. Тя прокара пръсти през тъмната му, копринена коса, наслаждавайки се на допира на кожите им една в друга и бързото надигане и спускане на гърдите му. Сърцето му туптеше срещу гърдата й, а дъхът му беше горещ срещу врата й.

Тялото й все още потръпваше от интимното усещане, пулсирайки от остатъка на многобройните оргазми, с които я дари. Тя никога не бе мислила, че е способна да свърши два пъти последователно. Мира се усмихна, изчервявайки се от изблика на щастие. Нямаше да възрази и за трети път.

Със стон, той се претърколи на една страна, оставяйки я да се взира в тавана, силно засрамена и все още леко зашеметена. Прекрасна отмалялост тегнеше върху тялото й. Никога до сега не се бе чувствала толкова задоволена след секс.

Тя извърна глава и го погледна. Беше затворил очи и бе метнал ръце върху главата си. Гладки мускули набраздяваха широките му гърди. Твърдият му корем бе покрит леко с тъмни косъмчета, образуващи пътечка, отвеждаща надолу, и обграждаха невероятния му пенис, лежащ наполовина отпуснат върху бедрото му.

Мира имаше желанието да го поеме в устата си. Никога не бе искала да го направи с Бен или поне не доброволно. Няколкото пъти, когато го бе правила, го правеше от чувство за дълг и беше много повече задължение, отколкото което и да е друго.

Но с Джак… искаше да дари Джак с толкова наситено удоволствие, с колкото я бе дарил той. Искаше да го накара да се почувства безпомощен срещу езика и устните й, както бе тя в ръцете му само преди момент. Искаше да почувства как тялото му се извива под нейното, докато прокарва езика си нагоре и надолу по дължината му.

Имаше много неща, които искаше в този момент, за които преди не бе и жадувала.

Изведнъж Мира осъзна, че магията й не бе реагирала на неговата, нито веднъж през цялото време, докато бяха заедно. Тя отвори уста, за да попита, но Джак заговори пръв.

— Мира — каза дрезгаво Джак. — Съжалявам. — Той се изправи на крака и отиде в банята, без да продума.

Объркана, Мира се подпря на ръце. Съжалява? За какво съжалява? За това, че я накара да крещи от наслада?

— Джак? — извика тя, но той вече бе затворил вратата. След момент чу звука от душа.

Тя се намръщи на вратата за момент, чудейки се дали трябва да тръгне след него или не. Най-накрая, тя се изтърколи от леглото и се изправи. Прекоси стаята, пробва вратата на банята и я откри отворена. Извиваше се пара.

— Джак? — извика тя, след като влезе в помещението. Той не отговори, така че тя доближи вратата на душкабината и я отвори.

Джак стоеше с лице към нея в средата на душа, с всички струи отправени към него. Ръцете му бяха вдигнати, пръстите заровени в косата му, очите затворени. Устата й пресъхна. Изглеждаше като бог, застанал там, напълно мокър и гол. Вече го искаше отново.

Но беше бясна.

— Джак? Ти си наистина дразнещ кучи син, знаеш ли?

Очите му се отвориха и тя за момент зърна нещо в тях — нещо тъмно и болезнено. Докато го зърне, и то изчезна. Като буреносни облаци в летен ден. Вече не изглеждаше като пламенен, мокър бог, колкото като самотен мъж.

Тя се поколеба, след това пристъпи в душкабината и тръгна към него. Удари я успокоителната топлина на водата, намокряйки косата и кожата й.

Джак я придърпа към себе си, щом тя се озова в протегнатите му ръце, и я задържа до тялото си. Вплете ръце в косата й и зарови лице в извивката на врата й.

Мира издаде стон на удоволствие, усещайки го притиснат към себе си и ръцете му около нея. Тя остави ръцете си да скитат по топлите му, мокри, мускулести гръб и рамене.

— Какво имаше впредвид? — попита тя до ухото му. — Какво имаше впредвид… че съжаляваш?

Той само притисна устата й в своята и захапа долната й устна, настоявайки да го допусне вътре. Тя отвори уста и езикът му се вмъкна вътре, за да докосне нейния. Същият огън, който усети в дневната, премина през тялото й. Сякаш Джак бе отворил някакъв шлюз в нея. Тя на практика трябваше да се възпре да не се покатери върху тялото му и да се надене на пениса му.

Джак заплете пръсти в мократа й коса и я взе в груба, почти натъртваща целувка, доминираща и поразителна, също като мъжа. Остави я бездиханна, а умът й беше непохватен със свързаните мисли.

— Мира — простена дрезгаво в ухото й. — Искам те отново.

— Тогава ме вземи. Твоя съм.

— Нямам презерватив.

— Джак, от БППП ли се тревожиш…

— Не. — Той поклати глава. — Почти невъзможно е за нашия вид да ги прихванем. Тревожа се за бременност.

— О, това. Не ми се ще. Джак, знаеш, Бен и аз сме пробвали с години и така и не заченах. Наистина не мисля, че това е проблем.

Той задържа погледа й за момент, преди да проговори.

— Бен не беше като теб, Мира. Бен не беше магьосник като мен. Магьосница и не-магьосник са почти безплодни. Магьосница и магьосник от друга страна… — той се отдръпна.

Започна да осъзнава.

— Оу.

Той кимна.

— Доста плодовити.

Добре. Това обясняваше доста неща.

— Но не сме близо до овулацията ми. Не мисля, че е възможно да забременея по това време от месеца. Мисля, че сме в безопасност. — Тя обви ръце около пениса му и започна да го гали докато той не изстена. — Джак — прошепна настойчиво тя. — Докосни ме.

— Мира…

— Цялата съм влажна — промърмори свенливо тя, с повдигната вежда. Тя плъзна пръст към едното твърдо, розово зърно, събирайки влага, за да докаже мисълта си, а след това отпусна ръка, за да хване неговата и да я постави между бедрата си. — Навсякъде за теб — завърши тя.

Глад припламна в очите му. Той сви ръка в основата на врата й, другата — на кръста й, и я придърпа към гърдите си, целувайки я. Езикът му се зарови между устните й, обладавайки устата й.

Ръката се спусна от кръста й, за да обхване задника й, след това се плъзна между бузите й, където зарови пръсти дълбоко в нея и я помилва. Удоволствие премина през интимните й части и тя залюля ханша си, търсейки още от докосването му. Всеки дъх или най-малкото движение търкаха втвърдените й зърна в гърдите му.

Тя прокара ръце нагоре по бицепсите му, през раменете му. Те се изяждаха един-друг, ближейки, засмуквайки и хапейки… сякаш не можеха да вкусят достатъчно един от друг.

Не бяха директно под горещите струи на душовете, но пръските ги мокреха напълно. Телата им се плъзгаха едно срещу друго — топли и хлъзгави. Той прекъсна целувката и си проправи път надолу по гърлото и към зърната й. Той засмука едното, докато не се изду, и помилва другата й гърда със свободната си ръка. Устните му масажираха втвърденото й зърно, а зъбите му нежно го драскаха. Джак го обработи докрай, докато Мира не почувства прилива на влага между бедрата си.

Той се заигра с език по пътя си надолу по корема й и през окосмяването на хълма й. След това коленичи, притисна задника й с длани и я придърпа към лицето си. Тя усети как езика му поема соковете й и дразни клитора й с дълги, настойчиви докосвания.

Колената й омекнаха. Тя изстена и се вкопчи в раменете му, за да предотврати падането си. Той я подкрепи като подхвана задника й, задържайки я с разтворени бедра, така че да може да се наслаждава на интимните й части. Езикът му си играеше бавно с устните й, подлудявайки я. Най-накрая откри входа й и го вкара вътре. Агонизиращо бавно, той се вмъкна в нея с езика си.

— Джак — изстена тя.

Той се изправи, обхванал задника й, и я повдигна, понасяйки я няколко стъпки назад, за да я подпре на облицованата с плочки стена на душа. Беше повторение на онова в дневната, само че сега тя мислеше, че Джак има намерението да я изчука.

Джак я намести върху главичката на твърдия си пенис и завъртя ханша си, притискайки се в отвора й. Люшна таза си напред и я прониза до основата на пениса си. Дъхът й изсвистя и тя уви ръце около врата му.

— Сигурна ли си, че искаш това, Мира? — попита той с дрезгав глас близо до ухото й.

Мускулите на влагалището й се раздвижиха и запулсираха около члена му, приспособявайки се към дължината и дебелината му. Мира кимна.

— Искам всичко, което трябва да ми дадеш, Джак.

Тя го целуна.

Останаха така за момент, свързани в таза, устите им работеха една срещу друга и водата се стичаше по телата им. След това Джак пое задника й в ръце и започна тласъците.

О, да, да, да! Сега щеше да я вземе срещу стената.

Тя скимтеше, когато дебелият му член се плъзгаше навътре и навън. Краката й се стегнаха около талията му, а тя се вкопчи в раменете му, за да се закрепи. Водата от душа влизаше в устите им, докато се целуваха.

Джак я притисна към стената, закрепвайки я там, докато я вземаше грубо и бързо, пенисът му се забиваше в нея и напълно я обладаваше, карайки дъха й да излиза накъсано.

Оргазмът й дойде като мощна вълна, която я накара да извика. Тя отметна глава назад, затвори очи и извика името му, докато свършваше около движещия му се пенис. Джак я последва само няколко секунди по-късно с вик, който отекна под душа.

Задъхвайки се, Джак допря чело в нейното.

— По дяволите, харесва ми да съм в теб.

Тя се ухили.

— Уверявам те, че чувствата са взаимни.

Той я целуна първо по челото, след това по бузата и накрая по устните. След това пусна бедрата й и я изправи. Пенисът му се изплъзна от тялото й и тя усети празнотата.

— Не мога да ти устоя. Мамка му, след като веднъж съм те имал, отново те искам. Пристрастяваща си — изръмжа той.

Думите му трябваше да й доставят удоволствие, но съдържаха подтиснато чувство на вина… на разкаяние. Погледът в тъмните му очи беше същият. Сякаш тя бе нещо греховно, което той знае, че не може да има, но все пак е получил.

Джак Макалистър имаше тайни от нея.

— Доведи я, Джак — каза Томас Монахан.

Джак стоеше с телефона до ухото си, търкайки с хавлия мократа си коса.

— Веднага? Спешно ли е?

— Не тази нощ. Утре сутринта. Самолетните билети ви чакат на международно летище „Минеаполис Сейнт Пол“, първа класа, директен полет до Чикаго. Изпратили сме хора да ви пазят гърба, но ще са извън полезрението ви, освен ако не са необходими. Всичко друго би привлякло вниманието на Крейн. Наблюдава жилището ти с малко повече интерес, отколкото ни харесва. Мислим, че подозира, че Мира е с теб, а това означава, че е време да се раздвижим. — Той направи пауза. — Как е тя?

Джак погледна към спалнята си, виждайки я как минава през вратата, готова за сън. Тя издърпа нощницата си от леглото и я надяна през главата си. Той наблюдаваше копринената обвивка на тялото й. Как беше тя? Красива. Великолепна. Пленителна. Възхитителна. Неустоима. О, и между другото, току-що правих любов с нея двукратно.

— Тя е, ъ, добре — каза той с твърде тих глас, за да не стигне до Мира.

— Отприщи ли магията си?

— Да. Мисля, че щом получи малко повече тренировки, братовчедка ти ще бъде способна да срита сериозно някои задници, Томас. Днес пробвахме малко защитна магия и при първия опит ме плъзна по пода през половината дневна.

Томас се засмя гордо.

— Това е кръвта на Монахан. Кръвта на Хоскинс също е доста силна. Лесно ли се справи? Как я освободи?

Въпросите му бяха нетърпеливи. Джак знаеше как Томас умира да се срещне с Мира. Семейството значеше много за него, а Мира бе извън него от раждането си.

— Не спомена силата на връзката между огън и въздух. Магията ми извлече нейната. Отначало не повярва, както очакваше, но, щом усети надигането й, всичко приключи. След това привикна доста бързо.

Монахан замълча за известно време.

— Само си дръж ръцете далеч от нея, става ли? Знам, че имаш слабост към красиви жени, но тази е специална. Не искам да й замайваш главата, ясно?

Твърде късно.

— Да.

— Добре. Бъдете на летището в 7 часа сутринта. Отидете на северозападното гише за билетите си. Самолетът ви излита в 9:09 сутринта. Ясно?

— Ясно.

— Пазете си гърба. Няма нужда да ти го казвам два пъти. Най-добре би било, ако я измъкнеш незабелязано, но, ако не успееш, магьосниците от Сборището, които ви изпратих, ще бъдат там за подкрепление. Не искам нищо да се случи с Мира.

— Ще навредят на Мира само през трупа ми — отговори буйно Джак.

— Зная, Джак — каза Томас, с най-внимателният тон, на който бе способен, което не беше много. — Зная какво означава за теб тази работа.

Мира се появи на вратата с гребен в ръка. Косата й падаше върху раменете в тъмна, влажна бъркотия, а красивите й очи го погледнаха въпросително.

Джак задържа погледа й за дълъг момент. Означаваше за него повече, отколкото знаеше Томас, повече, отколкото Джак бе възнамерявал някога.

— Да — отговори той, все още държейки погледа на Мира.

12

Крейн огледа магьосника на въздуха, който стоеше в леко вцепенение пред него. Гняв се надигна от жалката гледка.

Държаха Маркъс упоен с ниска доза кетамин, който имаше ефекта на успокоително, когато бъде вкаран в метаболизма на магьосниците, само с няколко леки странични ефекта. Беше важно да го държат успокоен и леко объркан, защото всеки магьосник на въздуха беше опасен, дори и слабите като Маркъс.

И двете ръце на Маркъс бяха вързани в скута му. Той ги извиваше отново и отново, ясен знак за вълнението му. Сякаш разширените, диви очи и зейналата уста не бяха достатъчни доказателства за психическото му състояние. Беше държан като затворник през цялото време. Извеждаха го, само когато се нуждаеха от информация, която единствено магьосник на въздуха можеше да им осигури.

Информация, от която се нуждаеха и сега.

Крейн завлече Маркъс в замръзналата пустош на Минесота през късния февруари, с цел да провери дали по някакъв начин могат да намерят сведения за това, дали жената е пребивавала в апартамента на Джак или не. Общо взето, Крейн получи едно голямо и дебело нищо относно проблемите си и се тревожеше, че може да му се наложи да признае, че Дейвид беше прав за това, че магьосницата в крайна сметка не е била в апартамента на Джак.

След това, най-накрая, Маркъс чу нещо. Видео и аудио мониторите в стаята, където държаха Маркъс, бяха показали, че е раздразнен в съня си, заради някакво събитие. Видеото показваше как той се измъква от леглото и се опитваше да се скрие под него, очевидно нещастен от това, че беше разбрал информацията, която Крейн искаше и твърде объркан от дозата кетамин, за да я скрие добре.

Крейн се протегна, хвана Маркъс за бузите и заклати главата му напред и назад, докато непокорните му черни къдрици не полетяха.

— Дейвид казва, че си чул нещо във вятъра снощи, Маркъс — каза той. — Ти ще ни кажеш. — Направи пауза за по-голям ефект. — Сега.

Маркъс изскимтя и се заклати напред-назад.

— Не, не, не, не! — монотонно напяваше той. — Няма да ви кажа. Няма!

Насилственото магическо робство беше довело Маркъс до лека лудост, но все още не го беше отказал от тези малки пристъпи на бунт.

Крейн се засмя.

— Мааааар-къс — запя тихо той. — Разрушителите ни на защити нямаха успех, а това означава, че нямам време да играя игри. — Той прокара пръсти през кичурите от черни къдрици, а след това ги стисна здраво и бързо и опъна главата му на една страна. Маркъс извика и плюнка, злополучен страничен ефект от лекарствата, се проточи от ъгълчето на устата му. — Сега ни кажи, като добър малък домашен любимец — магьосник на въздуха, а аз може би ще те върна в стаята ти и ще ти дам бисквитка.

Маркъс захленчи за момент, а след това ясно формулира отговора си.

— Не.

Крейн въздъхна тежко.

— Маркъс, знаеш защо трябва да призовем Кръга, нали?

Маркъс кимна.

— Тогава знаеш, че ще направя всичко по силите си, за да получа магьосник на въздуха, нали?

Той кимна отново.

— В такъв случай, какво си мислиш, че ни спира да не използваме теб, за да затворим Кръга?

Несигурност премина през кафявите му очи, последвана от нотка на страх. Добре.

— Ще ти кажа, Маркъс. Не си много силен, което определено е една от причините. Защото нашият малък Маркъс не може да призове дори лек бриз, нали? — Крейн се засмя тихо. — Майната й на досадната генетика. Но другата причина, много по-важната, е сътрудничеството, което нашия Маркъс ни дава. — Крейн се усмихна. — Разбираш ли?

Маркъс кимна.

— Когато се нуждаем от нещо, което само магьосник на въздуха може да разбере, нашият Маркъс ни помага.

Той кимна отново.

Сега вече стигнаха някъде.

— Ако искаш да запазиш големия си задник далеч от този кръг, Маркъс, ако цениш жалкия си живот по някакъв начин, ще ми кажеш какво си чул. В противен случай, ще я заменя с теб и ще се надявам да имаш достатъчно енергия в себе си, за да затвориш кръга. След като магията ти изтече, просто ще си намеря друг слаб магьосник на въздуха, който да ме удовлетворява.

Той изскимтя и една сълза се плъзна от окото му, но Крейн задържа захвата си в косата на Маркъс.

— Добре.

Крейн го освободи.

Той изхленчи отново и сопол потече от лявата му ноздра. Маркъс го изтри със завързаните си ръце.

— Чух телефонен разговор. Събуди ме. Мисля, че имаше пролука в защитата и част от него се изплъзна. Бях толкова съсредоточен в апартамента, че го улових по въздуха, когато мина. Магьосницата на въздуха е в апартамента на Джак Макалистър, но планират да я преместят в Сборището утре сутринта.

Крейн се усмихна студено на Маркъс, а след това се обърна към Дейвид, който стоеше до вратата.

— Не ме интересува как ще го направиш, но ще накараш тези разрушители на защити да открият начин да влезем преди зазоряване. — Той направи пауза. — Кажи им, че животите им зависят от това да разрушат защитите. Ако се провалят, ще умрат бавно и болезнено. Разбра ли?

Дейвид кимна.

С правилната мотивация можеше да се постигне всичко. Трябваше да го направят сега, защото стигнеше ли тя до Сборището, щеше да бъде почти невъзможно да я отведат. Биха могли да опитат да я отвлекат на път за летището, но това щеше да е в краен случай, защото означаваше публична проява на магия.

А и би било тъпо.

По някое време през нощта, Мира откри мястото си в обятията му.

Джак зарови нос с косите й и вдиша, оставяйки лекия аромат на парфюма й да изпълни сетивата му. Дишането й звучеше дълбоко и тежко, а тялото й беше топло срещу своето. Джак затвори очи и потъна в него.

Но това не можеше да се случва. Каквото и да беше това, което чувстваше към Мира, то трябваше да приключи. Щом откриеше кой е той, всичко щеше да приключи. Щеше да го намрази. Как беше възможно да направи нещо друго?

Последното нещо, което искаше да види в красивите й очи, бе страх или отвращение, когато го погледнеше.

Докато не съжаляваше, че бе преспал с Мира, това щеше да бъде голяма грешка. Отначало възнамеряваше да й устои, но се провали. Този пропуск във волята му накрая щеше да нарани и двама им, но най-вече Мира. Колкото и да го огорчаваше, това трябваше да бъде попарено още в зародиш. Щеше да направи нещата по-лесно на по-късен етап.

Ръцете му се стегнаха около нея и тя промърмори името му в съня си. По дяволите. Не искаше да я пуска, но точно това трябваше да стори.

Джак разхлаби ръцете си внимателно от топлото й тяло, така че да не я събуди, и се обърна. Отне му почти час взиране в тъмнината, преди най-накрая да се унесе в съня си, сънувайки студени места.

Някъде в часовете на зазоряване, Джак се събуди от студените си сънища, заради топлина. Сръчни пръсти бяха увити около ерекцията му, галейки го по цялата му дължина. Дъхът му изсвистя между зъбите, заради усещането на ръката й, която го галеше. Беше успяла да го надърви, докато бе спал. Нужда се понесе от топките му, а пенисът му бе като стоманен прът.

— Богове, жено — изпъшка той. — Какво си мислиш, че правиш?

Беше се обърнал по гръб докато бе спал, а тя беше отметнала завивките от него. Тъмната й глава покриваше страната му. Лунната светлина надничаше през прозореца и се вплиташе в косата й. Все още не беше сутрин.

— Не можах да устоя. Надявам се да нямаш нищо против — отговори тя със закачлив тон.

Дявол да го вземе. Имаше против. Или поне мозъкът му бе против, макар и пенисът му да не бе. Мислите му препускаха, търсейки тактични начини да се измъкне от това, без тя да се чувства отхвърлена.

— Мира, не трябва да… ах!

Тя бе плъзнала устни около главичката на пениса му и обработваше с език пътя си по дължината му.

— Мира! — извика гърлено той, заради усещането на устата й, която го поглъщаше. Беше толкова влажна и мека. Много повече от това, на което би устоял. Точка за Мира. Всяко късче воля, което имаше, се изпари.

Тя наклони глава към него, разкривайки секси и палав израз на лицето си. Беше изражение, на което той трудно можеше да устои. След това тя сведе поглед и облиза дължината на члена му… сякаш бе сладолед на клечка. Той издаде шумен звук.

— Наистина много искам да го направя, Джак — промърмори тях, преди да го оближе отново. — Позволи ми.

— Как е възможно да откажа?

Косата й докосна бедрото му, когато отново пое пениса му в устата си и прокара език по него.

Пръстите му откриха тези копринени, осветени от луната кичури и се свиха. Колко можеше да понесе един мъж? Мира го отведе отвъд лимита му, щом езикът й го докосна.

Гледката на пениса му, влажен от слюнката й, движещ се между плътните й устни, бе почти достатъчен да го накара да свърши. На нея изглежда й харесваше да го има в устата си. Вкарваше го, докато не докосна сливиците й, след което известно време ближеше члена му нагоре-надолу и обвиваше език около главичката му.

Цялата тази игра го побъркваше.

Магията на устата й и ентусиазмът, който показваше, го правеха безпомощен.

Дали това имаше ефект и върху нея? Искаше да знае дали това я кара да се овлажни. Възбуждаше ли се от това?

— Дявол да го вземе, ще ме накараш да свърша — промърмори той. Пребори се с импулса да го вкара в устата й, оставяйки я да прави с него каквото пожелае.

Тя спря за момент и му се усмихна.

— Това е идеята, нали?

Той се размърда бързо, прекатурвайки я на леглото и повличайки я под тялото си. Тя извика от изненада, а след това се разсмя. Нетърпелив да я докосне, той повдигна подгъва на пижамата й и помилва меката й розова плът, докато не простена. О, да, това, да бъде в устата й, я беше възбудило.

Джак гледаше лицето й, докато я милваше между бедрата. Пъхна пръсти в нея, за да почувства прекрасната, мокра топлина.

— Искам да свърша, когато съм дълбоко в теб — изръмжа той. — И искам да усетя оргазма ти около пениса ми, преди да го направя.

При тези думи дъхът й стана забързан и тежък. Може и да изглеждаше невинна, но се възбуждаше, когато й говореше мръсотии.

— Нямам възражения — промърмори тя.

— Но преди това искам да те вкуся. — Той наведе уста към нейната и я целуна дълбоко, езикът му се плъзна по нейния в устата й. След като я целуна бездиханно, той пое надолу, вдигайки още по-нагоре нощницата й, за да разкрие сладките извити вдлъбнатини и равнини на тялото й, примамливите й гърди с отзивчиви зърна.

Почете ги с устните и езика си, а понякога и със зъби. Мира обичаше да я захапва тук-там — извивката на талията й, чувствителното място, където се срещаха шията и рамото й. Караше я да трепери и стене.

Всяка бръчка и гънка на всяко от зърната й получи пълното му внимание. Мира се помръдна неспокойно на леглото под него, пръстите й мачкаха ръцете и раменете му, тазът й се повдигаше и изтласкваше несъзнателно, с необходимост.

Джак се наслаждаваше на това да я дразни, наслаждаваше се на това да има контрол над тялото й. Би желал да я завърже някога, правейки я напълно безпомощна. Искаше да дразни тялото й до ръба на оргазма, отново и отново, така че, когато го достигне, да крещи името му и да види звезди.

Той остави зърната й, въпреки че можеше да прекара там часове, и прокара език бавно надолу по корема й, във вдлъбнатината на пъпа й и през хълма. Разтвори краката й и прокара ръка по крака й преди да го целуне и нежно да захапе мястото, където сладката вътрешна част на бедрото й се сливаше с интимните й части.

Мира изви гръб и ръцете й се затвориха около одеялата от двете й страни.

— Харесва ли ти как те докосвам, Мира — попита той.

— Джак, да. — Тя повдигна глава и погледна надолу по дължината на тялото си към него. — Ако само ми духнеш, вероятно ще свърша.

Джак се ухили и нежно духна върху интимните й части. Мира потрепери и изстена, оставяйки главата си да падне назад върху матрака. Той вдиша аромата й, мускусен и възбуден. Топките го боляха, а пенисът му бе по-твърд от стомана. Това еротично мъчение бе мъчение и за него.

Той наведе глава към интимните й части и облиза подутия й, възбуден клитор.

— Разтвори хубавите си бедра още малко за мен — нареди й нежно той.

Мира разтвори крака и той плъзна пръст в топлотата й, след това още един, карайки я да изстене името му, когато той започна тласъците. Мокротата й обви пръстите му и мускулите й се стегнаха, свивайки и отпускайки се.

Тялото й отвръщаше на докосването от езика и пръстите му. Джак използва тези улики, за да разбере колко близо беше до оргазма и го достигна, превзе го. Когато тялото й се напрегна и потрепери на върха на оргазма, той я отпусна и започна отново. Прави го отново и отново, докато от устните на Мира не се изплъзнаха сладките звуци на молба.

Джак постави устата си около клитора й и раздвижи пръсти, за да потърка сладкото местенце дълбоко в нея. В същото време ближеше възбудения й клитор, докато Мира се заизвива на леглото под него.

— Джак — изстена тя. — Моля те, не спирай.

Този път нямаше намерение.

Мира се замята под устата му, а мускулите на влагалището й се свиваха и отпускаха. Тя извика, гърбът й се изви. Красивите й гърди се надигнаха във въздуха, докато преодоляваше вълните на оргазма си. Той не отстъпи, задържайки вниманието си върху това да извлече всяко възможно късче удоволствие от тялото й.

Богове, тя бе толкова секси, когато свършваше. Искаше да я накара да го прави отново и отново.

Подивял и полуопиянен от сексуална нужда, той се покатери върху тялото й. Тя имаше замечтан поглед на лицето си, докато го гледаше как се придвижва към нея. Погледът на добре задоволена жена. Подхождаше й. Караше Джак да иска да я задържи така завинаги.

Джак се намести между бедрата й и покачи коленете й на лактите си, разтваряйки краката й, и поставяйки главичката на пениса си на хлъзгавия й отвор.

— Не мога да ти се наситя — каза тихо той. — Подлудяваш ме. Нали не те боли прекалено много за това?

Мира захапа долната си устна и поклати глава.

Той хвана ерекцията си и насочи главичката на пениса си в нея бавно и внимателно, за да не я нарани. Топлината й го обгърна. Само да има половината си член в нея бе достатъчно, за да го накара да се изпразни преждевременно, но той устоя на импулса. Имаше повече контрол от това, макар че с Мира бе трудна победа. Инч след инч той се плъзна вътре, докато не беше дълбоко в нея.

Мира въздъхна и промърмори името му, когато тялото й се приспособи, за да го задържи, сатенените й мускули се раздвижиха около члена му.

На бледата светлина на луната той можеше да види пениса си, блестящ от соковете й, когато го извади и начинът, по който си пробива път във вагината й, когато го вкарва обратно. Джак направи няколко тласъка, дълбоко и бавно, преди да пусне краката й и да се намести върху нея, оставайки в нея до основата на пениса си. Можеше да усети кадифената й мекота да се надига срещу топките му и пулсациите на великолепната й, перфектна вагина около члена му.

Джак го вкара и изкара, докато покриваше устата й със своята. Всеки малък стон и въздишка, всяко малко, нетърпеливо, изпълнено с нужда движение срещу тялото му го тласкаше към ръба на оргазма.

Да, нямаше да издържи дълго.

— По-силно — промърмори тя. Мира преплете пръсти в косата му и ги прокара по наболата брада по челюстта му, която трябваше да избръсне. В същото време обви дългите си, гладки крака около кръста му и го придърпа по-близо до себе си. — Искам да те почувствам силно и бързо.

Не. Никак нямаше да е задълго.

— Сигурна ли си? Не те ли боли?

Тя повдигна глава, за да го погледне. Очите й бяха потъмнели от похот.

— Силно, Джак.

Той се ухили порочно, плъзна ръка по гърдата й, до ханша й, след това обхвана едно от перфектните хълмчета на задника й… и я взе здраво, дълбоко и бързо.

— Да — просъска Мира.

Всеки тласък на пениса му проникваше и обладаваше. Той се вгледа в нея, притворените й очи, подутите от целувките му и леко разделени устни. Той плъзна ръка между телата им и погали клитора й. Тя замята глава от едната страна на другата и след това изви гръб. Тялото й се напрегна, когато се изгуби в следващия оргазъм.

Собственият му оргазъм изпълзяваше от топките му. Той зарови пениса си дълбоко в нея и изръмжа името й, докато свършваше. Дишайки тежко, той се претърколи на една страна и я придърпа към себе си.

Последиците от удоволствието все още го измъчваха, но зад това лежеше острието на съжалението. Той затвори очи. По дяволите.

— Мира. — Той преглътна с усилие и опита да възстанови дишането си. — Трябва да спрем да го правим.

И как по-точно можеше да го направи? Напрегна мозъка си. Как, дявол да го вземе, можеше да устои на тази жена? В името на всички Богове и Богини. Как?

Тя изсумтя, целуна го по устата и промърмори:

— Защо?

Мира се събуди, за да види студената бледа светлина на изгряващата сутрин през прозореца на спалнята. Джак лежеше проснат по гръб до нея, красив и гол.

Тя се протегна, усещайки приятната болка, която премина през тялото й, и най-вече между бедрата й. Мира никога не бе правила толкова секс за двадесет и четири часа, никога не бе искала толкова много пъти последователно, но с човек, опитен като Джак… Като някой инкубус, той имаше силата да я накара никога да не иска да напусне леглото му.

Сякаш той беше отворил шлюзовете на нейната сдържана сексуалност. Сякаш с целувката в кухнята, той бе събудил не само нейната магия, но и вратата, водеща до сексуалната пустош, където тя съществуваше.

Мира се замисли за това, колко пъти Джак я беше докарал до оргазъм. Фригидна? Не съвсем.

Тя докосна устните си, спомняйки си как нуждата да усети пениса му в устата си я бе измъчвала толкова силно, правейки я агресивна. Мира искаше да усети как той свършва срещу езика й, искаше да почувства как Джак напълно се самозабравя при допира на устните й в пениса му. Тя го имаше за известно време, преди той да вземе контрола обратно. Джак беше от мъжете, които обичаха да командват, нямаше съмнение в това.

Оказа се, че тя е жена, която обича той да взема контрол.

Мира се сви на една страна и се загледа как бледата светлина бавно пълзеше по тялото на Джак, осветявайки едно от плоските му зърна. Клепачите й клюмнаха от умора и тя се зачуди какво я беше събудило.

Нещо изхлопа… като дръжката на вратата. Мира се изстреля в седнало положение. Тихи гласове мърмореха, чувайки се някъде далече. Все пак това беше достатъчно, за да я хвърли в паника.

Тя разтърси Джак, за да го събуди.

— Джак! — каза тя меко и бързо. — Събуди се, Джак!

— Какво? — промърмори той сънено. — Какво не е наред?

— Чух нещо.

Джак седна. Чаршафите прошумоляха при движението му, а след това и двамата запазиха мълчание. Звукът от хлопането на дръжката на вратата се чу отново.

— Чуваш ли това? — прошепна тя.

— Да чуя кое? Какво чуваш?

— Звук, сякаш някой се опитва да отвори вратата и мърморенето на някой. — Тя си пое дъх, когато се чу отново, този път по-силно. Адреналинът й се повиши. — Идва едновременно от входната врата на апартамента и вратата, която води към покрива.

— Това може да е от магията ти, която ни предупреждава. — Той направи пауза. — Мамка му. Мира, облечи се.

Тя се придвижи бързо, намирайки дрехите си и обличайки ги, докато Джак правеше същото. Джак намери телефона си и се обади на някого, вероятно на магьосниците от Сборището, които Томас бе изпратил, и бързо им каза какво се случва.

Звуците, които само тя можеше да чуе, станаха по-силни. Тя стоеше в центъра на стаята, слушайки как нарушителите чупят ключалките на двете врати почти едновременно. Тя и Джак бяха приклещени по средата. Защитите на апартамента бяха разбити от бърза вълна на вибрираща енергия, която я накара да потрепери.

Джак потръпна в отговор, също усещайки как магическите прегради биват разбити. Беше едва доловимо, непознато усещане. Ако бяха заспали, може би щяха да го проспят.

Тя погледна Джак с широко отворени очи, който стоеше и я гледаше с тениската си в едната ръка.

— Вътре са — прошепна ненужно тя. Тя чувстваше празнота в гърдите си от всичко, освен от сърцебиенето си и топлото пулсиране на силата си. Дишането на Мира стана бързо и плитко. Поне магията й я беше предупредила леко и не бяха хванати със свалени гащи… буквално.

Той метна тениската си през главата, хвана я за ръката и я издърпа зад тялото си, когато се приближи към вратата на спалнята. Мира се огледа отчаяно за нещо, което може да използва като оръжие, и тогава си спомни за магията си. Тя блестеше там, в средата на гърдите й, по един успокоителен начин. За щастие, можеше да я достигне и да я насочи.

Звуците, които чу, сега достигнаха по-малко до ума й и повече в непосредствената й психическа реалност. Чуха се стъпки до вратата. Звучеше като някой, който не е тих, но се опитва да бъде.

Джак я избута в ъгъла на спалнята и постави пръст на устните си — сякаш имаше нужда да й казва, че трябва да бъде тиха — и зачака до вратата на спалнята. Мира чу някой да се приближава. Преди да успее да си поеме дъх, Джак изскочи през вратата.

Появи се огнена топка, направена вероятно от Джак, допусна тя, осветявайки ярко хола, карайки Мира да закрие очи. Джак изпрати топката със съскане във въздуха. Един от натрапниците изкрещя от болка и поток от течност заля дървения под.

Огън, срещащ вода. Естествено, че бяха изпратили магьосник на водата да спре огъня на Джак.

Гласове изреваха от гняв. Преместиха се мебели. Тя се приближи малко повече до вратата, неспособна да стои мирно, докато Джак рискуваше живота си заради нея.

— Просто искаме жената, Джак — каза един от мъжете грубо. — Имаме числено и магическо превъзходство. Просто ни я предай и няма да се налага да те убиваме, за да стигнем до нея.

— Майната ти! — изръмжа Джак. Юмрук срещна нечие лице.

Разчитайте на Джак да бъде директен.

Старомоден, без магия нокдаун, водещ до бой. Мъжете сумтяха, проклинаха и си ръмжаха един на друг, боричкаха се, чупеха се лампи, юмруци срещаха плът.

С колко мъже трябваше да се пребори Джак? Мисълта остави студена топка в стомаха й.

Чувствайки магията в центъра на гърдите си, тя пристъпи на пръсти по-близо до вратата. Хвана краищата на непредсказуемата си сила и се приготви да ги издърпа, да ги оформи и да ги използва, ако се наложи. Това беше единствената й отбрана и може би беше единствената защита на Джак.

— Ето къде си — каза мъж, който изскочи в нейно дясно, като дяволчетата от онези страшни кутии.

Силна ръка я хвана за косата и дръпна, карайки Мира да извика от болка и да изгуби контрол над магията си. Той я повлече за косата й през вратата и към хола. Тя се бори срещу него с ритници и псувни. Той я сграбчи около кръста и я притисна бързо и силно към тялото си. Дъхът й изскочи от белите й дробове. Мира ахна и застина заради заплашващото гадене. Всички в стаята замълчаха.

Джак стоеше там, с ръце, впити в ризата на един от натрапниците, очевидно насред удар. Имаше шестима от тях, които Мира можеше да види, всички облечени от горе до долу в черно. Джак бързо се беше справил с двама от тях. Те лежаха проснати на пода.

Тя стоеше в центъра на стаята, превземайки сцената. Всички очи бяха вперени в нея, докато тя се бореше срещу мъжа, който я държеше за косата и тялото.

— Аууу, колко жалко. Мразя, когато са красиви — каза мъжът, когото държеше Джак. — Такава загуба е.

Джак го удари.

Мъжът, който я държеше, започна да я влачи покрай дивана, далеч от Джак и към вратата. Мира се бореше с него, но това единствено успя да направи захвата на косата й по-болезнен. Тя изпищя, чувствайки, че скалпа й ще остане в ръката му всеки момент, но все пак успя да ритне мъжа в пищяла с петата си, когато той поосвободи кръста й. Той изсумтя и я прокле, но не я пусна.

Джак закрачи през стаята срещу него.

— Свали ръцете си от нея — изръмжа той ниско. Яростта му беше осезаема в стаята. Като нещо, което можеш да докоснеш. Тя загряваше самия въздух, нажежавайки го и пълзейки върху кожата на Мира като пламък. Той разпери ръка и запали огнена топка. — Или ще изгоря всеки инч от кожата ти.

Мира му повярва.

Двамата мъже зад Джак се приближиха към него.

— Зад теб! — извика тя. Джак се обърна в последния момент и хвърли огнената си топка, но един от тях — очевидно воден магьосник — я угаси мигновено.

Двамата мъже атакуваха Джак едновременно. Юмрукът на единия достигна челюстта на Джак. Другият го ритна в корема и след това го удари в главата.

Мира извика, докато гледаше как Джак пада на пода и инстинктивно изтръгна част от магията в гърдите си. Да кажеш, че боли беше омаловажаване. Усещането беше сякаш огнената топка на Джак я бе уцелила точно в гърдите. Тя изохка, но игнорира болката. След като си представи какво иска да направи, тя изхвърли магията във въздуха, моделира я с намеренията си и я накара да експлодира.

И се надяваше за най-доброто.

Незабавно, взрива във въздуха изхвърли назад мъжа, който я държеше. Той взе част от косата й със себе си. Мира извика от болка, ръцете й веднага покриха болката в главата й.

В стаята настана хаос.

Вятър се завъртя около нея, но не я докосваше и, ако го правеше правилно, нямаше да докосне и Джак. Страхливо се надяваше да е така. Тя не можеше да го види, защото отломките оформиха торнадо около нея. То потъмняваше всичко в полезрението й, но не навлизаше в четирифутовия балон, който я обгръщаше. Вятъра изпищя и мебели се разбиха.

Мира сложи ръце на ушите си и затвори очи. Тя падна на колене, пищейки с целите си дробове, въпреки че не можеше да чуе дори собствения си глас над ада, който отприщи.

Всичко затихна.

— Мира — въздъхна Джак със стържещ глас.

Мира отвори очи, за да види Джак, стоящ в центъра на стаята, оглеждайки се с разширени очи. Дрехите му бяха разкъсани и кръв беше омазала лицето му.

Трепереща бурно и стискайки гърдите си на мястото, от където беше изтръгнала магията, Мира се бореше да остане на краката си и се огледа наоколо. Цялата стая беше пометена. Цялото обзавеждане, килими, произведения на изкуството, книги… всичко, което беше в стаята, сега беше разбито и раздробено по ъглите на стените. Само тя и Джак стояха невредими в центъра на стаята.

Всичко останало беше… разрушено. Всички бяха…

Дъхът й изскочи на кратки, бързи въздишки. Не, не, не.

— Кажи ми, че не съм ги убила — каза тя бързо, оглеждайки отломките.

Болка затуптя в гърдите й, където беше изтръгнала къс от магията си. Метафизически — ако някой можеше да чувства метафизиката — чувстваше гърдите си окървавени и ранени. Болката минаваше от гърлото й чак до главата й. Тя залитна на една страна леко и се хвана, преди да падне.

— Мира. — Той направи пауза, дишайки тежко и трепвайки от собствените си рани. — Това беше самозащита. Те щяха да ме убият. В крайна сметка, щяха да убият и теб. — Той поклати глава. — Не се съмнявай в това.

Вратата на апартамента се отвори с трясък и още мъже в черно се изсипаха вътре. Всички спряха с учудени изражения, когато съзряха сцената пред тях.

Джак ги изгледа отвратено.

— Закъсняхте — озъби им се той.

Внезапния му гняв я удари като с огън, който я накара да потрепери.

Болката, която почувства, когато изтръгна магията от гърдите си, най-сетне се показа с пълна сила.

Мира се строполи на пода.

13

Мира се събуди от приглушения звук на гласове и движението на превозното средство. Тялото й туптеше от болка, особено там, където косата беше изтръгната от главата й. Гърдите също я боляха. Изгаряше я всеки път, когато си поемеше въздух.

От самото отваряне на очите я болеше, така че ги затвори отново, след като бегло погледна интериора на това, което изглеждаше като лимузина. Имаше и други хора в колата, но можеше да усети Джак до себе си и реши, че е в безопасност. Физическият дискомфорт предотврати всякакви по-нататъшни размишления по въпроса с личната й охрана.

Силни ръце я повдигнаха я и я опряха на нечии гърди. Тя трепна заради движението.

— Джак? — промърмори тя. Познаваше усещането от тези ръце, тези гърди.

— Аз съм. Всичко е наред — прошепна той. Отметна косата от челото й. — Продължаваш да ми припадаш. Трябва да намерим начин да те накараме да спреш.

— Кажи й да спре да разкъсва магията си. Това ще помогне — каза жена, някъде от вътрешността на автомобила.

Джак постави длан на челото на Мира. Кожата, която докосна, се затопли. Болката бавно намаля.

— Ингрид — каза той, — ако мъжете ти бяха дошли малко по-рано, тя нямаше да е принудена да направи това, което стори. Знаеш, че Томас няма да е много щастлив от тази каша. — Той постави ръка между гърдите й и болката там също намаля.

— Дори и Томас не предвиди, че Дъскоф ще успеят да разрушат защитите. Магьосникът на въздуха, когото отвлякоха, трябва да им е казал за преместването. Изтеглили са всички, за да успеят да влязат, преди да тръгнете за летището. Крейн много я иска.

— Не говоря за нахлуването. Говоря за неспособността на мъжете ти да стигнат до нас на време. — Гласът на Джак потрепери заплашително, а тялото му чувствително се затопли от внимателно сдържания гняв. — Ако Мира не бе изтеглила тази магия, аз щях да съм мъртъв, а тя — да е изчезнала.

Ингрид, която и да бе тя, замълча, очевидно смирено.

Болката в главата и тялото на Мира намаля достатъчно, за да може да функционира, благодарение на Джак. Тя отвори очи замаяно и се опита да се изправи. Джак беше насинен и натъртен. На челото му имаше малко засъхнала кръв и държеше ръката си, сякаш го болеше.

Жената, Ингрид, бе слаба и облечена в тъмносив костюм и практични обувки с ток. Глезените й бяха кръстосани превзето и чифт стилни черни очила се полюшваха на сърцевидното й лице. Мира не можеше да каже колко е дълга русата й коса, тъй като беше изтеглена назад във френски кок. Можеше да бъде хубава, ако не се мръщеше.

Двама мъже стояха от двете страни на Ингрид, и двамата яки и облечени в черно. Каква беше работата с тези мъже в черно? Мира разпозна в тях двама от мъжете, които нахлуха в апартамента след…

Тя постави ръка на слепоочието си, спомняйки си.

— Убих ги, нали?

Джак сложи ръка около раменете й.

— Мира…

— Чакай малко. — Тя се дръпна от него и вдигна ръка. — Точно сега не искам да говоря за това. Точно сега дори не искам да мисля за това.

Трябваше й време да асимилира случилото се.

— Разчистването на инцидента е моя отговорност — каза Ингрид. — Имам магьосници от Сборището, които се ровят в бъркотията. Все още не знаем какво ще направят вещерите, които те нападнаха.

Тя се вгледа гневно в Ингрид. Не каза ли току-що, че не й се говори за това? Инцидент. Разчистване. Бъркотия. Тя уби хора, а тази жена говореше така, сякаш бе изпуснала кутията с мляко върху кухненския под.

Джак въздъхна.

— На път за летището сме. Щом стигнем до Сборището, Дъскоф няма да могат да те докоснат.

Мира отново сложи ръка на слепоочието си.

— Защото измъкнах много сила ли ме боли толкова? — Тялото още я болеше, въпреки лечението на Джак, и й се гадеше.

— Да. Мисли за магията си като за градина, Мира — отвърна Джак. — Грижи се за нея внимателно и тя ще те храни. Навреди й, измъкни големи шепи от нея, и ще има последици. Когато вземеш толкова много сила по начина, по който го направи, може да те поболее. Магията ти има нужда от време, за да се възстанови отново.

— От къде идва? Магията имам предвид?

— Този въпрос е за философите в Сборището, Мира — отговори Ингрид. Тя завъртя очи. — Ще го обсъждате до безкрай, ако ги попиташ.

Джак въздъхна раздразнено.

— Мира, запознай се с Ингрид Харис. Тя е дясната ръка на Томас.

Мира започна да масажира слепоочията си и му хвърли поглед.

— Това прави ли те неговата лява ръка?

Устата му трепна.

— Нещо такова.

— Ти си много силна магьосница, Мира — каза Ингрид. — Ще получиш нужната тренировка в Чикаго, а когато започнеш да управляваш магията си — усмихна се Ингрид, — Крейн ще бъде този, който ще бяга от теб.

Мира отмести ръка от слепоочието си, за да погледне жената.

— Наистина бих искала да видя това — каза тя с жар, която усещаше до върховете на пръстите на краката си.

Усмивката на Ингрид се разшири.

Лимузината спря пред международното летище „Минеаполис — Сейнт Пол“ и шофьорът отвори вратата. Светлина се разля в тъмната вътрешност на колата. Мира присви очи, докато зениците й се нагодят, и потрепери, когато студеният вятър се втурна вътре, за да изпълни топлото пространство.

— Приятен полет — каза Ингрид. — Ще пътувам до Чикаго след около седмица. Ще се видим тогава.

Джак само стрелна Ингрид с мръсен поглед. Там определено имаше някакво напрежение. Тя се замисли за момент какъв вид бе то. Сексуално ли беше или професионално? Или и двете? След това го изтласка от ума си. Не беше нейна работа.

След като се сбогува с Ингрид, тя събра зимното си палто, което някой бе оставил на седалката до нея, и се измъкна от колата. Джак я последва.

Мира бързо се уви в палтото срещу студената температура, докато шофьора оставяше багажа им на бордюра до тях. Само как беше разрушила дневната на Джак. Спалните и дрехите им явно бяха добре.

Джак заговори на шофьора, а след това се обърна към нея. Лицето му бе пълна каша, след като сега можеше ясно да го види на светлината.

— О, Джак — каза бързо тя, а дъхът й образува бяло облаче във въздуха.

Той бе сменил дрехите си, преди да тръгнат от апартамента и беше почистил част от кръвта, но устната му бе сцепена, лявата страна на лицето му и окото бяха една голяма синина.

— Вещерът имаше гадно дясно кроше — измърмори той, докато взимаше чантите им и се отправи към летището.

След като чекираха — за изненада на Мира бяха настанени в първа класа — и минаха през охраната и магазините от другата страна, Мира го дръпна към женската тоалетна.

— Ах… Мира?

— Отново кървиш, Джак — отговори тя, дърпайки го към мивките, наредени до една от стените, и получи едновременно развеселен и раздразнен поглед от жената в тоалетната, когато влязоха. — Не можеш да стоиш в първа класа, изглеждайки така, сякаш си се бил със служителите на летището, за да влезеш.

— Доста често летя в първа класа, изглеждайки така — изръмжа й той. Оле, беше кисел.

Тя го игнорира и намокри на чешмата парче салфетка.

— Просто ме почисти, става ли?

Той трепна, докато тя избърсваше част от кръвта по долната му устна.

— Имат ли бърза помощ в Чикаго? Някакви лекари?

— Разбира се. Пълно е с доктори и сестри от онези, които не задават въпроси.

Тя се премести на срязването близо до линията на косата му.

— Не трябваше да питам. Вероятно те познават добре, нали Джак?

Той хвана ръката й, възпирайки движението й.

— Няма да те виждам често, когато отидем в Чикаго. — Той направи пауза, гледайки я изпитателно в очите. — Моята работа ще приключи щом прекрачим прага на Сборището. Ти ще си в безопасност, а аз ще отида по друга работа.

Тя замаскира внезапната меланхолия, която почувства, като изхвърли салфетката в коша. Ама че тъпа реакция! Тя се прокле наум. Последното нещо, което искаше сега, бе да има връзка. Е, бяха спали заедно няколко пъти. Голяма работа. Беше страхотно, но и двамата бяха възрастни. Мира бе достатъчно голяма, за да разбере, че всичко беше напълно физическо. Добре. Още в началото й бе казал, че не е мъжът за нея. Знаеше, че нещо такова се задава.

И все пак болеше.

— Добре — отвърна тя с напрегната, лека усмивка. — Мислех си, че сигурно ще ме помолиш да се омъжа за теб.

— Мира…

Тя завъртя очи.

— Шегувам се. — Мира огледа негримираното си лице в огледалото, увери се, че няма плешиво петно на главата си и направи гримаса на отражението си. Накрая се обърна на пета и излезе от тоалетната. — Така или иначе нямаше да се омъжа за теб — извика през рамо тя.

— Защо не? — попита я, когато я настигна.

— Ами, страхотен си в леглото, признавам ти го. Макар че останалото в теб е някак си объркано.

— Мерси.

— Не го приемай лично. Повече няма да се омъжа за никого. — Тя му хвърли поглед. — Мисля, че си научих урока първия път. Бракът и аз не се разбираме.

— Не обвинявай институцията на брака. Обвинявай слабоумния си бивш съпруг.

Мира сви рамене.

— Не беше слабоумен. Беше флиртаджия. — Тя изсумтя. — О, съжалявам, имам предвид, че беше пристрастен към секса. Това е клиничният термин на състоянието му. Просто не може да се въздържи. Горкият човек.

— Не. Беше слабоумен — изръмжа Джак.

Мира спря по средата на залата. Обърна се, за да го погледне. Тълпа хора се струпа около тях.

— Защо продължаваш да го казваш?

Джак отговори също толкова неочаквано.

— Защото само идиот би те оставил да си идеш.

Тя се взря в него за един удар на сърцето, а след това каза:

— Тогава това какъв те прави? — Мира прехапа езика си, трепвайки заради думите, които излетяха от устата й без разрешение, а след това мина покрай него на път към вратата. Лицето й почервеня и в гърлото й заседна бучка. Защо трябваше да го казва? Глупава, глупава!

Джак остана сам за момент, преди да я последва.

Откриха седалки до вратата и потънаха в мълчание. Мира мислено се сритваше отново и отново, задето говори, преди да мисли.

Думите й ясно разкриха факта, че, въпреки опитите си да се чувства по друг начин, не беше съгласна с това да спи с Джак без някакъв вид емоционално обвързване.

Искаше й се да може да каже, че е сексуално разкрепостена, космополитна жена, която може да има случайни афери и след това да продължи живота си, но явно просто не беше създадена такава.

Или може би й пукаше за Джак.

Хвърли му поглед, докато стоеше до нея. Държеше ръцете си в скута и гледаше така, сякаш е на милион мили разстояние, изгубен на някакво странно място в главата си, където тя не можеше да го последва. Джак бе мъж с тайни, които явно нямаше желание да сподели. Беше прав. Той не беше мъжът за нея. Разбира се, кога здравият разум имаше нещо общо с емоциите?

Мира захапа долната си устна със зъби и се концентрира върху празната седалка отсреща. Да, пукаше й за него. Само трябваше да го превъзмогне.

Служителите на летището повикаха първа класа да се качват. Тя и Джак подадоха билетите си и се настаниха в две удобни седалки — Мира бе до прозореца — и наблюдаваха как всички останали се качват, докато жонглираха с чантите си и изглеждаха измъчени.

Мира си сгуши в седалката, облегна глава на прозореца и затвори очи. Само веднъж до сега се бе качвала на самолет, когато тя и Ани бяха отишли на почивка във Флорида, когато беше на дванадесет. Със сигурност до сега не бе пътувала в първа класа, но си помисли, че би могла са свикне доста бързо.

Осени я ужасяваща мисъл и отвори очи.

— Ъ, Джак? Може ли магьосник на въздуха да свали самолет?

Той разлистваше едно от списанията.

— Да, разбира си, силният може. — Джак се взря в нея. — Ти би могла.

Мира преглътна с усилие.

Джак пъхна списанието в джоба пред себе си.

— Но не се притеснявай, че Крейн ще опита. Трябваш му жива.

— Ингрид спомена, че Крейн е отвлякъл магьосник на въздуха?

Той изсумтя.

— Мъж на име Маркъс. Той е заложник. Не е достатъчно силен, за да се защити, това общо взето го прави никой. Крейн го е хванал, дрогирал го е, може би го е разорил. Не сме сигурни. Сборището се опита да го освободи на няколко пъти, но без успех. Маркъс има достатъчно сила, за да чува неща по въздуха, но не може да призове нищо по-голямо от силен бриз. Маркъс не би могъл да свали самолет.

— Маркъс ли бе причината мъжете да нахлуят сутринта?

— Обзалагаме се, че е имало пролука в защитата на телефонния разговор, с който Томас ми каза да те заведа. Така Маркъс е чул част от разговора, казал е на Крейн, а Крейн е притиснал разрушителите на защити.

— Могат ли разрушителите на защити да нахлуят в Сборището?

Джак сви рамене.

— Сборището не е непроницаемо, но е дяволски добре затворено. Дори и да успеят да проникнат, няма да е в техен интерес. — Той й се ухили на една страна. — Всички талантливи магьосници на въздуха, колкото и да са малко, работят за нас.

— Но все пак могат да проникнат вътре — потвърди тя.

— Теоретично, да, но ще бъде невъзможно да останат незабелязани.

Мира захапа долната си устна и върна вниманието си на пистата отвън. Картините на апартамента на Джак, след като бе експлодирала магията й, преминаха през ума й и тя ги изтласка надалеч. Все още не бе готова да се справи с факта, че уби шестима мъже. Зли мъже. Мъже от Дъскоф. Трябваше да си го напомня. Джак беше прав; беше самозащита.

А тя нямаше намерение да го прави. Поне не и съзнателно. Но някъде в ума й бе залегнало желанието да ги види мъртви, за да защити себе си и Джак… и може би да отмъсти за убийството на родителите си.

Облегна глава на прозореца и се взря навън, скръб бе заседнала в гърлото й.

Чикагското летище беше шумно, претъпкано и огромно. При багажа, Джак и Мира се срещнаха с тъмнокоса магьосница от Сборището на име Белинда, която беше висока, симпатична и, според Мира, прекалено приятелски настроена към Джак.

Друга лимузина ги взе и ги откара от летището. Проправиха си път сред постройки и се отправиха към северните предградия. Мира никога не бе ходила в Чикаго, а изглежда сега нямаше да види централната част. Честно казано, пейзажът през прозореца на лимузината доста приличаше на Минесота.

Мълчаха почти през целия път. Тя се стресна, когато телефонът на Джак иззвъня.

След серия от враждебни „да“ и „аха“, Джак затвори телефона си.

— Беше Ингрид. Добри новини, не си убила никого от натрапниците сутринта. Просто си ги ранила дяволски добре. Екипът на Ингрид ги е измъкнал от отломките, а местен лекар се е погрижил за тях.

Облекчение премина през нея. Затвори очи за момент, чувствайки се леко зашеметена, и си пое пречистващ дъх.

— Значи за тях се е погрижил местен… магьоснически доктор?

— Хитро. Да, докторът е магьосник.

— Какво ще правят с тях?

— Предполагам, че ще ги дрогират толкова, че да не могат да използват магическите си защити и накрая ще ги заведат в Сборището. Сега те са заложниците. — Джак потърка с ръка челюстта си, която бе потъмняла от наболата брада. — Хубаво би било да разберем защо Крейн иска да пробуди този демон. Може би те знаят.

На Мира й отне момент, за да отговори.

— Значи, с други думи, ще измъкнете информацията от тях с мъчения.

Джак я стрелна с буреносен поглед.

— Виж, знам, че имаш висок морал, но водим война, Мира, и ти си трофеят в нея.

Тя стисна устни.

— А ти нямаш особено голям морал, нали, Джак?

Той отмести поглед, гледайки през прозореца към индустриалната зона, през която минаваха.

— Правя това, което се налага. Това ми е работата. — Той върна погледа си на нея. — И ще направя всичко, за да те защитя, Мира. — Гласът му потрепери леко. — Всичко. Разбра ли?

— Защо? Защо ти пука? Едва ме познаваш. Какво не ми казваш, Джак?

Мира на практика можеше да усети издигналата се между тях каменна стена. Той не й отговори. Само извърна глава и се загледа през прозореца.

Добре. Можеше да запази тайните си. За сега.

Лимузината зави по тесен път, обозначен като „Частна Собственост“. Минаха през няколко внушителни метални порти и покрай малката постройка на охраната, която стоеше там. Дългият, извиващ се път, по който подкараха след това, трябва да бе дълъг няколко мили. Високи дървета засенчваха пътя, а красиви тревни площи като парк се простираха от двете страни.

Най-накрая си пробиха път през балдахина от дървета и минаха през още едни порти, към кръгообразна алея пред чудовищно голямо имение.

— Добре дошла в Сборището, Мира — каза Джак, преди да слезе от лимузината.

Шофьорът дойде и й помогна със слизането. Отказа да погледне към Джак, докато слизаше.

Опита да вземе чантите си от багажника на лимузината, но шофьорът не й позволи, казвайки, че ще ги отнесе в помещенията й. Изведнъж почувствала се като малка царица, тя последва Джак нагоре по каменните стълби и в къщата.

Мира не успя съвсем да потисне ахването си от изненада, когато влязоха в блестящо мраморно фоайе. Явно Сборището се справяше доста добре. Мястото изглеждаше като нещо извадено от „Architectural Digest“[12], цялото в сводести тавани, мрамор и стъкло.

Висок мъж в средата на четиридесетте с преждевременно прошарена коса се появи на вратата от дясната й страна и тръгна към тях.

— Джак — поздрави топло. Усмивката на мъжа избледня, когато се приближи. — Какво ти се е случило?

— Зле приключих един бой тази сутрин. — Джак се здрависа с него и се обърна към Мира. — Мира, това е Дъглъс. Той ръководи къщата. Дъглъс, това е магьосницата, заради която се случва всичко напоследък.

— Приятно ми е да се запознаем, Мира. Много съм слушал за теб. Всички сме.

О, супер. Тя успя да се усмихне и да стисне ръката му. Изглежда за момент усети нещо солено, когато ръцете им се докоснаха. Топла, солена вода, също като морската. Дали Дъглъс не бе магьосник на водата? Интересно. Тя винаги бе имала слаба екстрасензорна перцепция, но дали се бе засилила сега, когато отприщи магията си?

— Томас каза да се срещнете с него в библиотеката — каза Дъглъс. — След това ще ви остави да си починете. Чух, че и двамата сте имали натоварена сутрин.

— В какво настроение е? — попита Джак.

Дъглъс се усмихна.

— Нетърпеливо. Намусено. Упорито.

— Какво ново? — Джак хвърли бегъл поглед към вратата.

Дъглъс се засмя кратко.

— Е, оставям ви двамата. — Отдаде чест на Мира и й намигна, след това се измъкна през вратата.

Какво му ставаше на този Томас? Да не беше някакво страшилище или какво? Изглежда всеки, дори големият лош Джак, внимаваха с него. Макар че Мира подозираше, че не можеше да стане глава на Сборището, без да бъде нещо като алфа на глутницата.

Джак тръгна към вратата, която гледаше преди малко. Мира го последва.

Нови книги, стари книги, книги с всякаква възможна форма и размер бяха наредени върху полиците, които се извисяваха до сводестия таван. Цялата далечна стена бе заета с прозорци, които стигаха от пода до тавана, гледащи към пейзажа на тревните площи. В стаята се намираха няколко бюра с компютърно оборудване.

Останалата част от стаята бе обзаведена с кожа и скъпи дървени мебели. До стената от лявата й страна, между етажерките с книги, имаше мокър бар. Библиотека с бар. Е, вероятно някой имаше нужда от питие, докато преглеждаше купчините с книжа.

Стаята беше празна, с изключение на един мъж. Той стоеше в далечния край на стаята, гледайки през прозореца. Носеше великолепен сив костюм. Мира не бе запозната особено добре с мъжките дрехи, но изглеждаше скъп. Раменете му бяха широки, мощни, а дългата му, копринено черна коса бе вързана на тила.

Мъжът се обърна и тръгна към тях. Това ли беше Томас Монахан? Очакваше някой по-възрастен… и не толкова привлекателен. Мира се взираше, защото, по дяволите, струваше си да го зяпаш.

Беше с телосложението на Джак — могъщо — и той, и Джак изглеждаха достатъчно добре, за да накарат езика на Мира да се завърже на възел, но с това приликите приключваха.

Джак бе от типа, който работи независимо, който не играе добре с останалите, но Томас се движеше с осанката на човек, който знае как да ръководи. Или поне с такова впечатление остана Мира, докато го наблюдаваше как върви към тях. Изглежда притежаваше перфектните качества — сила и харизма, — за да управлява хора.

— Добре дошъл отново — каза Томас на Джак, когато приближи.

— Радвам се, че съм тук. — Те се здрависаха и Монахан го придърпа в една от онези прегръдки с потупване по гърба, които винаги караха Мира да се подсмихва.

Монахан се обърна към нея.

— Мира, толкова е хубаво, че най-накрая се срещаме. Името ми е Томас Монахан.

Тя пое ръката му и я разтърси.

— И на мен ми е приятно да се запознаем. — Тя направи пауза. — Благодаря за всичко, което направи за мен.

— Мисля, че Джак е направил далеч повече. Той е този, който рискува живота си.

— Да, аз… прав си. — Вероятно за първи път Мира го осъзна напълно. Обърна се към него. — Благодаря ти, Джак — каза тя с искрен глас. Макар че изглеждаше толкова незначително да каже просто „благодаря“.

Мускулът в челюстта на Джак се стегна. Не я погледна.

— Не ми се отблагодарявай. Моля.

Мира трепна при студения тон в гласа на Джак и начинът, по който я отблъсна. Тя не успя съвсем добре да прикрие изражението си. Твърде много неща се случиха за един ден и не й бе останала достатъчно енергия за преструвки. Така или иначе не бе особено добра в това.

— Във всеки случай, ти ми спаси задника тази сутрин. Не обратното — отсече Джак, без да я поглежда.

Да, но, ако не беше Джак, нейният задник щеше да пострада в нощта, когато от Дъскоф разбиха вратата й. Защо не можеше да приеме една проста благодарност от нея? Не можа да възпре болката и объркването да се покажат на лицето й.

Томас погледна от Джак към Мира, а устата му се стегна в гневна линия.

— Джак, изглеждаш така, сякаш имаш нужда от няколко шева. Зная, че доктор Оливър е в къщата. Защо не идеш да я намериш? Трябва да поговоря насаме с Мира.

Джак кимна, хвърли бърз поглед към Мира и напусна стаята, затваряйки голямата дървена врата на излизане. Мира потрепери, усещайки тръпка на ужас при отсъствието му. Той беше добре и вече наистина го нямаше. Усети го. Мира уви ръце около гръдния си кош, преглъщайки буцата в гърлото си.

— Гладна ли си, Мира? Жадна?

— Добре съм. Само малко уморена.

— Сигурен съм, че е така. — Посочи й да седне в близкия стол. Той се настани в отсрещния. — Ингрид се обади и ми каза какво се е случило тази сутрин. Напоследък са ти се случили много промени.

Това беше омаловажаване.

— Имайки предвид, че преди седмица и половина не вярвах в магията, бих се съгласила.

Пълните му устни се извиха в усмивка.

— Изглежда се приспособяваш много добре. Просто имаш нужда от малко инструкции, за да я овладееш и използваш ефективно, отговорно. Ани беше лоялна към родителите ти и не е наша работа да казваме дали са били прави или не относно решението си да те държат далеч от нас.

— Имаш предвид да държат магията ми далеч от мен. — Не можа да възпре нотката на горчивина в гласа си.

Той сви рамене.

— Ако не беше толкова лоялна, ти щеше да бъдеш обучена още от детството си. Имаш много за наваксване, но от това, което чух до сега, се учиш бързо.

— Тревожа се да Ани, Томас. Джак каза, че си се погрижил за нея?

— Поканих я да живее при нас в Сборището за известно време като гост, но тя отказа. Каза ми, че няма да остави тези „варварски вещери“ да я накарат да промени начина си на живот и че има да върти магазин.

Мира се усмихна. Звучеше като Ани.

— Занаятчийският магазин е нейният свят.

— Понеже отказа защитата ни тук в Сборището, изпратихме няколко магьосника да я пазят за известно време и изпратихме няколко отлични тъкачи на защити, за да предпазят дома и бизнеса й от Дъскоф.

Мира кимна, чувствайки се малко по-добре. Щеше да се обади на Ани по-късно.

Той я наблюдаваше с очи, тъмни колкото косата й. Бяха красиви по някакъв порочен начин, като обсидиан. Наистина приличаше на магьосник. Мира се зачуди дали имаше някакъв намек за цвят някъде в тези тъмни очи. Джак бе казал, че е магьосник на земята, но тя не беше сигурна какво носи след себе си магията на земята.

— Имам още една промяна за теб, Мира — продължи той.

Тя наклони глава на една страна, оставяйки погледа си да скита по красивите, макар и груби черти на лицето му. Настрана от държанието му, което беше най-поразителното нещо в него, Томас притежаваше уникална мъжествена красота с мургавата си кожа, дълга черна коса и тъмни очи. Харесваше високите му скули и плътните, чувствени устни. Устата му беше различна от останалото впечатление, което правеше, нещо меко и сочно върху мъж, издялан от гранит.

Всички магьосници ли бяха великолепни? Беше ли това някакво необходимо условие за мъж, който притежава магия, също така да трябва да предизвиква сексуални фантазии? Не беше привлечена към Томас така, както към Джак — което беше размекващо коленете, и все пак…

— Аз съм ти първи братовчед.

14

Всяка една мисъл, която имаше Мира се разби като купчина чинии от китайски порцелан на пода. Тя примигна.

— Ъ, извинявай?

Томас се наведе, кръстосвайки пръсти пред себе си.

— Майка ти, Ева Монахан, бе сестра на баща ми. Това ни прави първи братовчеди.

Изведнъж тя усети как и премалява. Беше почти обед, а тя не беше яла нищо. Това означаваше, че на празен стомах почти уби шестима мъже, злоупотребявайки с магията си, а след това откри, че има отдавна изгубен братовчед. Нищо чудно, че се чувстваше леко замаяна. Тя хвърли поглед към бара.

— Мисля, че имам нужда от питие в момента.

Той се засмя и се изправи.

— Какво ще желаеш?

— Портокалов сок, ако имаш — „с половин шише водка в него“. — Би било чудесно.

Томас се върна с портокаловия й сок и тя отпи, позволявайки му да я закрепи и да успокои нервите й. Миг след като обработи течността и новата информация, тя проговори.

— Забелязах веднага, че Монахан е моминското име на майка ми, но си мислех, че е просто съвпадение. Аз, ъх, дори не знаех, че майка ми или баща ми са имали братя или сестри.

Гърдите и стомаха й бяха натежали от тъга. Ани беше крила всички тайни на родителите й от нея, всички. Макар и Мира да знаеше, че го е направила, за да уважи желанията им, беше болезнено. Не беше ли разбрала колко самотна се чувстваше Мира в света? Чувстваше се предадена.

И уморена от тайни.

— Предполагам, че не са искали да проследиш семейството си и да откриеш, че си магьосница, Мира. Опитвали са се да те защитят, защото те обичат. — Той направи пауза и проучи лицето й. — Какво искаш да знаеш?

Мира въздъхна.

— Всичко.

— Ще имаме време да наваксаме. Сигурен съм, че ще срещнеш и някои от останалата част от семейството, докато си тук.

— Останалата част от семейството?

— Семейство Монахан е пряко свързано със Сборището. Баща ми, Ричард, го ръководеше, преди контрола да ми бъде връчен от съвета. Имаш куп братовчеди, които се мотаят наоколо доста често. Всъщност, сестра ми Серена ще бъде тук по-късно днес. Ще я попитам дали има желание да поеме обучението ти. Тя е вещица на земята, също като мен.

Тя примигна.

— Не че имам нещо против, но защо Серена?

— Искам около теб само хора, на които вярвам безусловно.

— Джак ме тренираше до сега. Не му ли вярваш?

На Томас му отне момент, преди да отговори.

— Нямаше да позволя на Джак да бъде твоя личен бодигард, ако не му вярвах, и все още мисля, че е най-добрия човек за тази работа, но нека опитаме с някой нов за обучението ти.

Тонът му звучеше така, сякаш забранява всеки вид несъгласие. Мира подозираше, че повечето хора не опитваха да спорят с Томас. Във всеки случай, тя искаше да опознае Серена.

— Добре — каза тя, леко свивайки рамене. — Очаквам с нетърпение да се запозная със сестра ти… моята братовчедка. — Тя превъртя думата „братовчедка“ няколко пъти из устата си, опитвайки се да свикне с усещането.

— Майка ти има двама братя — каза Томас, — моят баща и чичо Андрю. И двамата са женени и имат деца. Имаш още четирима братовчеди, всичките на около наша възраст. Това са Серена, Катрин, Филип и Мика. Знам, че имаш и братовчеди от страната на Хоскинс.

Мира дори не можеше да отговори. Тя остави чашата с портокалов сок на масата до себе си.

— Ще те оставя да си починеш. Мога да кажа, че си изтощена и претоварена. Само ми кажи, ако се нуждаеш от нещо. Ние сме семейство, Мира, и се радвам, че най-накрая откри пътя към нас.

Семейство. Уау.

Чувствайки се леко шокирана, Мира гледаше как Томас взе един албум от рафта с книги. Той се приближи и й го подаде.

— Ще те заведа горе до стаята ти — продължи той. — Настани се, вземи си нещо за ядене, може да подремнеш. Това е албум със семейни снимки. Всички са надписани, така че ще знаеш, кой кой е.

Тя прокара пръсти по кожената корица и се усмихна.

— Благодаря ти.

Той я поведе през огромната къща, по коридори, стилно декорирани в неутрални нюанси. Дървени подове, изобилстващи от дълги килими в бургундско и златно. Малки масички, покрити от вази със свежи цветя, стояха в ъглите и до стените. Красиви картини висяха навсякъде. Минаха покрай местата за почивка тук и там, цялото удобно изглеждащо обзавеждане, сякаш те приканваше да си починеш.

Докато Томас я развеждаше, обясни, че къщата има две огромни кухни с готвачи, оранжерия, бална зала, фитнес зала, открит и закрит басейн.

— Кой притежава всичко това? — попита го тя, докато завиваха по коридор на третия етаж. Беше напълно и изцяло изгубена до момента.

— Сборището се поддържа чрез дарения от най-богатите магьоснически семейства и се управлява от система, нещо като борд на директорите. Хоскинс и Монахан също имат места на съвета на Сборището. Съветът наема финансови съветници, които правят инвестиции с добра възвръщаемост. Също така получаваме доходи от хората, които държат част от това, но не работят директно за Сборището. И на последно място, Сборището притежава собствен печеливш бизнес.

— Това означава, че съветът е управляващият орган?

— До толкова, до колкото имаме, да. Съветът решава кой да управлява Сборището и взема големите решения, които влияят върху магьосниците изцяло.

— Звучи сложно.

Той я дари с печална усмивка.

— Доста работа е, но я обичам. — Томас извади ключодържател от джоба си и отключи една от вратите. — Това е стаята ти.

Вратата се отвори и разкри хол, декориран в нюанси на кремаво и златно. Имаше телевизор, бюро с компютър, диван и стол, и малък хладилник. Френски врати, водеха в огромна, добре обзаведена спалня с голямо двойно легло. Банята беше огромна, със спа вана, която тя нямаше търпение да пробва. Някой вече беше оставил чантите на леглото й.

— Много повече е от това, от което имам нужда, Томас — каза тя, връщайки се от разходката в мислите си. — Мисля, че мога да побера апартамента си тук около три пъти.

— Това са твоите стаи тук в Сборището. Завинаги.

— Не, Томас…

Той вдигна ръка, за да прекрати протеста й.

— Хоскинс и Монахан допринасят с много пари за Сборището, а ти си и двете. Не казвай нищо повече. Това са твоите стаи, независимо дали ще решиш да останеш тук или не. Завинаги. — Отново с тона, който казваше „не спори“.

Мира отвори и затвори уста, но не знаеше както да каже в отговор на всичко това.

Той се обърна и тръгна към вратата, но спря, преди да напусне.

— Ако се нуждаеш от нещо друго, уведоми ме. Ние сме семейството ти, Мира, и ще направим всичко за теб.

Тя се отпусна на леглото в момента, в който Томас си тръгна и отвори фотоалбума. Вътре имаше страница след страница с лъскави фотографии на хора, които не познаваше. Непознати, които не трябваше да бъдат такива, но бяха заради свръхпредпазливостта на родителите й. Те изтъргуваха живота й, заради усилията си да я защитят, въпреки че опасността пак я намери. Всъщност опасността беше двойна в резултат на техните опити да я държат в безопасност.

Нямаше ли да е по-добре за нея да израсне, знаейки каква е и да стане по-силна в способностите си, толкова силна, че Крейн и Дъскоф никога да не бяха си помисляли да тръгнат след нея?

Поклати глава. Не знаеше какви бяха мотивите на родителите й, защото никога не бе ги познавала.

Мира премина през страниците, понякога попадайки на жена, която много приличаше на нея… братовчедка? Понякога откриваше снимка на Томас като малък.

След това отгърна на друга страница и откри снимка на родителите си. Последната половина на албума беше пълна с тях — когато са били млади, смеещи се, заобиколени от хора, които ги обичат.

Сълзи потекоха по страниците, покрити със защитно фолио, преди Мира да осъзнае, че плаче.

Томас беше в най-опасното си състояние, когато беше спокоен. Винаги ставаше тих и сериозен, когато беше изключително вбесен.

Две години по-голям от Джак, Томас винаги му беше като по-голям брат и като по-малкия брат, Джак често танцуваше по ръба на нервите му.

Трепвайки от раздразнението на лицето му, Джак потърка избръснатата си челюст и гледаше как Томас стои пред прозореца в кабинета си.

Изглежда Томас никога не носеше нищо друго освен ръчно изработените си костюми и италианските си обувки, и никога не сваляше гарда си. Той беше твърде здрав, имаше прекалено много издигнати бариери около себе си. Имаше нужда да се отпусне малко, може би дори от време на време да свали по някоя жена.

Лекарят беше огледал нараняванията на Джак, беше зашил разреза в подножието на косата му и бе намазал с лекарство останалото. Беше го излекувал, доколкото може, което означаваше, че раните му щяха да заздравеят по-бързо.

Беше задържал Мира в обятията си, въпреки цялата тази болка далеч повече, отколкото би могъл да издържи психически тази сутрин. Да я пусне да си отиде бе по-лошо от който и да е ритник по задника, който можеше да си спомни.

Мира се беше настанила в квартирата си, подбрана от братовчед й Томас, и сега си почиваше там. Джак не я беше виждал цял ден. Вече му липсваше и това означаваше, че трябва да се махне незабавно от Сборището, имаше нужда да отиде някъде далеч от Мира, така че да не я нарани повече, отколкото вече бе.

— Имаш ли някаква работа аз мен, Монахан? — поиска да разбере Джак, тъй като Томас не говореше, а той не искаше да стои там цял ден. — Мога да летя обратно до Минеаполис, да помогна на Ингрид да доведе обратно заложниците на Дъскоф. — „Просто ми дай нещо за правене.“

Томас се обърна към него.

— Спал си с нея, нали?

О, по дяволите.

Джак не отговори, но мълчанието подсказа всичко на Томас.

Томас прокле под носа си.

— Можех да го видя в мига, в който влязохте в библиотеката, начина, по който стоеше и начина, по който се гледахте. — Томас прокле отново и се обърна с гръб към Джак. Поклати глава. — Може би си мислел да го скриеш от мен, Джак, но всичко се вижда по езика на тялото ти.

Земната магия караше Томас да забележи всеки и всичко около себе си, всеки малък нюанс. Томас присъстваше и се обосноваваше по начин, който го караше да изглежда почти психически. Джак наистина не беше изненадан, че Томас беше разбрал.

— Мира ти е братовчедка — отговори Джак, — но също така е възрастна жена, която е способна да взима сама решения.

— Не ми излизай с тези глупости, Джак. — Той се обърна с лице към него. — Видял си хубава жена и си я прелъстил, това е подходът ти. Ето за това не исках да се захващаш с тази работа. Но вярвах, че няма да й размътиш мозъка заради миналото си, но ти тръгна право напред и направи точно това.

— Никога не съм искал да се случи. По дяволите, Томас. Опитах да го спра веднага щом почувствах силата на магическото влечение между огън и въздух и сексуалното привличане, което дойде заедно с него. Но не мога да кажа, няма да кажа, че съжалявам за случилото се.

— Привличането е силно първоначално, но след това трябва да намерите баланса и то ще намалее.

Джак стисна зъби за момент и се вторачи в Томас, присвивайки очи.

— Магическото привличане откри своя баланс, но сексуалното привличане не намаля. За нито един от двама ни. Дори стана още по-силно.

Лицето на Томас стана още по-буреносно.

— Нека хвърлим картите на масата. Никога не си й казал кой си, нали? Никога не си й казал истината.

Сковаващ страх и вина се надигнаха дълбоко в него. Джак се поколеба, преди да отговори.

— Не.

— Тогава трябва да съжаляваш — отговори Томас с нисък, заплашителен глас.

— Мислех, че искаш да запазя това в тайна — изръмжа Джак, опитвайки се с много труд да запази самообладание. — Ти ми каза, че не искаш да й казвам нищо от това, преди да бъде извън опасност.

— Така беше… Искам да пазиш това от нея за сега. Ти си най-добрия, който имаме да я защитава и не искам да мрази бодигарда си. — Томас прокле и се обърна. — Просто никога не съм си мислил, че ще спиш с нея. Никога не съм си мислил, че ще имаме този проблем.

Да мрази бодигарда си. Думите зазвънтяха в главата му.

— Аз съм наясно с усложненията. — Той направи пауза. — Наясно съм с това, което направих. Да нараня Мира е последното нещо, което искам…

Томас се завъртя с лице към него.

— Мислех, че мога да ти вярвам заради миналото ти и начина, по който е обвързано с бъдещето на Мира. Мислех, че като ти дам тази работа, ще ти осигури някакъв вид изцеление. Вместо това ти я използва.

Внезапен гняв го накара да настръхне. В отговор той усети магията си, гореща и бърза в центъра на гърдите си. Сви ръцете си срещу гъделичкането от огъня по пръстите си.

— Не съм я използвал — изръмжа той.

Томас се изсмя кратко и остро.

— Броя всички твои жени на ум в момента, Джак, всички твои афери.

Джак искаше да му се развика, да му каже, че е различно с Мира, че го е грижа за нея и че иска от нея много повече, отколкото някога би бил способен да получи. Искаше да изкрещи заради чувството на безизходица от тази ситуация с целите си дробове, но от това нещата нямаше да станат по-добре.

Суровата истина беше, че той никога нямаше да може да има Мира. Скоро щеше да разбере кой е той и тогава щеше да го намрази. Томас беше прав. Това щеше да бъде края.

— Знам, че ще трябва да я пусна — отговори Джак.

— Да, ще я пуснеш. Поначало не трябваше да я докосваш. Какво си мислеше? — засмя се Томас. — О, точно така, не си мислил!

— Томас, бил ли си някога с жена, на която просто не можеш да устоиш? Срещал ли си някога жена, която, независимо колко силно опитваш, просто не можеш да не докоснеш?

Томас изтрезня и студена усмивка замря на устните му. Един мускул от челюстта му потрепна. Той не отговори.

— Ще приема този отговор за „не“. — Очите му се присвиха. — Надявам се да срещнеш такава жена един ден. Тогава ще разбереш какво е било между мен и Мира.

Джак се обърна на пети и излезе от стаята.

— Джак — извика Томас след него. — По дяволите, не ми обръщай гръб.

Но Джак просто продължи.

15

Крейн слушаше новините за поражението им с надигащ се гняв. Огънят отговори на повика на емоциите му, разгаряйки се в гърдите му, докато нуждата да го освободи почти не го заля. Искри се местеха от пръст на пръст на дясната му ръка. Пламъци гъделичкаха дланта му. Можеше да предизвика убийствена струя огън само с мисълта си. Можеше да убие пратеника пред себе си, да го изгори до пепел в кожените му мокасини.

Вместо това удари с юмрук по масата пред себе си, запращайки малки светкавици от сила във всички посоки. Силна болка проряза ръката му при движението. Всички в стаята отстъпиха крачка назад.

Крейн стисна зъби, затвори очи и си пое внимателно дъх. Не беше стигнал толкова далеч в живота си като губеше контрол. Да убие от страст или без причина беше грешка и трън в задника, когато стане време да се разчиства. Без значение колко щеше да го удовлетвори някой да крещи в агония и мириса на горяща плът, точно сега той трябваше да задържи гнева си под контрол.

Отмести ръката си от плота, отвори я и я затвори, усещайки настоящото раздразнение в тялото си като пристъп на болка.

Този проклет рак. Мразеше да се чувства толкова уязвим, мразеше да чувства тялото си като нещо чуждо.

Лекуваше се, колкото му беше възможно, достатъчно, за да функционира все още, но беше почти на края на своите способности. С времето щеше да бъде принуден да се предаде на не-магическите доктори, да го мушкат и бодат, докато не поеме и последния си дъх, както всеки обикновен човешки чувал с кости.

Това го дразнеше повече от всичко.

Той се вгледа във фината структура на масата.

— Всичко ли трябва да правя сам? — попита стаята той с измамно тих глас. Страх изпълни стаята, преситено сладък и сочен. Той вдигна поглед и всички отместиха поглед от него. — Е?

Дейвид прочисти гърлото си.

— Не знаем какво се случи. Всичко, което знаем е, че шестима от мъжете ни отидоха готови за битка, а се върнаха на носилки. Подозираме жената, тъй като бяхме изпратили двама висококвалифицирани магьосници на водата да неутрализират Джак. Вероятно е дори по-могъща, отколкото сме предполагали.

Крейн се загледа в него.

— Могъща или не — прогърмя гласът му, — тя не е имала време да се научи да контролира способностите си.

Дейвид сви рамене.

— Късметът на начинаещия?

Гневът на Крейн пламна отново и той затвори ръце, борейки се да го задържи. Тялото го болеше от усилието, карайки го да потръпва.

В края на масата, Стефан проговори.

— Времето намалява. Предлагам да я заместим с Маркъс и да се надяваме, че ще има достатъчно сила, за да отвори портала. — Той сви елегантно рамене. — Ако не успеем да отворим портала с Маркъс, просто ще намерим четирима магьосници. Трима от тях ще успеем да открием лесно, нали? Четвъртият винаги е бил проблем така или иначе. Ще намерим заместител.

Стефан все още притежаваше тежък френски акцент, а външния му вид беше на джентълмен и изискан човек. Прикриваше вродената си тъмна порочност, което Крейн толкова уважаваше. Стефан беше негов син много повече, отколкото Джак е бил някога. И все пак Крейн трябваше да внимава със Стефан. Той го бе отгледал прекалено добре и знаеше колко много желаеше той позицията на баща си, като глава на Дъскоф… и парите и силата, които идваха с управлението.

Той огледа Стефан за момент, чудейки се дали е бил манипулиран. И все пак не успя да открие недостатък в плана. Наистина, това изглеждаше единствената му опция в момента.

Той взе решението си.

— Тогава Маркъс трябва да бъде подсигурен. — Крейн се изправи, чувствайки агония — истинска или въображаема, не беше сигурен — да преминава през всяка клетка на тялото му. Той се поколеба, потрепвайки, след това се придвижи бързо през огромната си къща до стаята, където държаха Маркъс.

Стъпките им отекваха по коридорите на мазето. Вещерът, който охраняваше вратата, захвърли списанието си и се изправи на крака, когато зърна Крейн, Стефан и Дейвид да завиват зад ъгъла и да тръгват към него.

— Отвори — заповяда Крейн с рязък глас.

Пазачът извади ключа си и отвори вратата. Той се люшна навътре и Крейн се пребори с вика от гняв и безсилие, който се надигна в гърлото му. Всичко, което можеше да направи, беше да издаде приглушен звук към гледката пред него.

Маркъс висеше в центъра на стаята, с чаршаф увит около врата му. Крейн спря на прага на вратата и гледаше как тежкият магьосник се олюляваше напред-назад.

Стефан застана зад него и изцъка с език.

— Какъв срам.

Пръстите на Крейн стиснаха дръжката на вратата толкова силно, че побеляха. Той се бореше със силното желание да издигне огън и да овъгли тялото на Маркъс там, където висеше. Още по-добре, щеше да изгори безполезния пазач, който в момента се тресеше от страх в ляво от него.

Той се обърна и фиксира поглед върху охраната, дланта му се затопляше. Щеше да направи голяма бъркотия със сигурност, но някой друг щеше да я почисти. Пазачът отстъпи няколко крачки, падна върху стола и се просна по задник.

Стефан положи ръка на рамото на Крейн.

— Ne t’inquietes pas.[13] Не се притеснявай, татко. Имам друг план. Дори ще бъде забавно. — Гласът му притежаваше онзи игрив и злобен тон, който Крейн бе опознал — и от който се пазеше — през годините.

Добре. Беше време да свалят картите.

Мира отново се пресегна за магията си, но изпусна края й. Разочарована, тя издуха кичур коса от лицето си.

— Съжалявам, Серена — извини се тя за хиляден път. — Знам, че е някъде тук.

Серена положи ръка на рамото й.

— Не се насилвай. Знам, че вероятно се чувстваш все едно се състезаваш с времето, но стреса ще направи нещата само по-лоши.

Мира затвори очи за момент и си пое дълбоко дъх. Серена, нейна братовчедка и земна магьосница, беше натоварена със задачата да обучава Мира на магията й. Проблемът беше, че изглежда магията й беше изчезнала през последната седмица и половина, почти веднага след като бяха пристигнали в Сборището.

Томас им беше предоставил отрязъци време, през които можеха да тренират в оранжерията. Пространството беше спиращо дъха, обвито в стъкло и изпълнено с почти всеки вид растение, цвете или билка, познати на човека. Малко поточе ромонеше през мястото с малки дървени мостове, които свързваха калдъръмените пътища изградени тук и там. Беше отличното място за Мира да експериментира с магията си.

Отвън зимата се бе разразила напълно, въпреки че тук в Чикаго беше малко по-мека от зимата в Минеаполис. Вътре беше топло и спокойно, изпълнено с успокояващите душата въздействия на земята, водата и въздуха.

Без огън, обаче.

Джак беше изчезнал по същото време, когато изчезна и магията й.

Тя не го бе виждала никъде в къщата. Единственият път, когато попита Томас за него, всичко което получи в отговор беше гробно мълчание и смяна на темата.

Джак й липсваше. Щеше й се да не е така, но не можеше да направи нищо по въпроса. Липсваха й шегите му, неговата леко греховна усмивка, липсваха й аромата му и докосването му.

Беше жалка.

Мира се фокусира върху сините очи на Серена. Тя беше привлекателна жена в началото на тридесетте. Гъста руса коса падаше до кръста й и имаше лека усмивка. Тя се сприятели с Мира почти веднага и Мира прецени, че устойчивостта, която земната магия придаваше на Серена, изграждаше личността й.

— Почти съм склонна да вкарам магьосник на огъня тук, за да видя дали ще успее да извади магията ти отново — каза намръщена Серена.

— Имаш предвид като Джак, може би?

Серена поклати глава.

— Ти и Джак трябваше да сте открили баланса до сега. Имаш нужда друг магьосник на огъня да го задейства, някой, с когото не си прекарвала никакво време до сега.

— Какво имаш предвид? Искаш да кажеш, че след известно време магьосниците на въздуха и огъня могат да изгубят привличането на техните магии?

— Именно.

— А какво ще кажеш за, ъм, сексуалната част? Привличането?

Серена се ухили.

— Това също избледнява. В крайна сметка откриват своето ниво, баланса на магиите и наситеното физическо привличане намалява заедно с интензивността на силата.

Това означаваше, че в даден момент магията й трябваше да спре да се влияе от тази на Джак… Осъзнаването я зашемети. Това означаваше, че това, което в крайна сметка изпитваше към Джак, нямаше нищо общо с привличането на магиите им. Ето защо беше усетила доближаването и отдръпването на магиите им през нощта, която прекараха в леглото. Магията им се бе балансирала, но интензивното привличане беше останало.

Когато правеха любов, бяха само те, не магиите им.

Горкият Джак. Горката Мира.

— Искаш ли да опиташ отново или имаш нужда от почивка? — попита Серена. — Изглеждаш разсеяна. Мислиш си за някого?

Уау, нима беше толкова прозрачна?

— Защо мислиш това?

Братовчедка й се засмя.

— Е, ти току-що попита за сексуалното привличане, Мира.

— Ами, да — усмихна се тя. — Предполагам, че е така.

Серена си приличаше с брат си само по това, че и двамата бяха привлекателни. Сестра му беше светла, докато той беше тъмен, въпреки че споделяха някои общи черти на лицето като високите скули и пълните, чувствени устни. Нейните очи бяха в хубав нюанс на синьото, докато очите на брат й бяха почти черни.

И двамата бяха наследили способностите на земята, което обхващаше доста неща, включително това, че можеха да използват растителните концентрати много по-добре от всяко лекарство, забъркано от фармацевт. Техните магии „променяха“ потенциала и възможностите на отварата, така че да отговаря на нуждите им.

Земната магия, както Мира откри, беше основният вид магия. Земните магьосници се занимаха с отвари и заклинания, изречени върху растения. Те бяха това, което не-магическата популация смяташе за магьосници през годините.

Когато цикълът на Мира дойде преди седмица, беше придружено с лоши спазми, които попречиха на тренировките й. Тя свари от своя любим чай от маточина и лимон, за да облекчи болката, но дори и това не помогна изцяло. Така че Серена й предложи да използва по-силни билки за спазмите и й каза, че също помагали като противозачатъчно, без да има странични ефекти. Мира ги прие с благодарност, макар че се съмняваше да има нужда от някакви противозачатъчни, след като Джак я избягваше доста успешно.

А защо изобщо я избягваше Джак?

— Мира?

Тя се оттегли от мястото, където я понесе огромният океан от неща, свързани с Джак, и откри, че Серена й се мръщеше.

— Съжалявам. Предполагам, че по-големият ти брат ще бъде ядосан, че не мога да достигна до магията си.

— Той е твой братовчед — коригира я внимателно тя, — не само мой по-голям брат. — Мира все още не можеше да свикне с тази идея. — Той просто иска да можеш да се защитиш, ако се стигне до това. Но така или иначе, той лае повече, отколкото хапе. Добре де… през повечето време.

— Боже, благодаря. Това е успокояващо, Серена. Впрочем каква е историята му? Защо той пое контрола над Сборището вместо теб?

— Позицията обикновено не е наследствена. Съветът го избра като най-добрия заместник на баща ни, като се базираха на силата на магията и характера му. Както и да е, исках да бъда ветеринар откакто бях на пет и точно това станах. Щастлива съм като ветеринар, а той е щастлив да ръководи Сборището… мисля. — Тя се намръщи. — Малко е трудно да се каже за Томас.

— Изглежда има много напрежение между него и Джак.

— Понякога се получава напрежение, когато става въпрос за два доминиращи магьосника. Довери ми се, става дори по-зле, ако двамата владеят огъня. Джак и Томас са като братя и понякога се карат също като такива. — Тя отново сви рамене. — Томас смята, че Джак е твърде неконтролируем, а Джак смята, че Томас трябва да разпусне. — Тя се усмихна. — И двамата са прави.

— Това е в природата на елемента на Джак. Огънят може да бъде непредсказуем и неконтролируем — отговори Мира веднага. Странно беше как почувства желание да го защити.

Тя кимна.

— А земята е стабилна и твърда.

— Докато не стане земетресение.

Серена се ухили.

— Вярно. Томас действа сякаш притежава всичко това, но аз знам, че това е частична маска, която трябва да вдъхва вяра във всички подчинени магьосници. Дори аз не познавам Томас толкова добре, въпреки че съм му сестра.

— А след това е Джак. Човек с няколко тайни.

Серена сви устни и за известно време не отговори нищо.

— Джак е преживял трагедия в миналото си, а тя се отразява на настоящето — отговори просто тя. — Той е добър човек и всички жени го обичат. — Тя направи пауза. — Бъди внимателна с него, Мира.

— Или може да се опаря?

— Той има склонността да го прави, да.

— Звучиш така, сякаш говориш от опит.

Серена се засмя.

— О, не. Никога не съм се замесвала с Джак. Имах няколко фантазии, може би, но… не. Той е прекалено непостоянен за моя вкус.

Мира очевидно харесваше непостоянните.

— Е, искаш ли да пробваш пак? — попита Серена. — Или си готова за почивка?

— Бих искала да си почина за малко. Ще ме оставиш ли сама с магията ми за известно време?

Серена се усмихна.

— Разбира се. Просто ела ме намери, когато искаш отново да се упражняваш.

Мира гледаше как Серена излезе от оранжерията, оставяйки широките стъклени врати да я отделят от основната част на къщата.

Тя откри тихо място в основата на едно дърво и седна. Анцугът и широкия бял пуловер, които облече тази сутрин, бяха идеални за малко медитация. До нея бръмчеше колибри, събиращо нектар от цвете с формата на тромпет. Пойни птици чуруликаха от клоните на дърветата около нея. Те бяха част от внимателно изградената екосистема на оранжерията. Мирът бе залял околната среда и чрез него се предаде на Мира. Тя зае удобна позиция и затвори очи.

Магията стоеше в центъра на гърдите й, точно както беше и първият път, когато Джак я беше задействал с целувката си. Усещаше я топла и уютна, малка топка светлина, настанена в сърцето й.

Тя беше там, тогава защо не можеше да я достигне?

Тя се пресегна в себе си, мъчейки се да я достигне — само нишка, — да я издърпа и оформи… но тя се изплъзваше през мисловните й пръсти.

Опитваше отново и отново. Всеки път нещо тъмно и неопределимо я спираше в последния момент, карайки нишката да се изплъзва от хватката й.

Мира усети присъствие в същия момент, когато магията пламна по-силно в гърдите й. Може би този път щеше да успее. Отново се опита да издърпа нишка и отново се провали. Трептящата усилена магия отново се оттегли в нея.

— По дяволите — промърмори тя, отваряйки очи.

Джак стоеше до нея, премахвайки шумата от крачолите на черните си панталони. Носеше сив плетен пуловер, който се съчетаваше с ледено сините му очи. Сърцето й пропусна един удар.

— Здравей, Мира — каза той с ниския си, дрезгав глас. Той изпрати тръпка през нея.

— Здравей, Джак. Не съм те виждала скоро наоколо. — Надяваше се, че звучи незасегната от присъствието му. Студено. Безучастно. В действителност тя беше стиснала ръцете си толкова силно под дългите си ръкави, че ноктите й се бяха забили до кръв в дланите.

Той погледна настрани към дървото, което се извисяваше над нея.

— Трябваше да замина за известно време, но сега съм тук. Добре ли се справяш?

Той звучеше толкова далечен. Сякаш не бяха прекарали двадесет и четири часа, правейки любов отново и отново, сякаш никога не бе покривал тялото й със своето, не беше мълвил сладко-мръсни неща в ухото й, не я бе карал почти да крещи, докато я водеше към оргазъм.

Тя се опита да се усмихне, но не успя съвсем.

— По-добре съм, отколкото съм била от доста време. — В някои случаи това беше вярно, но не толкова в други. Мира беше щастлива да открие тази липсваща част от себе си, но все пак Джак й липсваше. Да върви по дяволите, така или иначе. Той си тръгна и я принуди да наруши обещанието, което беше дала към себе си, беше си отишъл и я беше накарал да я е грижа за него. — Освен че магията ми е изчезнала.

— Съмнявам се в това.

Тя сви рамене и принуди ръцете си да се отпуснат. Наистина щеше да пусне кръв скоро, а Джак се справяше достатъчно добре с присъствието и спокойствието си.

— Мога да я почувствам в гърдите си, но не мога да я достигна. Мога да издърпам нишката, както си ме учил, но не мога да я задържа. Серена смята, че може би е прегоряла или стреса причинява блокирането. Не знам.

— Може би е това, но мисля, че знам на какво се дължи. — Джак се огледа в оранжерията. — Опитвала ли си да издърпаш магията си някъде другаде, освен тук?

— Не. Томас предложи да използваме това място и ни освободи време, през което да можем да тренираме, без да ни безпокоят.

— Е, това ти е проблемът. Тренираш на грешното място.

— Какво? — Тя се засмя. — Това е най-доброто място в Сборището за целта.

Джак облиза устни и се усмихна. Той се огледа в оранжерията, вдиша богатия на цветни аромати въздух и затвори очи за момент. Дъха на Мира заседна в гърлото й, докато го гледаше.

— Защо харесваш това място?

Тя се огледа наоколо, погледна жълтите и червените орхидеи отляво и се наслади на звука от близкия поток.

— Красиво е, спокойно. Това е абсолютно прелестна местност, където всички елементи работят заедно.

— Съгласен съм и знам колко много се наслаждаваш на стабилността, спокойствието и реда. Но какво се случи последния път, когато издърпа магията си?

Тя потрепери и стисна ръце в скута си.

— Хаос. Разрушение.

— Бинго.

— Казваш, че подсъзнателно се страхувам да не сторя това и тук?

Той кимна.

— Подсъзнанието ти блокира достъпа до магията ти, заради уважението ти към заобикалящата те среда.

Тя се огледа наоколо, осъзнавайки правотата му. Страхуваше се да не унищожи това красиво място. Точно сега леко се страхуваше и от магията си, въпреки жизнерадостните разговори, които беше провеждала със себе си.

Джак се приближи крачка към нея и протегна ръка.

— Хайде, красавице, нека да се махнем от това място за малко.

Тя постави ръка в неговата и той я дръпна толкова бързо, че тя се озова в ръцете му. След като си върна баланса, тя отстъпи от него и се престори, че оправя пуловера си и намества твърде дългите си ръкави. Сложи си фалшива ослепителна усмивка.

— Да вървим.

Джак я заведе в огромен, празен склад в мазето. Стаята разкриваше възрастта на къщата и миришеше на влага. Тя сбърчи нос и застана в средата на стаята, проучвайки бетонния под и стени.

— Не е красиво, но поне няма да се страхуваш, че ще разрушиш нещо тук. Опитай.

Тя затвори очи и се пресегна за магията си. Внимателно, тя издърпа една нишка и успя да хване ръба й, но той успя да се изплъзне между пръстите й.

Мира отвори очи.

— Почти успях, но все още не мога да я задържа.

— Страхуваш се от нея — каза Джак. — Недей. Това е твоята магия. Ти я контролираш, помниш ли? Тя прави това, което ти й заповядаш. Трябва да я направиш своя.

Той беше прав. Единствено страхът й я спираше. Знаеше, че може да го преодолее, ако само…

— Ще ме наглеждаш ли?

Въпросът заседна в гърлото й заради комбинацията от желание и опасения, но тя знаеше, че, ако Джак е готов да й помогне да контролира магията си, тя щеше да е способна да я задържи и да преодолее умствения си блокаж.

Джак просто стоеше шокиран. Мира съжали за въпроса си в същия момент милион пъти. Очевидно, той нямаше намерение да се приближи толкова до нея.

Тя почувства как се изчервява.

— Имам предвид… няма значение…

— Не, с удоволствие ще те наглеждам — каза Джак, прекъсвайки я.

Това беше неудобно.

— Не, наистина. Ще се оправя.

Той тръгна към нея.

— Мира, шшш. Обърни се.

Тя се обърна и той се приближи към гърба й. Неговата топла мъжественост я обгърна и лекия аромат на одеколона му подразни носа й. Той отметна косата от рамото й, карайки я да почувства топлина, да копнее за докосването му. Трябваше да се фокусира, припомни си тя. Той я докосна, защото искаше да й помогне да достигне магията си, не защото я искаше.

Мира остави очите си да се затворят и въздъхна, когато ръцете му я обгърнаха, а върховете на пръстите му откриха мястото, където магията й стоеше сгушена между гърдите й.

— Добре ли е? — промърмори той. Топлият дъх на Джак докосна косата й, която падаше върху раменете. Въпреки неудобния момент, който споделяха, Мира се отпусна незабавно в обятията му. С Джак толкова близо до себе си, тя се чувстваше в безопасност, достатъчно сигурна, за да извлече магията си и да я използва.

— Аха — отговори разсеяно.

— Продължавай — каза тихо Джак до ухото й. — Ще ти помогна да я контролираш, ако изтеглиш прекалено много.

Мира откри една нишка, сграбчи я и я изтегли без никакво колебание. Вдигна я и я оформи с ума си в приятен бриз. Той задуха през стаята, докосвайки и двама им и накара Мира да потрепери в ръцете на Джак.

— Отново — прошепна Джак.

Мира го направи отново. И отново. И отново. Понякога караше бриза да бъде по-силен или по-лек. Понякога го караше да духа от ляво надясно или от дясно наляво. Веднъж създаде лек вихър. Тя се изгуби в създаването и освобождаването, подръпването тук и там, ученето на тънкостите на силата си. Мира откри как се потапя в нея, оставайки безкрайно очарована от начините, по които можеше да я оформи, за изпълнението на задачите, които си поставяше.

Тя не знаеше колко време беше прекарала, стоейки там в бетоновото убежище, но когато накрая отвори очи и се завърна в света около нея… Джак го нямаше.

16

Джак се върна в стаята си, при сборището в средата на нощта, за да намери вратата си открехната. Той стоеше в коридора — брезентовата му чанта висеше от ръката му — и я съзерцаваше. Току-що се беше върнал от пътуване до Минеаполис, на което бе заминал, за да почисти след нанесените щети по апартамента му и се беше качил на късен полет обратно до Сборището. Беше повече от сигурен, че бе изключил цялото осветление и бе затворил и заключил вратата, преди да замине.

Той я отвори и прекрачи прага, вземайки под внимание проблясъка на светлината, която идваше от спалнята му. За миг си представи, че Мира е вътре, а топлата светлина се лее по голата й кожа, докато лежи на леглото му и го чака. Това го накара да направи крачка напред, а след това го закова на място. Ако Мира беше вътре, не бе сигурен, че щеше да бъде способен да си тръгне.

Кого заблуждаваше? Нямаше начин да й откаже.

Комбинацията от копнеж и трепет го накара да остане във всекидневната. Сякаш Мира му беше направила заклинание още от първия ден. Напълно потопен в магията й, той беше обречен.

— Джак? — попита един дрезгав женски глас от спалнята.

Разочарование и облекчение пламнаха в гърдите му едновременно. Ингрид. Не Мира.

Той остави чантата си на пода близо до дивана и тръгна надолу по краткия коридор към спалнята.

Двамата с Ингрид имаха неангажираща връзка. Бяха заедно само заради секса. Просто секс. Без обвързване. След като и двамата владееха елемента огън, сексът беше невероятен, но магията им ги правеше лоши партньори в други отношения. Хващаха се за гърлото навсякъде, освен в спалнята. Онези, които владееха огъня, като основно правило, не работеха и не се заиграваха с други владеещи огъня, освен ако това не се случваше под чаршафите.

Тя лежеше на леглото със своята дълга, мека като коприна руса коса, която се беше разпръснала върху черните завивки, и носеше страстно изражение на лицето си. Ингрид приличаше на заклета библиотекарка през повечето време, но веднъж щом разпуснеше косата си и се отпуснеше, ставаше трепач. Сега носеше само розов дантелен сутиен и копринени бикини, които си пасваха със сутиена. Свещите на малката, кръгла маса в ъгъла на стаята, гардероба му и нощното шкафче до леглото, хвърляха златисти проблясъци върху стените на стаята. Звучеше нежна музика.

Той надникна от прага и загледа красивата гледка, изобразяваща лежащата й фигура само по копринен сутиен и бикини. Вече беше осигурила дълго въже и го бе прокарала през ушенцето в стената над матрака му. Ингрид знаеше как Джак най-много обичаше да я чука и й харесваше да бъде чукана по този начин.

Преди да срещне Мира, той щеше да скъса тези миниатюрни парченца коприна върху Ингрид, без да се замисли. Но сега, след като неговите копнеж и емоции се бяха отправили в друга насока, момичето беше само пречка пред това да се наспи добре. И все пак трябваше да постъпи правилно. Ингрид не заслужаваше да смачкат егото й.

— Ингрид, предоставяш прекрасна гледка за мъж, който се прибира у дома, — поздрави я искрено той, — но, скъпа, буден съм от четири сутринта.

Тя се изтърколи от леглото и се отправи към него.

— Ще ти оставя сладки сънища, Джак, — измърка с нисък контралтов[14] тон, когато спря пред него.

— Сигурен съм, че би го направила.

Ингрид се усмихна и се протегна да докосне бузата му. Той улови нежно ръката й и целуна пръстите й.

— Но наистина съм уморен — довърши той.

Ярост се прокрадна в очите й и огънят му отвърна с неволно повишаване на пулса в гърдите му.

— Обзалагам се, че не би бил твърде уморен за онази вещица на елемента въздух, която доведе в Сборището. Мира? Нали това е името й?

Джак не усети ревност, а само недоволство, че планът й да я опънат тази вечер се бе провалил. Ингрид не беше романтично настроена към него, доколкото бе осведомен.

— Защо говориш така, Ингрид?

На лицето му ли беше изписано?

Тя отиде до стола, където беше захвърлила дрехите си и облече кашмирения си пуловер и ленени панталони.

— Видях как я гледаше в лимузината на път към летището в Минеаполис, докато тя беше ранена и ти се тревожеше за това. — Тя грабна очилата си от нощното му шкафче, пъхна крака в обувките си и спря, за да го погледне. — Никога не съм те виждала да гледаш така някоя жена, Джак, а те познавам от много години.

Мамка му. Всичко му беше изписано на лицето.

Ингрид мина покрай него, но той хвана ръката й, преди да напусне стаята.

— Ингрид? — Просто искаше да се увери, че тя е добре. На практика току-що я беше изритал от леглото си.

Тя спря и се взря в него с усмивка и спокойно изражение на лицето си.

— Всичко е наред. Радвам се, че го видях. Накара ме да помисля, че може и да не си загубена кауза, Джак.

Мира се събуди с подскок и седна на леглото, дишайки тежко. Задъхана, тя се фокусира върху заобикалящата я среда. Беше в Сборището, сама в стаята си. В безопасност.

Протегна се и запали лампата на нощното си шкафче.

Не можеше да си спомни кошмара, който беше сънувала, но той все още я обгръщаше като паяжина, през която беше минала. В него беше чула шепот, шепот относно план за отвличането й, източването на силата и живота й.

Мира потрепери и уви ръце около себе си. Не беше изключено да бе чула Крейн и неговите предани слуги, чрез все още неконтролируемата си въздушна магия. Серена беше казала, че веднъж щом овладее способностите си ще бъде в състояние да чува шум и разговори на голямо разстояние. Това се бе случвало спонтанно докато растеше, въпреки че тя си го бе обяснявала като сън. Тези дни се случваше все по-често.

Крейн вероятно не се беше отказал от нея.

Тя погледна през прозореца, където върху синьото небе бяха разпръснати сияйни звезди. В Минесота, нощ като тази — без никакви облаци, които да се извисяват над земята — би била мразовита.

В такива нощи й липсваше апартаментът на Джак и най-много присъствието му. Липсваха й ароматът на кожата му и усещането за ръцете му, които я обгръщат. Липсваха й гласът му и горещият поглед в очите му. Болеше фактът, че изглежда сега той не се интересуваше от нея, въпреки че тя оценяваше помощта му. Очевидно, все още имаше някаква част от него, на която й пукаше дали тя е жива или мъртва.

Беше изминало повече от седмица, откакто го бе видяла за последно. Бе използвал още един от триковете си за изчезване след инцидента с мазето. Когато бе попитала Томас къде е Джак, Томас й беше отговорил, че му е възложил друга работа, която изисквала пътуване, но не беше разкрил нищо повече от това. Изглежда на Томас не му се говореше много за Джак.

Мира въздъхна като се чувстваше погнусена от себе си. Една година. Беше ли една година толкова дълго време? Тя си беше паднала по някого през първите шест месеца. Освен това чувствата й бяха несподелени. Това правеше цялата работа още по-глупава.

Тя прокара върха на пръстите си по зърното си и то веднага се втвърди под допира й, когато си припомни ръцете му върху себе си… устата му.

По дяволите, тя би взела, каквото можеше да вземе от Джак. Ако то беше само секс, добре. Щеше да събира счупените парченца от сърцето си след това. Нямаше да е първият път, в който лекува емоционална рана.

Мира се протегна и взе празното шише за вода от нощното си шкафче. Щеше да слезе до кухнята и да си вземе друга бутилка. Може би, когато се върне, щеше да успее да заспи отново. Вероятно, по някакво чудо, Джак Макалистър някак щеше излезе от мозъка й.

Да бе.

Тя избута одеялата и намери черния копринен халат, който си пасваше с нощницата — още един подарък от Серена. След като затвори вратата след себе си, се отправи към кухнята през затъмнените коридори на Сборището.

Изумяваше я това колко безопасно се чувстваше тук. Може би трябваше да е малко повече нащрек. Все пак къщата беше пълна с много хора, които не познаваше, и затова не можеше да им вярва. Обаче, Томас й беше разяснил системата за охраняване и заклинанията около сградата и двора, карайки я да се чувства уверена в сигурността си. Тя му вярваше. Всъщност, самата енергия около сградата те караше да се чувстваш спокоен и сигурен.

Докато минаваше покрай една от многото зони за почивка в Сборището, тя забеляза един мъж, седящ на стол. Той се приведе с лакти на коленете и обгърна главата си с длани, изглеждайки задълбочен в мисли или, може би, тревоги. Имаше нещо в силуета му и начина, по който седеше… Тя спря близо до него.

— Джак? — попита тя с тих глас.

Мъжът отмести ръцете си и погледна нагоре.

— Мира?

— Защо седиш тук съвсем сам в средата на нощта?

Той прокара ръка през косата си.

— Току-що дойдох и не ме свърташе на едно място, затова реших да променя малко обстановката, преди да си легна.

— Аз също не можах да заспя. — Тя посочи към кухнята. — Бях тръгнала за бутилка студена вода. Искаш ли да ти донеса нещо?

— Не, благодаря.

Неудобна тишина.

Мира пристъпи от крак на крак.

— Е, ще се видим…

— Как вървят тренировките ти? — попита той, прекъсвайки я. — Томас ми каза, че имаш напредък.

— Ти ми реши проблема. Благодаря ти. Тренировките ми протичат прекрасно оттогава. Придобивам доста контрол.

— Това е чудесно.

— Да. — Тя се усмихна, кимайки с глава, чувствайки се глупаво. — Да, така е.

Боже. Празни приказки. Тя беше ограничена до това да говори празни приказки с този мъж, който я беше накарал да крещи името му петдесет пъти за една нощ. Това просто не беше редно.

Мира се поколеба за момент и след това седна на мястото до него. Той се отдръпна от нея. Тя замаскира спазъма от болка, който почувства като се наведе да остави празната бутилка от вода на пода.

— Всъщност е истинско щастие, че попаднах на теб. Исках да поговорим.

— Добре, — каза той. — За какво?

Тъмният кадифен интериор изглеждаше толкова интимно. Лунната светлина нахлуваше през прозорците над тях и тъмни сенки се спускаха по лицето на Джак, правейки и невъзможното за нея да прочете изражението му.

Най-добре да си дойдем на думата, предположи тя.

— Не можем ли просто да престанем с тези глупости? Мразя да се чувствам неудобно около теб. — Тя си пое глътка въздух, преди да се гмурне в речта, която беше подготвяла от дни в главата си. — Казах някои глупави неща и мисля, че ти втълпих грешното впечатление. Правихме секс. И какво? Не е като да искам да износя децата ти или нещо такова…

— О, сега се обидих, — избуботи той от срещуположния стол.

— Джак. — Тя въздъхна. — Просто искам да кажа, че няма причина да не можем да бъдем приятели. Правихме секс, ъъъ, няколко пъти и беше чудесно. Но нещата след това станаха странни и се чувствам така сякаш мислиш, че съм на ръба да стана психопреследвач и наистина докато смятам, че си повече от прекрасен и чудесен в леглото не смятам, че си чак толкова прекрасен и чудесен в леглото. Не и достатъчно, че да ме накараш да те преследвам. Както и да е, наистина не съм от този тип жени, защото, нали разбираш, наскоро се разведох, помниш ли? — Тя се изсмя насила. Леле, „подготвената“ й реч се бе превърнала в самоубийствена мисия. — Говоря глупости, но знаеш какво имам предвид…

— Мира, стига си бърборила. — Той се наведе над малкото разстояние между тях, постави ръката си на тила й, придърпа я към себе си и я целуна. Тя ахна срещу устните му и се вцепени от изненада.

Джак прокара пръстите си в косата й и наклони устата си срещу нейната със секси звучащ стон, който я накара да потрепери. Тя се отпусна срещу него, когато езикът му се плъзна в устата й, за да се слее с нейния.

Тялото й веднага реагира на натиска от тялото му срещу нейното. Беше й липсвало чувството за твърдите му гърди срещу нея, извивките му и издутините на бицепсите му под ръцете й, където се докосваше до него.

Той придърпа долната й устна между зъбите си и Мира потрепери в ръцете му.

— Ако мислиш, че не те желая, грешиш, — измърмори той. — По дяволите, не мога да ти се насладя. В това е проблемът.

— Но… Объркана съм. Ами онова в мазето? Остави ме там, без да ми кажеш нищо.

— Защото исках да видиш, че не ти е нужно наблюдението ми, за да използваш магията си. Затова си тръгнах. — Той замълча. — Също си тръгнах, защото не можех да си имам доверие насаме с теб.

Тя прехапа долната си устна.

— Но защо ти е да ми устояваш, Джак? — прошепна тя.

Отне му момент да отговори. Топлият му дъх раздвижи косъмчетата около лицето й.

— Не искам да те нараня.

Тя присви очите си, усещайки проблясък на раздразнение.

— Да не мислиш, че съм направена от порцелан или нещо такова? Не съм толкова чуплива. Не очаквам брак. Наистина имах предвид онова, което казах на летището. Преминавам през сериозни неща от дълго време. Голямо момиче съм и мога да вземам решения. — Тя замълча. — Е, защо ме отбягваше?

Джак изстена и затегна ръцете си около нея.

— Защото те искам — гласът му потрепери почти незабележимо. — Искам те толкова много и единствения начин да ти устоя е да не бъда близо до теб.

Това я остави без думи. Безмълвна от шок и с безброй въпроси в главата си.

Той запази тишина и когато отново проговори гласът му беше по-нисък, с един тон по-диво звучене.

— След това се появяваш в средата на нощта пред стаята ми. Само на няколко крачки от леглото ми. По какъв начин трябва да се справя с това?

Дъхът й стана по-плитък и по-бърз при думите му.

— Не разбирам какъв е проблемът. Ти ме искаш. Аз със сигурност те искам. Не очаквам обвързване, Джак. Не искам обвързване. Ако е само секс, тогава…

— По дяволите, Мира. — Той сведе устните си върху нейните и я придърпа в скута си. Ръката му намери отвора на халата й и се затвори върху едната й гърда, карайки я да изстене срещу устните му.

Зърното й се втвърди срещу дланта му и той го погали през материята на нощницата й, след това нежно го стисна между върховете на пръстите си, докато устата му беше върху нейната. Тя усети малка струя от влага между бедрата си.

Внезапно забрави за какво бяха говорили.

Глад, какъвто никога преди не беше усещала, премина през тялото й. Нищо нямаше да й попречи да влезе в леглото на Джак тази вечер. По дяволите всички последствия.

Тя имаше нужда да усеща кожата му срещу нейната, както имаше нужда да диша.

— Джак, искам те — въздъхна тя.

Той я вдигна наполовина и тя се изправи наполовина, докато двамата все още бяха в прегръдките си.

— Тук не е мястото за това — измърмори той срещу устните й.

Имаше ли по-добро място от това? Диванът близо до тях й изглеждаше добре. Подът изглеждаше повече от добре. Навсякъде щеше да е превъзходно. Тя се принуди да мисли отвъд мъглата, която се беше спуснала над съзнанието й и си спомни, че се намираха на публично място в къщата. Кимна.

Той пое ръката й и я поведе надолу по коридора и през врата. Интериорът на стаята беше мъждиво осветен от една малка лампа в зоната за почивка. Това бяха стаите му в Сборището. Не можеше да види много от тях — а всъщност не й пукаше. Цялото й внимание беше съсредоточено върху Джак.

Джак затвори и заключи вратата, и те плътно допряха телата си, целувайки се и опитвайки се да свалят дрехите си едновременно. Някак стигнаха до спалнята и двамата бяха голи, когато влязоха вътре. С периферното си зрение, тя забеляза, че свещите осигуряваха единствената светлина в стаята.

Мира въздъхна при усещането на кожата на Джак да се плъзга по нейната, когато той я притисна на леглото си.

— Липсваше ми, Джак.

Джак покри тялото й със своето собствено и целуна рамото й, врата й и чувствителното място точно под ухото й.

— Ти също ми липсваше. Ти си като рая за мен.

Той погали гърдите й, дразнейки зърната й, и си проправи път надолу по стомаха й, гмуркайки се между бедрата й. С опитните си пръсти той милваше клитора й докато ставаше все по-подут и възбуден, и тя започна да се движи неспокойно на матрака под него.

Един малък стон се откъсна от гърлото й, когато тя усети онази позната сексуална мараня да се установява над съзнанието й. Джак я бе изпратил на място, на което тя едва можеше да мисли само за докосването на пръстите му върху кожата й.

— Презерватив — издиша той срещу устните й.

Той понечи да се изправи, когато тя уви ръцете си около него.

— Серена ми даде билки. Всичко ще е наред.

— Сигурна ли си?

Мира кимна.

Тя намери пениса му и позволи на пръстите си да се придвижат по него, докато той не изстена. Премести я в средата на леглото и хвана китките й, вдигайки ръцете над главата й. Лишена от действия, тя му позволи да го направи.

През цялото време той вкарваше езика си в устата й отново и отново докато съзнанието на Мира не се запелтечи из облака на сексуална нужда, в който беше навлязла.

Джак разтвори краката й с коляното си, търкайки пулсиращите й интимни части в бедрото си. Над главата си, тя чу звук от заключване, после още един. Тя се опита да дръпне ръцете си, но не можа.

— Джак? — попита тя тихо.

— Искам те под моя власт, но ако не ти харесва ми кажи. Ще те пусна.

Тя не искаше да я пуска.

Мира изпробва подвижността си, разбирайки, че белезниците бяха покрити с нещо меко и й даваха забележително количество мобилност, въпреки че не можеше да свали ръцете си или да ги отдели една от друга. Китките й бяха свързани над главата й.

Джак плъзна ръката си под гърба й и я прокара надолу по гръбначния й стълб. Тя се изви в дъга под докосването му и той започна да я целува и нежно да я хапе надолу по гърлото, оставяйки настръхнала кожа навсякъде по тялото й и карайки зърната й да се усещат като диамантени връхчета върху гърдите й.

— Имаш ли ми доверие, Мира?

— Да.

— Тогава ми позволи да те имам до сутринта. Ако ми кажеш да спра, ще го направя. В противен случай ми се отдай.

17

— Твоя съм.

Той се взря в нея за момент, ледено сините му очи съдържаха онази необикновена топлота. След това наведе глава и прокара език по зърното й. Мира наблюдаваше с интерес, докато чувствените му устни обработваха връхчето. В същото време той я погали между бедрата, дразнейки клитора й, докато тя не изскимтя на ръба на оргазма, след това я остави да се успокои и започна отначало.

Тя почти си глътна езика, когато той плъзна пръст в нея, след това добави втори и бавно — много бавно — започна да ги вкарва и изкарва.

— Умряла от предиграта. — Това трябва да беше планът му.

— Джак — въздъхна тя.

— Тялото ти е мое тази нощ. Ще правя каквото поискам, освен ако не ми кажеш да спра. Харесва ми как се чувстваш и искам да удължа удоволствието ти. — Той потърка с пръсти сладкото местенце дълбоко в нея. — Искаш ли да спра?

— Н-не — отговори тя.

Той само я дари с лукава усмивка в отговор и се върна към дразненето на зърното й, докато плъзгаше пръстите си вътре и вън от нея.

Джак я отвеждаше до ръба на оргазма отново и отново, докато на света не съществуваше нищо друго освен Джак, ръцете му и това, което й правеха. Тя мяташе глава напред и назад по възглавниците и движеше неспокойно ханша си, искайки той да плъзне пениса си в нея, да й позволи да се отпусне. Той я задържа там, олюлявайки се на ръба на екстаза, уверявайки се, че, когато най-накрая свърши, ще бъде грандиозно.

Мира имаше достатъчно доверие на Джак, за да се остави в ръцете му — тялото си на докосването му, волята си на неговата за този момент. Доверяваше му се достатъчно, за да го остави да върже тялото й и знаеше, че никога няма да направи нещо, за да я нарани, никога няма да направи нещо, което тя не иска. Дълбоката истина от това осъзнаване докара сълзи в очите й.

Каквото и да се случеше между тях на сутринта, точно в този момент тя се чувстваше удобно, отдавайки се на сръчните ръце на Джак.

Той си проправи път надолу по тялото й с целувки, плъзна ръце под задника й, повдигна я към устата си… и плъзна езика си дълбоко в нея.

Тя ахна и стисна въжето, свързващо белезниците със стената, и се задържа, докато Джак вкарваше и изкарваше езика си от нея. Тя наблюдаваше тъмната му глава между бедрата й и начинът, по който се движеха мускулите на ръцете и раменете му, докато й доставяше удоволствие. Той облиза клитора й и го замасажира с устни.

Оргазмът я удари бързо и мощно.

Мира изви гръб и се замята под него. Той я задържа за талията, притискайки я върху матрака, когато я заля. Тя извика под опустошителните вълни на удоволствието, които ставаха все по-интензивни, защото Джак не спираше. Тялото й трепереше от екстаза, който отмиваше всички мисли от ума й.

Джак се отпусна върху тялото й и остави езика си да се отърка в нейния, оставяйки я да опита собствения си лек вкус.

— Това беше красиво — промърмори той. — Обичам да свършваш срещу езика ми. Обичам усещането и вкуса ти.

Мира едва можеше да формулира мисли, да не говорим за думи. Ръцете му изследваха тялото й, отново разпалвайки огън между бедрата й. Щеше ли някога да му се насити?

Той измъкна две въжета от чекмеджето на масичката до леглото. Тя едва не се измъкна, когато той уви въжето около коленете й, но вместо това се остави в ръцете му, както я бе помолил.

Джак ловко завърза възли около двете й колена, нито твърде стегнато, нито твърде отпуснато. След това завърза противоположните краища за шарнирните болтове.

Резултатът накара дъха на Мира да излезе бързо и тежко. Тя бе напълно открита за него, неспособна да затвори бедра или да свали ръце.

— Джак — каза тя с треперлив, несигурен глас.

— Страшно, нали? Плашещо е да оставиш целия контрол. — Той направи пауза. — Но и теб те възбужда. Мога да го видя в очите ти. Мога да го чуя в ритъма на дишането ти. — Той се протегна и помилва откритите й интимни части. — Мога да го почувствам.

Страшно беше и все пак тя му вярваше. Това я накара да се отпусне и да се остави на преживяването. Караше я да иска още.

Той покри тялото й със своето, заравяйки език дълбоко в устата й. Въжетата, които я задържаха, я възпрепятстваха и възбуждаха в същото време. Харесваше й да бъде оставена на милостта на Джак. Възбуждаше я. И все пак искаше… нуждаеше се да го докосне.

И тогава той я докосна.

Плъзна главичката на пениса си в нея, карайки я да ахне срещу устата му. Джак улови хълбоците й и я целуна дълбоко, докато влизаше в нея инч след инч, докато тя не се почувства изцяло запълнена от него.

Джак положи чело върху нейното и въздъхна тежко.

— Липсваше ми усещането за теб, Мира — прошепна той с глас изпълнен с емоции.

Тя не можеше да отговори. Той задържа погледа й, докато изкарваше пениса си и отново го вкарваше бавно, оставяйки я да почувства всеки прекрасен инч на члена му. Тя наблюдаваше как зениците му потъмняват и чу как дъхът му секва, когато напълно нарочно сви мускулите на влагалището си, опитвайки се да го задържи в себе си.

Той се движеше бавно в нея отново и отново, докато тя се запъхтяваше и стенеше, мяташе глава и накъсани думи се изливаха през устните й. Клиторът й беше станал толкова подут и чувствителен. Тя се залюля на ръба на още един мощен оргазъм. Той я задържа там, измъчвайки я, докато в целия й свят не бе останал само той и удоволствието.

Тя си мислеше как ли изглеждат — тя завързана за леглото и Джак, движещ се толкова бавно между разтворените й, завързани бедра. Мисълта бе почти достатъчна, за да я накара да свърши и да поднови цялото сексуално мъчение на Джак.

Той се надигна малко, така че да може да погледне надолу към нея, и започна да увеличава силата и скоростта на тласъците си. Тя изви гръб и разтвори бедра, доколкото позволяваха въжетата, посрещайки го.

Джак плъзна една ръка на талията й и стисна таблата на леглото с другата, задържайки и двамата, докато я взимаше с дълги, силни тласъци. Тазовете им се срещаха на всеки тласък и звукът от удар на кожа в кожа изпълни въздуха. Джак бе взел пълен контрол над тялото й, правейки точно каквото си иска, както го иска. В процеса я даряваше с повече удоволствие, отколкото тя можеше да си представи.

— Джак — изпъшка тя, когато оргазмът разцъфна в тялото й. Той се отпусна върху нея, покривайки устата й със своята и поглъщайки виковете и стоновете й, докато оргазмът — докаран до точка, в която достигаше невероятна сила за втори път — заля тялото й.

Той проникна дълбоко в нея и пенисът му подскочи, когато и той свърши. Когато тялото й се напрегна и разтрепери, той я целуна дълбоко, езикът му милваше и обладаваше устата й по начина, по който той обладаваше тялото й.

След момент той отпусна чело върху нейното и двамата се отпуснаха, дишайки тежко.

— Остани с мен през нощта — каза той с дрезгав глас. — Искам да се събудя до теб.

Мира кимна и се усмихна.

Той развърза възлите на въжетата и я придърпа към себе си. Мира уви ръце около него, а Джак я придърпа под себе си, целувайки я. Телата им се плъзгаха като коприна. Задоволство покри крайниците й като топло одеяло. Не можеше да си помисли, че иска да бъде където и да е другаде по света.

Свещите се разтичаха в кутийките си, почти разтопени, и правеха трепкащи сенки по стените. Кой ги беше запалил? Дали Джак бе очаквал друга жена, която не бе дошла, а след това се задоволи с нея, когато се появи? О, това беше неприятна мисъл. Или Джак просто обичаше свещи? Той беше магьосник на огъня в края на краищата.

Тя отвори уста, за да попита, но Джак й отговори, преди да успее да зададе въпроса си.

— Една жена ме чакаше, когато се върнах от пътуването си тази вечер. Искаше секс, но аз не я исках.

Нежелана ревност за това, че друга жена е била в спалнята на Джак, се надигна. Тя изтегли малко магия и издуха всички обидни свещи с един лек повей на сила, потапяйки стаята в тъмнина.

— Как знаеше, че ще попитам за това?

— Въпросът бе изписан по цялото ти лице.

— Жена се е опитала да те прелъсти, а ти си я отрязал? Джак, не съм сигурна, че ти вярвам.

Той проследи линиите на кожата й в тъмнината, карайки я да въздъхне.

— Повярвай.

Те лежаха преплетени върху матрака, а чаршафите и одеялата бяха изтикани на ръба на леглото. Беше леко хладно в стаята, но Мира не го усещаше, не и с ръцете на Джак, които се движеха непрестанно по тялото й.

Той потърка зърната й, докато не станаха твърди малки връхчета и дъхът й се забърза отново. След това се зарови между бедрата й погали клитора й. Той отговаряше с готовност всеки път, когато я докоснеше, карайки я да се овлажни.

Не говореха, единствено се докосваха и целуваха един друг. Мира използваше ръцете си, за да вижда в тъмнината, изследвайки твърдите му гърди, рамене, задник и втвърдения му пенис. Не можеше да му се насити. Вероятно можеше да се откаже от храна и вода и да поема всичко необходимо хранене като докосва Джак.

Отпусната, легнала и чувстваща се по-сигурна, отколкото се бе чувствала от много време, Мира най-сетне се остави изтощението да я надвие в ранните утринни часове.

Събуди се от утринната слънчева светлина и възбудено тяло. Мира се бе обърнала по корем в съня си и Джак бе надвиснал над нея, целувайки раменете й и надолу по гръбначния стълб. Той зарови пръсти между бузите на задника й и ги прокара по интимните й части.

— Джак?

Той не каза нищо. Тя се опита да се обърне, но той я задържа на място със силната си ръка на кръста й. По дяволите, беше доминиращ в леглото. Той разтвори бедрата й и вкара пръсти в нея. Дъхът й излезе със свистене и завърши със стон. Той използва соковете й като лубрикант върху клитора й, дразнейки го с върха на пръста си. Беше огромен и подут. Мира потрепери и се разтресе от нужда.

— Джак? — попита отново тя.

Той отново не отговори.

Когато тя не можеше да издържа повече, без дори да продума, той я вдигна на колене и влезе отзад. Тя ахна и стисна в юмруци одеялото от двете си страни заради чувството на дебелия му пенис, който се плъзга в нея.

Тя опита да се надигне на четири крака, но той притисна тялото си към нейното и прикова китките й към леглото.

— Ммммм, не мърдай — измърка той. — Имам те точно там, където искам.

Той задвижи ханша си напред-назад, взимайки я бавно и уверено, нежно и непоколебимо. Всеки тласък прокарваше главичката на пениса му по G-точката й. Тя повдигна ханша си, посрещайки тласъците му.

Мира сви пръсти около покривките на леглото, бузата й се притисна към матрака, когато Джак пое контрола над тялото й толкова уверено, колкото когато я бе завързал за леглото.

Той се повдигна, задържа ханша й, докато я пронизваше по-здраво и по-бързо с дълги, брутални тласъци, които изпратиха абсолютно удоволствие през тялото й. Той протегна ръка и потърка клитора й, регулирайки оргазма й, докато не я връхлетя. Оргазмът й отключи неговия.

Те рухнаха преплетени върху леглото и останаха там. Джак явно все още не можеше да държи ръцете си далеч от нея и милваше гръбначния й стълб и задника й отново и отново, докато Мира не се почувства толкова отпусната, че отново се залюля на ръба на съня.

Той се наведе и я целуна при основата на гърба.

— Това е любимото ми място от женското тяло — промърмори той. Премести се до сгъвката на колената й и положи още една целувка. — И тук също.

Мира се обърна, сви се до него и зарови глава на мястото, където се срещаха гърлото и рамото му, вдишвайки лекия аромат на одеколона му.

— Всички места по теб са ми любими — въздъхна тя.

— Казах, че това са любимите ми места при жените. — Дълбокият му глас избуботи през гърдите му и в нейните, когато проговори. — Любимата ми част от твоето тяло са очите ти.

Тя се засмя.

— О, що за реплика? На всички момичета ли го казваш?

Леката му усмивка изчезна.

— Не, не го.

Погледите им се задържаха за един удар на сърцето и усмивката на Мира също изчезна. Той всъщност звучеше… сериозен. Възможно ли беше чувствата му към нея да са се задълбочили, колкото нейните към него?

О, това бяха опасни мисли.

Той плъзна ръка от ханша към талията й и се наведе да я целуне. Дъхът на Мира заседна в гърлото й, когато устните му докоснаха нейните. Беше я целувал много пъти преди това, но този път изглеждаше някак различно, изпълнено с повече смисъл. Ръцете й се увиха около него, докато устата му обработваше нейната.

Джак прекъсна целувката и пое надолу към гърдите й, облизвайки всяко от зърната й подред.

— Разбира се, харесвам и тези — каза той с палава усмивка.

В очите на Джак, с ръцете му върху себе си, тя се чувстваше желана. Изглеждаше чувствена и секси. Цялата тази ситуация, да прекара нощта с Джак и да правят любов отново и отново, изглеждаше упадъчно и красиво.

Той отметна одеялата и от двама им, излагайки я на утринния въздух.

— Мира, ти си великолепна всякак — каза той, погледът му се плъзгаше по тялото й.

Останала без думи заради треперенето, което чу в гласа му, тя пое лицето му в ръце и го целуна.

— Докосни се заради мен — промърмори той срещу устата й.

Тя повдигна вежда.

— Свърши заради мен — изръмжа той, преди да я целуне грубо. Зениците му се разшириха. Тъмнина погълна очите му. — Искам да видя ръцете по тялото ти, между бедрата ти.

Мира усети как я изпълва силна възбуда при заповедта му. Дъхът заседна в гърлото й.

Той се отпусна назад, гледайки я многозначително с полупритворени очи.

— Покажи ми как свършваш, когато си съвсем сама.

Момент на срамежливост я накара да се поколебае. След това, задържайки погледа му, тя се протегна и пое в шепа гърдата си. Той наблюдаваше жадно как тя дразнеше собственото си зърно. Прокарваше възглавничките на пръстите си отгоре му отново и отново. Това изпрати малки вълни удоволствие през тялото й и я накара да се овлажни между бедрата. Мира движеше ханша си непрестанно, представяйки си, че пенисът на Джак е заровен дълбоко в нея, припомняйки си доминиращия начин, по който я бе любил предната вечер.

Да държи тялото й напълно ограничено за всяко свое желание, всяко докосване, беше невероятно възбуждащо. Споменът все още беше възбуждащ. Тя впи зъби в долната си устна, затвори очи и изстена. Усети как пенисът му се втвърдява срещу крака й.

— Точно така, скъпа — прошепна той.

Мира спусна другата си ръка по корема си, прокарвайки я през косъмчетата, покриващи хълма й, след което изви гръб и разтвори бедрата си. Интимните й части бяха подути от възбуда. Потърка клитора си, докато не разцъфна под докосването й, ставайки чувствителен и жадуващ оргазъм, а след това плъзна средния си пръст дълбоко в топлината си.

Мускулите й бяха копринени и горещи. Тя ги стисна леко, така че да почувства това, което чувстваше Джак около пениса си. Добавяйки още един пръст, тя започна да ги вкарва и изкарва от влагалището си, представяйки си, че Джак я чука.

Очите на Джак потъмняха и се приковаха в нея. Очевидно наистина го възбуждаше да я наблюдава как се докосва. Мира затвори очи и се предаде на усещането. Хапейки долната си устна и затваряйки очи, тя обработваше вагината си и се носеше все по-близо и по-близо до оргазма.

Той коленичи до нея и се наведе над нея, поставяйки ръка на тила й и целувайки я грубо, докато масажираше гърдата й и нежно стискаше зърното й със свободната си ръка.

Мира изстена, чувствайки първите сериозни вълни на наближаващия оргазъм. Тя заби пети в матрака и тласна ханша си напред-назад. Изглеждаше палава с разтворени бедра и със собствената си ръка между тях. Този факт само я възбуди повече.

— Толкова си хубава, Мира. Толкова секси — промърмори той, докато милваше с ръка корема й. — Ще свършиш ли?

Тя кимна, очите й изпърхаха и се отвориха, за да го видят да се взира в нея. Той покри ръката между бедрата й със своята, притискайки леко, така че движението от ханша й да отърка клитора в дланта й.

Мира извика, когато оргазмът избухна в тялото й.

Мускулите на влагалището й пулсираха около проникващите й пръсти, когато удоволствието заля тялото й.

— Точно така, скъпа — промърмори той. — Това е.

Мира се запъхтя, когато остатъците от оргазма й я напуснаха. Отвори очи, за да открие един много възбуден Джак, който се взира в нея.

— Изправи се, на колене — каза грубо той. — Дръж се за таблата на леглото. С лице към стената.

Кратките му команди, издадени с този дрезгав глас, накараха интимните й части още веднъж да изпитат болка от желанието. Всичко, което искаше, бе пенисът му. Тя се изправи, усещайки колко влажна бе между бедрата си, и коленичи върху матрака с лице към стената.

Той постави китките й отново в белезниците и пръстите й се уловиха за въжето, свързващо ги с шарнирния болт.

Джак метна възглавниците на пода и остави ръката си да скита по тялото й. Пое гърдите й в шепи, търкаляйки зърната й между пръстите си, докато Мира не се задъха. Той опря гърди на гърба й и целуна раменете й, спускайки ръка между бедрата й, за да масажира чувствителния й клитор. Тя изскимтя.

— Това добре ли е? — измърка той в ухото й.

— Да.

— Разтвори бедра и ще го направя дори още по-добро.

Тя ги разтвори и, ръмжейки, той плъзна пениса си във вагината й изотзад. Тя ахна от внезапното, поразително усещане да има цялата тази дължина и ширина, разтягаща мускулите й.

Мира изви глава, за да зърне тялото му до своето и да улови отражението им в дясно. Огледало в цял ръст стоеше в ъгъла на стаята. Не го бе забелязала предната нощ, може би защото бе тъмно. Сега беше сутрин и ъгълът ги разкриваше перфектно — голямото, мускулесто тяло на Джак, покриващо нейното, жадното, възбудено изражение на лицето му, докато ръката му изучаваше тялото й.

Собственото й изражение бе отпуснато, очите й бяха разширени и тъмни, косата й бе разбъркана, тялото й приковано към леглото на Джак. За момент не можа да разпознае себе си в това сексуално създание.

Той отмести косата й на една страна, сграбчи таблата на леглото и уви другата си ръка около корема й.

След това започна да се движи.

Отражението показа силата, която използваше, за да проникне в тялото й. Мускулите на бедрата и задника му се движеха с всеки тласък в тялото й. Удоволствие премина през нея при търкането от проникващия му пенис, разтягайки я и изпълвайки я докрай.

Джак ухапа врата й и сниши ръката, която беше на корема й, за да потърка клитора й.

— Страхотна си, Мира — промърмори той. — Толкова гореща, толкова сладка.

Тя наблюдаваше как ръката му се движи между бедрата й в отражението в огледалото, докато той милваше клитора й с възглавничката на пръста си. Той забърза темпото на тласъците си — по-бързо, по-силно. Усещанията минаваха през нея, завладявайки я.

— Джак! — извика тя, когато тялото й се намери хванато в още едно невероятно отпускане. Тя се държеше за въжето с цялата си сила.

Джак изръмжа нещо тихо, все още движейки се в нея, дори след като оргазмът изтри всички мисли от ума й. Това я разголи, разкри я, след което я изпълни само с Джак и това, което й правеше той.

Той също свърши, прониквайки дълбоко в нея и изстенвайки.

И двамата задъхани, и двамата потни, той освободи китките й и рухнаха върху матрака.

— О, Джак — въздъхна Мира. Тя беше лепкава и влажна между бедрата си и я болеше навсякъде. И все пак никога в живота си не се бе чувствала по-добре или по-задоволена. Тялото й още тръпнеше от спомена за ръцете му върху нея и за пениса му в нея.

Джак я придърпа към себе си и покри тялото й със своето, целувайки клепачите, бузите и гърлото й.

Останаха така за известно време, рухнали в изтощена купчинка и преплетени. Най-накрая Джак издърпа одеялата върху тях и се сгушиха под тях, задремвайки и събуждайки се.

— Ммм, това беше хубава сутрин — промърмори Мира срещу извивката на врата му.

Ръцете му се стегнаха около нея.

— Повече от хубава. — Гласът му избуботи през гърдите му, карайки я да се чувства удобно и в безопасност.

— Предполагам, че трябва да помислим да напуснем стаята по някое време.

Отне му доста време да отговори.

— Да, разбира се. Ще го имам впредвид след час или два.

Мира се засмя тихо, но някой, чукащ на вратата, я прекъсна.

— Кой е?

Джак хвърли поглед на часовника върху нощното шкафче. Мира проследи погледа му. Беше почти 10 часа сутринта.

Той се измъкна от леглото и извади анцуг от едно от чекмеджетата си.

— Стой тук. Ще се върна — каза той, докато излизаше през вратата, прокарвайки ръка през разрошената си от съня коса, за да я озапти.

Джак отвори вратата, за да открие Томас от другата й страна.

— Ходих до стаята й тази сутрин — посрещна го Томас с остър тон. И двамата знаеха кого има предвид. — Тук е, нали?

Джак само кимна.

Изминалата нощ беше само още един пирон в ковчега му. Джак бе опитал да стои на страна от нея, но просто не можеше да откаже. Ароматът й го опияняваше, а лунната светлина, разливаща се по кожата й, го изкушаваше. Когато ставаше въпрос за нея, той нямаше никакъв самоконтрол.

Толкова силно желаеше Мира, че чак го болеше. Желаеше я не само в сексуален план, но и в дългосрочен. Какво казваха хората за човешката природа? Хората винаги искаха това, което не могат да имат. С тази разлика, че Джак искаше Мира, защото я обичаше, а не защото не можеше да я има. Сега вече го знаеше.

Обичаше интелигентността й, несигурността и силата й, състраданието и желанието й да не наранява останалите, дори и когато те й мислеха злото. Обичаше звука от смеха й и погледа в очите и изражението й, когато бе възбудена.

Джак обичаше Мира, всеки аспект от нея.

На Томас му отне момент, за да отговори.

— Знаеш, че нямам проблем с теб, Джак — заговори му тихо той, така че Мира да не ги чуе от другата стая. — Ако не беше историята ти и това как се пресича с нейната, щях да се радвам, че сте заедно. Просто се опитвам да я предпазя.

— Зная това, Томас. И мен ме е грижа за нея. Ще ми се да можех да те накарам да го видиш.

— Може би е време да й кажеш кой си.

— Мислех, че искаш да изчакам докато не свърши всичко.

— Така е. Все още мисля, че си най-подходящият да я защити от Крейн и да й кажеш кой си е свързано с това. — Той направи пауза, а след това изръмжа: — Просто искам да спреш да спиш с нея. Толкова ли е трудно?

Беше толкова трудно. Това, което Джак не можеше да каже бе, че не беше само до спането с Мира. Не беше само секс. Ставаше въпрос за обвързване с нея по единствения възможен начин, по единствения начин, по който знаеше как. Ставаше въпрос за сливане с нея, да стане част от нея, дори и да беше за кратко.

Джак си спомни предната нощ, как бе зърнал леките червени следи по китките и краката й, оставени от въжето и белезниците, преди свещите да изгаснат. Бе изпитал проблясък на чисто задоволство в онзи момент, белязвайки Мира. Всяка първобитна мъжка клетка в тялото му празнуваше в онази единствена секунда, знаейки, че Мира е само и единствено негова. Негова, за да я обича. Негова, за да се грижи за нея, да я защитава и боготвори.

Не, съвсем не беше заради секса.

Но Джак не можеше да изрече никоя от тези мисли пред Томас. Вместо това се взираха един в друг в дълъг момент на мълчаливо предизвикателство.

Томас първи отмести поглед.

— Облечи се. Кажи на Мира да се облече. И двамата идвате в кабинета ми — отсече той с глас, направен сякаш от стомана. — Имам новини. — Той се обърна на пета и закрачи нататък.

Джак затвори вратата и се върна в спалнята. Мира лежеше увита в чаршафите, дългата й коса бе разпиляна по възглавницата му и един тънък прасец и крак се подаваха изпод одеялата. Бе затворила очи. Не беше учудващо. Наистина цяла нощ — и сутрин — го бяха правили.

Искаше да се приближи и да я събуди с целувка. Искаше да пропълзи обратно в леглото, да я притегли в обятията си и да я задържи. Искаше да прекара цял ден в леглото с нея, да поръча нещо от кухнята, когато огладнеят, но иначе да прекарат цялото време погълнати един от друг.

Суровата реалност го зашлеви през лицето. Мамка му. Продължаваше да влошава ситуацията.

Томас искаше той да изчака, докато всичко това приключи, преди да разкрие, че всъщност е син на Крейн. Джак не искаше да й казва никога. Не искаше никога да вижда онзи неизбежен поглед на ненавист в очите й, когато научи за произхода му и открие, че той е наблюдавал как майка й умира пред него… и е допуснал да се случи.

— Мира — каза дрезгаво той.

Очите й се отвориха бавно.

— Беше Томас. Трябва да се срещнем в кабинета му. Има да ни казва нещо.

Тя избута одеялата и се изправи, покрита с нищо друго, освен с утринната слънчева светлина. Тя прокара ръка през дългата си, разпусната коса. Стегнати, малки, розови зърна надничаха през дългите кичури, спуснати през рамената й. Извивката на талията и ханша й умоляваха за устните и езика му.

Пенисът му започна да се надига. Долу, момче. Той се извърна и се зае с търсенето на дрехи.

— Трябва да се върна в стаята си. Всичко, което имам тук, е нощницата и халата ми — каза тя.

Той се обърна към нея с чифт дънки в ръце.

— Вероятно така е най-добре. Ако останеш тук по-дълго, ще те бутна обратно на леглото и ще те държа там цял ден.

— Толкова ли ще е лошо това?

— Имайки предвид настроението на Томас? Да.

Тя се засмя и плъзна нощницата през главата си.

— Забелязах, че понякога може да бъде малко докачлив. „Раздразнителен“ вероятно е по-подходящата дума. — Тя грабна халата си и се понесе покрай него. — Ще се срещнем там.

Той я сграбчи през талията и я придърпа към гърдите си за последна целувка, искайки вкуса й в устата си малко по-дълго.

Те прекратиха целувката и тя остана така за момент с разтворени устни и притворени очи.

— Мммм — въздъхна тя и прехапа долната си устна. — Пука ли ни, че Томас е малко разстроен?

— Върви. — Той плесна игриво задника й.

Тя тръгна, отправяйки му една последна сияеща усмивка през рамо.

По дяволите, обичаше я.

И скоро щеше да я загуби. Чувстваше го.

Мира забърза обратно към стаята си, кимайки и усмихвайки се на хората, докато ги подминаваше по коридора, сякаш въобще не беше странно, че обикаля коридорите по нощница и халат толкова късно сутринта.

Усещаше болка на интимни места, които не бяха получили много внимание, след като бе напуснала апартамента на Джак в Минеаполис. Джак я бе любил добре. Това я караше да потреперва само като си спомняше. Караше я да иска още.

Тя стигна до стаята си, взе си душ и се облече в зелен пуловер, черна пола, чийто подгъв стигаше до средата на прасеца й, и чифт симпатични черни обувки с платформи, които Серена бе достатъчно мила да й даде, след като бе ходила на експедиция по магазините. Мира общо взето беше приклещена в Сборището, неспособна да напусне добре охранявания имот.

Серена бе пристъпила напред и бе решила да бъде нейната фея братовчедка[15], носейки й всякакви лакомства от вън. Мира не носеше чорапогащи. Тя имаше късмета да има достатъчно мургава кожа, за да няма нужда от тях, дори и в разгара на зимата.

Преди да тръгне към кабинета на Томас, тя бързо нави косата си и сложи малко спирала, руж и червило. Добре, може би напоследък се интересуваше малко повече за външността си. Толкова грешно ли беше? Чувстваше се красива в очите на Джак.

И, взирайки се в отражението си в огледалото, тя осъзна, че отново започваше да се чувства красива и в собствените си очи.

След развода бе загубила това. Самоуважението й се бе разклатило. Откриването на магията й и научаването как да контролира латентната си сила, имаше много общо с факта, че най-накрая бе преоткрила позитивна самооценка.

В интерес на истината, откриването на магията й явно бе рефлектирало върху цялата й същност, дори и върху външния й вид. Косата й изглеждаше по-лъскава и по-гъста. Очите й изглеждаха по-ярки, устните — по-плътни. Дори кожата й изглеждаше по-мека. Вероятно беше страничен ефект от възстановяването на липсващата част от нея, която я правеше едно завършено цяло.

Мира се взря в отражението си в огледалото и наклони глава на една страна, оставяйки тежката си коса да се плъзне през рамото й. Или може би се виждаше през различни очи.

Напусна стаята си, заключи вратата и се отправи надолу към кабинета на Томас, където откри и двамата чакащи мъже. Щом влезе, усети напрежението в стаята, плътно като мед, намазан върху кожата й. След като започна тренировките с магията си, тя забеляза, че способността й да усеща емоциите — нещо, което винаги бе притежавала в някаква степен — се бе засилила.

— Мира — поздрави я Томас.

— Томас — отвърна предпазливо тя. Искаше й се да попита на какво се дължеше напрежението, но размисли. Буря проблесна в черните очи на Томас.

— Заповядай. — Томас посочи с жест стола срещу Джак.

Тя седна, кръстоса крака и се опита да се настани удобно в кожения стол. Би трябвало да е лесно, но тестостеронът в стаята доближаваше непоносими нива. Очевидно нещо ставаше между Томас и Джак, в което тя не бе посветена и, каквото и да бе то, беше сериозно.

Томас се приведе над бюрото си, обрамчен от широкия прозорец зад него и падащия навън сняг. Той стисна устни.

— Имаме нова информация за Крейн. Не исках да ви казвам, докато не се потвърди. — Той хвърли поглед към Джак. — Крейн има рак. Рак на костите. За това има нужда от демонския кръг. Прогнозата му е мрачна. Ако не може да призове демона за изцеление, той ще умре.

Стаята потъна в тишина.

— В такъв случай, предполагам, че е доста мотивиран — каза най-сетне Мира. Беше напълно ненужен коментар и потъна в тихия въздух като камък.

Крейн искаше да пожертва четири живота, за да спаси своя собствен. Може би повечето зависеше от това, какво иска демонът в отплата за изцелението.

— Отхвърлил е традиционното медицинско лечение, най-вероятно от високомерие, и няма много време преди да изгуби подвижността си — отговори Томас. — Има само толкова самолечение, което може да приложи магьосник на огъня, дори и могъщ колкото Уилям Крейн. Ще действа бързо, може би дори малко отчаяно. Това ще го направи едновременно немарлив и опасен. Предупредили сме всички магьосници в Сборището да бъдат нащрек, особено магьосниците на въздуха.

— Но това означава, че няма да си губи времето да преследва Мира, или да опитва да отвлече някого от могъщите магьосници на въздуха. — Джак потърка челюстта си с ръка. — Ще постави Маркъс в кръга.

— Маркъс е мъртъв — отвърна Томас.

— Какво? — отговориха Мира и Джак едновременно.

— Маркъс се е свързал с магьосник на въздуха, който работи за нас, точно преди да се самоубие. Обесил се е с чаршаф. Така разбрахме за рака. След като отблъсна вещерите от Дъскоф, които възнамеряваха да те отвлекат от апартамента на Джак, Маркъс е предположил, че ще бъде поставен в кръга и се е самоубил, за да го предотврати.

— О — каза Мира. — Горкият Маркъс.

— Може да не беше много силен, но имаше възхитителен кураж накрая — отвърна Томас тъжно. — И ни даде важно предупреждение за ситуацията. Изглежда така и не са го пречупили.

— Предположих, че заложниците от Дъскоф са дали информация — каза Джак.

Томас поклати глава.

— Бяха много мълчаливи.

— Значи без Маркъс, когото да използва, той със сигурност ще тръгне след Мира, след като тя е най-силната магьосница на въздуха наоколо, с най-слаба способност да използва магията си — каза замислено Джак. — Ще премахне всички пречки.

— Заради това, колкото и да искам да се махнеш от Сборището, трябва да останеш тук. — В гласа на Томас имаше нещо грубо, нещо необичайно агресивно, на което Мира се зачуди. — И да останеш близо до Мира.

— Ще го направя — каза Джак, без колебание.

Томас сякаш стисна зъби за момент.

— Зная.

Те се взряха предизвикателно един в друг.

— Добре. — Мира скочи от стола си. — Може ли някой да ми каже какво става тук, моля? Моля? — И двамата мъже потънаха в мълчание, когато тя погледна от единия към другия.

18

Томас кръстоса ръце върху широките си гърди.

— Нищо не се е случило.

— Всичко е наред — каза Джак едновременно с него.

— Глупости — тя постави едната ръка на ханша си. — Не ме карайте да използвам новите си супер-дупер сили върху вас и да прочета мислите ви.

— Телепатията не е сред силите на въздуха, Мира — отговори Джак.

Тя вдигна ръката си.

— Не говори, освен ако не е за да ми кажеш какво става между вас двамата, защото изглежда е нещо свързано с мен. Това означава, че имам право да знам.

Джак въздъхна.

— Братовчед ти се опитва да те предпази и има защо.

— Да ме предпази? — Втренченият й поглед прелетя към Томас. — Какво има предвид?

Той се размърда неудобно.

— Познавам Джак по-дълго, отколкото ти го познаваш. Това е всичко. Ти си страхотна жена, а той е страхотен мъж. Джак е най-добрият сред мъжете. Аз го уважавам и му вярвам. Но освен това Джак е… — Той се разколеба и след това продължи. — Джак е…

— Не достатъчно добър за братовчедка ти? — дръзна тя като повдигна вежди.

Джак просто продължи да се взира напред сякаш не присъстваше на този разговор, сякаш изобщо не беше в стаята. Лицето му беше станало празно, неразгадаемо.

— Не, не е това. Бих бил горд… — Томас отново не можа да продължи. Преди никога не го бе виждала толкова несигурен. — Просто Джак е…

— Човек, който обича да си играе?

Томас погледна към Джак, който не реагира. Той просто продължи да зяпа стоически през прозореца към падащия сняг.

— Това е вярно. Всъщност избра прекрасен начин да го кажеш. Аз бих го нарекъл по друг начин — завърши уклончиво Томас.

— Оценявам загрижеността ти, Томас. Наистина. — Тя въздъхна. — Но ми се искаше всички да спрат да се държат с мен толкова внимателно. Аз съм голямо момиче. Мога да се грижа за себе си. Да вземам собствени решения. Да си създам сърдечна мъка, ако искам. — Тя вдигна рамене. — Както и да е, съжалявам, че ще разочаровам и двама ви, но аз просто използвам Джак заради страхотния секс.

Джак отмести погледа си от прозореца към лицето на Мира и премигна. Най-накрая реакция, дори лицето му да си оставаше неразгадаемо.

Тя наклони главата си на една страна и се усмихна.

— Съжалявам, Джак.

Само дето й се искаше да е вярно. Мира имаше чувството, че Джак бе на път да я нарани, затова предпочиташе да не показва чувствата си. Щеше да вземе онова, което можеше, спазарявайки се с него с отворени очи, след това щеше да зашие раните, който той щеше да издълбае, когато всичко свърши.

Някой почука на вратата и Томас му каза да влезе. Серена мушна глава вътре.

— Ще бъде ли способна Мира да тренира с мен изобщо днес?

Джак прочисти гърлото си.

— Аз ще те отменя днес. Ще е добре за нея да приема различни инструкции от време на време. Освен това ми е заповядано да стоя близо до нея. — Той замълча. — Нали, Томас?

Томас се поколеба, преди да отговори.

— Джак ще се погрижи за днес, Серена, ако Мира няма нищо против.

Да прекара цял следобед с Джак? Опита се да не оплеска нещо, когато отговори.

— Разбира се.

— Добре тогава. Ще се видим по-късно, братовчедке. — Серена смигна на Мира и затвори вратата.

— Просто остани зад стените на Сборището, Мира — каза Томас, без да има защо. — Остани близо до Джак. Концентрирай се върху това да се научиш да контролираш магията си, защото колкото по-силна ставаш, толкова по-малка мишена си. Ние ще се справим с останалото.

— Уведоми ме, ако мога да помогна с нещо друго, освен да защитавам Мира — каза Джак.

— Разполагаш с цялата отговорност, която планирах да ти поверя.

Джак погледна към Мира. Сините му очи изглеждаха странно горещи.

— Това е работа, която приемам много на сериозно.

— Зная — отговори Томас.

— За Ани — каза Мира.

Томас вдигна ръка, за да спре следващите й думи.

— Обадих й се отново тази сутрин, опитах се да я убедя. Не се съгласи да дойде в Сборището. Съжалявам.

Това звучеше точно като упоритата й кръстница. Тя преглътна бучката в гърлото си.

— Ани работи в момента, но можеш да й се обадиш тази вечер и да се опиташ да я вразумиш, ако искаш. Сега отиди да се концентрираш върху това как да имаш по-голям контрол върху магията си. Важно е.

Да, сега повече от всякога.

Тя и Джак се разделиха с Томас и излязоха, за да намерят място, на което да потренират.

— Страхотен секс, хмммм? — попита Джак, когато се отправиха надолу по коридора, отдалечавайки се от офиса на Томас. Той се усмихна с онази ленива усмивка, която имаше възможността да спре сърцето й. — Поласкан съм.

След като спряха до оранжерията, за да вземат едно перо и камък — той не й каза защо — Джак я поведе към мазето отново.

— Ъ, Джак? — каза тя, след като бяха стигнали дъното на стълбището. — Вече всичко е наред с оранжерията. Ти ми помогна да се справя с блокажа си.

— Не те водя в склада. Водя те в балната зала.

— Балната зала? Защо?

Той я поведе през мазето, нагоре по още едно стълбище и по един коридор на Сборището, за който тя не бе предполагала, че съществува. Обувките й потънаха в плюшения червен килим на богато декорираната стая. Той не й отговори докато не отвори една врата с две крила.

— Защото там има огледало.

Стаята беше огромна и напълно празна. Още един червен плюшен килим покриваше пода, въпреки че центъра на стаята беше покрита с твърда дървесина, вероятно за танци. От тавана висеше полилей и една от стените бе покрита с огледала, правейки илюзията, че стаята е двойно по-голяма.

Тя пристъпи вътре и Джак затвори вратите зад нея.

— И за какво ни е огледало? — попита тя с вдигнати вежди и похотлива усмивка върху лицето си. Гласът й отекна в голямото пространство.

Джак се разсмя, разбрал намека.

— Зная, че можеш да местиш предмети, но искам да се опиташ да го направиш, когато си дезориентирана. Затова е огледалото — да те обърква.

Той я поведе да седне с кръстосани крака върху килима срещу огледалото и постави перото и камъка на разстояние от нея, вдясно. Тя можеше да ги види, но в отражението и беше заблуждаващо. Беше разчитала много на зрението си преди, за да изпълни подобни задачи. Очевидно Джак знаеше това и искаше да я откъсне от обичайното.

— Повдигни и двата предмета едновременно — каза той, облягайки се срещу стената. — Направи го така, че да висят на едно ниво във въздуха.

Тя издуха един кичур коса от лицето си със сурово изражение. Това щеше да е трудно. Не само, че не беше повдигала предмети с толкова различни маси наведнъж, но и не бе използвала отражение в огледалото.

Той прочете изражението й.

— Важно е да придобиеш пълен контрол над способностите си. За щастие, никога няма да ти се наложи да ги използваш, за да се защитаваш, но, ако това стане, трябва да си готова. Ти си силна магьосница. Не искаш да свършиш като Маркъс със съдбата ти в ръцете на по-силни вещери.

Мира помисли за Маркъс за момент. Никога не го беше виждала, но усещаше сродство с него, защото и двамата владееха елемент въздух. Животът му бе приключил на края на едно въже, сам и използван.

— Не, не искам това.

Той кимна към перото и камъка.

— Тогава ги повдигни.

Мира издърпа една нишка и въздейства на дъното на предметите. Да направиш вятър беше доста лесно, но това да използваш вятър, за да повдигаш предмети, беше далеч по-трудно. Няколко пъти тя издуха перото много на далеч и трябваше внимателно да го привлече обратно, използвайки много малко енергия. Регулираше въздушните течения до онова, което й трябваше за всеки предмет — много, много по-силно и плътно прилепнало за дъното на камъка и едва колкото един дъх за перото.

Отне цялата й концентрация и няколко погрешни старта, но накрая откри правилната пропорция и много бавно повдигна камъка и перото наведнъж и след това ги върна на пода. Върху челото й блесна пот докато изпълни задачата. Нямаше представа колко време й бе отнело. Времето й се беше изплъзнало докато работеше.

— Добра работа — каза Джак. — Впечатлен съм. Добре си усвоила магията.

Наистина беше. Да се върне към онова, което представляваше преди силата й да се сгуши, трептейки, в центъра на гърдите й беше все едно да изтръгне ръка или крак от себе си.

— Сега го направи пак.

Тя го зяпна.

— Давай — подтикна я той.

Тя вдигна перото и камъка още пет пъти. Всеки път го правеше все по-лесно и по-бързо. Мира погледна Джак триумфално, когато й каза да спре.

— Сега го направи със затворени очи.

— Джак!

— Направи го, Мира.

Тя въздъхна и се настани за един дълъг следобед, но накрая успя да изпълни задачата. Когато Джак й каза да спре, тя се почувства изтощена от това да се концентрира толкова много върху тренировката.

— Опита ли се да използваш способността си да чуваш разговори от далеч? — попита той.

— Моята супер-дупер подслушвателна способност? Случва се спонтанно. — Пое си глътка въздух и му разказа за шепота, който бе чула рано тази сутрин. — Затова отивах към кухнята, когато те видях. Не можах да заспя след това. Исках да си мисля, че е било само кошмар. — Тя потрепери. — Но зная, че не беше.

— Добре, било е кошмар, но такъв, какъвто те събужда.

Мира погледна надолу, чувствайки смесица от страх и паника. Не й харесваше да бъде мишена, потенциална жертва. Това я правеше по-мотивирана да усвои силите си. Тя вдигна поглед и срещна собствените си очи в огледалото.

— Добре, постави ми още една задача, учителю.

— Намери разговор някъде в сградата. — Той се поколеба, мислейки. — Не, открий Томас, Ингрид или Серена и ми кажи дали те водят някакъв разговор. Ако е така, чуй го. Познаваш ги, затова ще е по-лесно да ги откриеш в Сборището. Освен това можем да го потвърдим по-късно.

— Ъм, няма ли да имат нещо против, че се натрапвам в личните им разговори?

— Знаят, че има магьосница с въздушен елемент в сградата, която тренира. Това е достатъчно предупреждение.

— Щом казваш, Джак. — Тя затвори очи и отпусна съзнанието си на по-дълбоко. Мира медитираше всеки ден, упражняваше се да позволи на ума си да открадне малко магия и да проучи наоколо.

Скоро тя изгуби повече от физическата си връзка със стаята и разгъна нишката сила, която беше изтеглила, за да се разходи. Стигна до къщата, промъквайки се покрай вокалните вибрации и въздушните течения. Мира пренебрегна гласовете, които не й се сториха познати и спря, за да идентифицира онези, които разпозна.

Накрая откри глас, който й се стори много познат, и се съсредоточи върху него. Използвайки магията, тя коригира честотата, така че да се превърне в по-малко бръмчене и повече в разговор. Това беше Ингрид.

Мира чу само нейната половина от разговора. Ингрид или говореше по телефона, или Мира не улавяше човека, с когото тя говореше. Като издърпа още една нишка от магията, тя потърси отговора и откри другия човек. Когато отново „нагласи честотата“, накара гласът да прозвучи ясно.

Надяваше се на някаква пикантна клюка, но вместо това беше уловила разговор за прибирането на боклук. Блестящо.

Внимателно, тя откачи нишките на магията и се оттегли. Гласовете избледняха, когато Мира се завърна в тялото си. Позволи на очите си да се отворят бавно и видя Джак да седи на пода, ръцете и краката му около нея. Беше толкова концентрирана върху задачата, толкова извън тялото си, че дори не беше забелязала как се бе настанил зад нея.

Мира се сгуши в топлите му гърди. За това беше чакала цял ден.

— Е, това беше отегчително.

— Добре. Какво чу? — Той плъзна ръката си под пуловера й и отри палеца си ниско под стомаха й. Беше й трудно да мисли.

— Чух Ингрид и някакъв непознат да обсъждат изключително интересната тема относно прибирането на боклука от Сборището.

— Очарователно. Ако можеш да си спомниш детайли, по-късно можем да ги потвърдим.

— Мога.

— Хубаво. — Той вдигна другата си ръка пред нея с дланта нагоре. — Още една задача за днес — каза той, плътният му глас барабанеше по гърба й. Една искра се възпламени в дланта на ръката му. — Накарай я да сияе. Запали я.

Магията й веднага отговори, като се затопли и затрептя в центъра на гърдите й, искайки да се освободи, искайки да играе с неговата магия. Тя издърпа една нишка, сви я във формата, в която искаше, и я остави да се плъзне гъвкаво около огъня като котка, която се втрива в човешки глезен — копринено и меко.

Джак изтръпна зад нея и тя се зачуди дали той можеше да усети какво правеше. Очевидно не можеше да види малкото въздушно течение. Тя разпалваше огъня отново и отново, карайки го да гори в ръката му.

Накрая изцяло сля магията си с неговата, карайки огъня да се разрасне повече и повече, докато не успя да го издърпа изцяло от ръката му и да го извиси пред тях. Свързаната им магия танцуваше, провесена във въздуха, в трептящи цветове на червено, оранжево, жълто и синьо. Приличаше на огнена версия на северното сияние.

Джак пъхна ръцете си под подгъва на пуловера й и Мира се запъна в контрола над магията.

— Не се разсейвай — издиша той в ухото й. — Не ми позволявай да разваля концентрацията ти. — Той захапа ухото й нежно, карайки тялото й да настръхне.

— Ти си зъл — измърмори тя, опитвайки се да удържи захвата си върху светлинното шоу пред тях. — Но не възразявам особено за този урок.

— Мммм — измърка той като провлачи ръцете си нагоре до корема й. — Кой казва, че тренировките не може да са забавни?

Той откопча сутиена й с предно закопчаване.

Джак обхвана гърдите й и разтри зърната й с палците си. Дълбок стон се откъсна от гърлото й и тя задържа погледа си върху огъня пред тях. Горещината, която усещаше заради пламъците, беше нищо в сравнение с това, което идваше от Джак.

— Имаш прекрасни гърди — толкова чувствителни и отзивчиви. Обичам да ги докосвам. — Докато говореше, Джак изследваше всяка извивка от зърната й, карайки Мира да усеща ефекта от докосването много по-надолу. — Понякога толкова се възбуждаш докато си играя с тях, че си мисля, че можеш да свършиш само от това.

— Ъм. — Беше задъхана от възбуда. — Може и да си прав за това.

— Наистина? Нека проверим колко възбудена си. — Ръката му се плъзна надолу по стомаха й.

Магията й се изплъзна и тя за малко да я загуби.

— Прибери магията си, Мира — измърмори той в ухото й. — Тренировката приключи. Време е да си поиграем.

19

Тя позволи на магията да се разпадне, потушавайки огъня и разкривайки отражението им в огледалото. Едната му ръка беше под пуловера й, милвайки едното й зърно. Другата лежеше върху бедрото й като пръстите му лениво си играеха с подгъва на полата й.

Той повдигна едната си вежда, улавяйки погледа й в отражението на огледалото.

— Хммм. Това тук има предимства — прошепна той в ухото й.

— Знаех си, че огледалото играе някаква роля в нечистите ти планове — отвърна тя, останала без въздух. В отражението на огледалото, Мира можеше да види, че зениците й са разширени от възбуда като караха очите й да изглеждат тъмни. Челюстта й беше малко отпусната и изражението й се успокои. Приличаше на жена под влиянието на мощното, чувствено докосване на Джак. Мира разпозна тази жена като същата, която видя тази сутрин в ъгловото огледало на Джак. Беше аспект от личността й, който само Джак беше способен да изобличи.

— Хвана ме. — Той приличаше на хищник, сякаш знаеше точно какво прави… а онова, което възнамеряваше да направи, беше да я накара да свърши точно тук, на пода в балната зала.

Тя нямаше нищо против това.

Джак задържа погледа й в огледалото, когато ръката му подмина подгъва на полата и връхчетата на пръстите му се промъкнаха нагоре по кожата й. Той спря там, където вътрешната част на бедрото й се свързваше с най-чувствителното й място и придвижи пръстите си напред-назад докато дъхът й не спря. След това продължи до влажния материал, който покриваше интимните й части и погали клитора й през него, милвайки възбуденото снопче от нерви.

Удоволствието затопли вътрешността на бедрата й и се разпростря. Тих звук се откъсна от гърлото й, когато тя усети как открива онова вече познато място преди оргазма.

— Нека свалим бикините ти — измърмори той в ухото й. Хвана края на малкия дантелен материал и издърпа. Коприната се скъса.

Мира ахна от изненада.

— Това бяха перфектен чифт…

— Ще ти купя нови. — Той вдигна малките й сини бикини. — И без това тези бяха твърде оскъдни.

— Ако искаш да нося бабешки гащи съм сигурна, че ще успея да намеря.

Той захвърли бикините и грабна подгъва на полата й, издърпвайки го нагоре, докато тя не видя венериния си хълм.

— По-малко приказки, Мира — измърка той в ухото й, — повече стонове. — Покри интимните й части с ръка. — Докъде бяхме стигнали? О, да, ти възнамеряваше да гледаш докато те накарам да свършиш.

Устата на Мира пресъхна.

Джак погали клитора й с едната си ръка и придвижи другата нагоре, за да обхване гърдата й. Мира се размърда неспокойно срещу него като се чувстваше замаяна и нуждаеща се. Той вкара един пръст в горещината й и тя изстена. След това добави още един, разтягайки я.

— Харесва ти да гледаш, нали? — измърмори той в ухото й.

Тя намери погледа му в отражението на огледалото и кимна.

Той я дари с малка усмивка.

— Забелязах тази сутрин. Спусни погледа си надолу, Мира. Виж какво ти правя.

Тя стори това, което беше поискал и наблюдаваше как голямата му ръка се движи между бедрата й, мускулите му се нагъваха докато я отвеждаше право към мястото, където целият свят на Мира беше фокусиран само върху удоволствието.

Много силно го желаеше. Искаше да го почувства вътре в себе си, но днес Джак не я дразнеше, очевидно възнамеряваше да я накара да свърши срещу ръката му… и тя щеше да направи точно това.

Зарови петите си в килима и изви тялото си в дъга. Джак движеше плътните си пръсти в и извън нея, докато търкаше едното й зърно с другата си ръка.

— Джак, ще свърша — прошепна тя. Затвори очите си, усещайки началото на оргазма да се плъзга по тялото й.

— Отвори очите си — заповяда той нежно. — Погледни се.

Тя отвори очите си и възприе цялата вълнуваща картина. Погледът й улови неговия и го задържа. Очите му бяха тъмни, изражението му сериозно.

— По дяволите. Прекрасна си, скъпа — измърмори той.

Мира свърши срещу движещите се пръсти на Джак. Мускулите й се заключиха около тях и започнаха да пулсират, когато оргазмът я заля. Тя задържа погледа му толкова дълго, колкото можеше, след това отпусна главата си назад и започна да трепери и стене на път към рая и обратно.

Когато и последните вълни на оргазма избледняха, тя потъна в ръцете на Джак. Той приглади полата й надолу и нежно я целуна по слепоочието.

— Исках да видиш колко си красива, когато свършваш.

Мира се насили да формира някакъв отговор. Тя повдигна едната си вежда.

— Е, поне получавам каквото мога от теб.

Нисък кикот се откъсна от гърлото му.

— Ще ти дам целия страхотен секс, който искаш, жено.

Тя се обърна и го бутна върху килима.

— Това е добре, защото има нещо, което исках да направя от известно време, а ти не преставаш да ме спираш.

— Какво е то?

Тя само го дари с похотлива усмивка и го целуна първо по устните, след това надолу по гърдите, издърпвайки бежовия му пуловер нагоре, за да допре устни до кожата му. Когато стигна до джинсите му, Мира прокара език над края на колана му и погледна нагоре към него със страстно изражение на лицето си.

Той отпусна главата си назад и изстена.

След това се чу тихият звук от откопчаване на копче и сваляне на цип… и прекрасният му пенис се показа и изправи за внимание. Тя прокара пръстите си надолу по него, прилагайки натиск върху лъскавия секрет на главичката.

Джак потрепери и Мира се усмихна.

— Искам те на пощадата от устните ми — измърка тя — и устата ми. Искам да усетя тялото ти напълно уязвимо срещу премерените докосвания на езика ми… докато не ми дадеш всичко, което можеш.

— Ще ме побъркаш.

— Не искам да те побърквам. Просто искам да те накарам да свършиш.

Тя го погали още малко с пръстите си, усещайки всеки стон, всяка тръпка, всеки стегнат мускул сякаш със своето тяло. Мира облиза гладката му главичка, позволявайки на езика си да потанцува от двете страни на плътния му член, и спусна устните си около пениса му.

Пръстите му се увиха в косата й докато тя го поемаше в устата си. От време на време, той нежно упражняваше тласъци, така че главата на пениса му да се допира до сливиците й.

Когато най-накрая свърши, Джак го накара дълбоко в устата й и изстена. Той имаше вкус на мускус и беше топъл срещу езика й и надолу по гърлото й. Мира затвори очите си, наслаждавайки се на това, че беше накарала този мъж, който обичаше да упражнява контрол, да го загуби напълно срещу милувките на устните й.

Джак полежа за момент, дишайки тежко, и след това издърпа Мира нагоре, впивайки пръстите си в косата на тила й.

— По дяволите — изстена той, преди да се извиси над нея, целувайки я настойчиво.

Никога не бе знаела, че сексът може да е толкова добър — това сладко даване-и-отнемане на дъх, емоция и тяло. Без срам. Без свян. Само удоволствие. Без значение какво щеше да се случи между нея и Джак накрая, той й беше дал това.

Те прекараха остатъка от деня заедно и през онази нощ, тя отиде да спи в неговата стая вместо в своята.

Вечерта се обади на Ани и се опита да придума кръстницата си да дойде в Сборището. Ани категорично беше отказала, казвайки че има да управлява магазин и че иска да води спокоен живот. След като затвори, Мира се взря в телефона във всекидневната с топка размътени емоции в стомаха си.

Джак влезе в стаята и протегна ръката си към нея. Тя му позволи да я издърпа от седящо положение в ръцете му. Той повдигна брадичката й и я целуна нежно, без да използва думи, за да я успокои.

Тя го последва до спалнята, където двамата се съблякоха един друг и се сгушиха голи под завивките, изпитвайки удоволствие от допира на кожата си и топлината на телата си.

Джак приближи лицето си към нейното, без да продума нищо, и я целуна. Устните му се плъзнаха върху нейните, меки и леки сякаш се наслаждаваха на вкуса й. Тя изстена дълбоко в гърлото си и отвърна на целувката му. Езикът му погали устните й и тя ги отвори за него.

Когато снижи целувките си, за да обхване гърлото и гърдите й, тя му позволи. Когато докосна вътрешността на едното й бедро, тя разтвори краката си за него. Търпеливо, с опитното си докосване, той я подготви.

Когато Мира се възбуди и подмокри, той се плъзна в нея. Движеше се бавно, след това дори още по-бавно. Устойчиво задържаше погледа й със своя, отмествайки очи само когато се наведеше да я целуне или да прошепне нещо в ухото й. Беше интимно и възбуждащо, и караше емоциите й да се надигнат в нея, когато сълзи проблеснаха в очите й.

Той я караше да се чувства защитена и дори — почти — обичана и оценена.

Тя свърши с крака обвити около ханша му и с пениса му заровен дълбоко в нея. Нейният оргазъм ускори неговия и те заглушиха стоновете си с устни и език.

Заспаха запотени и в кълбо от задоволени, преплетени тела.

Мира не можеше да си спомни последния път, когато беше спала толкова дълбоко.

Ани нахлу в кухнята и остави чантите от бакалията върху кухненския плот. Толкова рано сутринта навън беше по-студено от всякога[16]. Винаги бе обичала този израз.

Измъкна се от зимното си палто и се зае да разопакова чантите. Днешният ден в магазина щеше да е динамичен заради няколко вида занаяти, за които отговаряше, и по тази причина бе напазарувала рано. Слава богу, че бакалиите работеха по двадесет и четири часа.

След като подреди всичко, тя си наля чаша с кафе и седна на малката кухненска маса. Ранната сутрешна светлина проникваше през прозореца над мивката. От мястото си тя погледна покрай светло зелените завеси, опитвайки се да мисли за всичко, което трябваше да свърши през този ден, но накрая мислейки за обаждането на Мира от предната вечер.

Кръщелницата й бе прозвучала толкова разтревожена за нея. Ани се чувстваше виновна задето не се бе втурнала да отседне в Сборището, само заради Мира, но бе усетила нужда да отстоява своето. Дъскоф винаги пращаха всички горе в планините и на нея й беше писнало. Ако копелетата я искаха, по дяволите, трябваше да се опитат да я вземат. На нея не й беше непознато това как да използва магията си в битка.

Погледът на Ани се присви. Върху рафта над мивката, близо до малка саксия с миниатюрни розови цветя, които беше успяла да запази цяла зима у дома, имаше снимка на Мира от завършването на гимназията.

Кръщелницата й винаги е била красива и талантлива в толкова много неща. Беше много съпричастна, страничен ефект от това да си магьосница, и щеше да стане страхотен психолог, ако беше завършила училище. Ани винаги е била против брака й с Бен, още от самото начало. Беше усетила, че той не е за Мира. Беше споделила опасенията си, но не бе притиснала Мира. Това беше животът на Мира. Изборът на Мира.

Но дори Ани не бе подозирала, че Бен ще се окаже такъв глупак. Подло беше предал Мира, точно както и кръстницата й.

Ани затвори очите си, усещайки горчивия вкус на угризенията. Силно съжаляваше задето бе решила да уважи желанието на родителите й. Ако беше казала на Сборището за нея, Мира щеше да израсне с тренировките, от които се нуждаеше, и никога нямаше да бъде в такава опасност като сега.

Нейните родители просто искаха за нея нормален живот като човек без магия. Знаеха опасностите, които застрашаваха една въздушна магьосница, каквато Мира е имала съдбата да стане. Не са имали нищо лошо впредвид, както и Ани, но онази поговорка относно това как добрите намерения ти изкопават път към ада, беше вярна.

Тя се почуди на това колко се беше отдалечила Мира в Сборището. Не бяха разговаряли дълго по телефона предишната вечер. Ани вярваше, че Джак Макалистър ще предпази Мира от физически наранявания, но как се справяше тя психически, емоционално? Освен предната вечер, тя бе разговаряла с Мира още веднъж откакто бе в Сборището и Мира бе прозвучала студено по телефона, объркана и поразена от факта, че е имала семейство, което не е познавала.

Семейство, което Ани е скрила от нея.

Дали Мира я мразеше сега? Имаше това право, предположи Ани. Надяваше се, че Мира знае, че я обича като родна дъщеря. Една сълза се плъзна надолу по бузата й и тя я избърса.

Отвън на улицата имаше двама бодигарда, които Сборището бе изпратило да я наглеждат. Винаги носеше на мъжете топла храна и чай, но те все отхвърляха поканата й да влязат в дома или магазина й. Томас Монахан също беше изпратил най-добрите си тъкачи на защити, за да създават мощни протекции около къщата и бизнеса й. Тревожеха се за нея заради връзката й с Мира.

Но Ани се тревожеше само за Мира.

Един ден, когато всичко това свърши, тя щеше да опита да й се отплати задето бе скрила от нея. Само се надяваше, че Мира ще й прости.

Сърцето й натежа, както правеше от седмица насам, и Ани се изправи, остави чашата с кафе в мивката, грабна чантата и палтото си и се отправи към задната врата, за да започне деня си.

Токовете й не се подхлъзнаха по безупречно чистата пътека, която успя да създаде с магията си. Високи живи плетове растяха от двете страни на двора, скривайки онова, което правеше от не-магьосническите очи. Премахването на снега беше лесно за нея, след като се състоеше от вода. Тя го загряваше докато не се разтопи или просто го преместваше от двете страни на пътеката.

Тя стигна до алеята и колата си. Зеленият автомобил с двамата магьосници беше паркиран малко по-надолу. Помаха им както обикновено, но те не й върнаха жеста. Ани се намръщи, спускайки ръката си, усещайки нещо нередно. Присви очите си — имаше лек астигматизъм, — за да види по-добре.

Магьосниците бяха приведени в седалките си. Най-малко изглеждаха извадени от строя, най-много — мъртви.

А това не вещаеше нищо добро.

Чуха се стъпки на почистената пътечка зад нея. Двама мъже.

Адреналинът в нея се надигна и Ани издърпа нишка от магията си, когато се обърна да посрещне двамата вещери на Дъскоф. Единият владееше елемент земя, другият — огън.

Тя не им даде време за реакция. Заля ги с вода и я изстуди толкова бързо, че нито един от двамата не успя да отвърне. Замръзнаха на място.

След това се обърна, очаквайки още хора зад гърба си. Беше обичайна тактика. Първите бяха просто за отвличане на вниманието. Когато Дъскоф искаха да отвлекат силна магьосница, те я объркваха, превъзхождаха я.

Още двама се появиха зад ъгъла на гаража, магьосници на елементите вода и земя, и издърпаха нишки магия толкова бързо, че тя се уплаши, че няма да може да ги спре. С точните си рефлекси, тя издърпа няколко пъти от магията си и ги намокри, замразявайки ги солидно.

Дишайки тежко, тя се завъртя в кръг, в очакване на останалите. Нито един вещер не се изправи пред очите й… но нямаше начин да е довършила тази битка.

Един мъж в дълго черно палто пристъпи на алеята.

Като някакъв стрелец от улиците на Дедууд, Ани издърпа магията си и я насочи към мъжа, но той премести ръката си и водата пламна с внезапен проблясък от огън и след това се изпари. Тя опитваше отново и отново докато мъжът я приближаваше.

Той беше повелител на своя елемент. Никога не е усещала по-силен магьосник на огъня в живота си. Ани потърси възможности в съзнанието си, начини да го победи. Някои магьосници на водата можеха да манипулират водата в тялото на човек, но тя не притежаваше тази способност. Като не разполагаше с друга възможност, Ани пристъпи назад от него, удряйки се в един от мъжете, които беше замразила.

Докато той се приближаваше, тя успя да види лицето му по-ясно. Имаше груба красота с гъста, къдрава руса коса и сиви очи. Стефан. Цялата общност на магьосниците знаеше кой беше той. Стефан беше почти толкова добре известен като копелето, което беше баща му.

Той разпери ръцете си широко, сякаш поздравявайки стар приятел, и се усмихна.

— Ани, толкова се радвам да те видя.

Пламъци се разгоряха в двете му длани.

Той я прегърна.

Ани изпищя.

20

Джак се събуди, за да открие леглото си празно. Усещайки, че Мира е все още в стаята, той се обърна, оглеждайки се за нея. Тя стоеше облечена в нощницата си до прозореца, гледайки огрятата от утринна светлина морава.

— Мира? Какво правиш? Върни се в леглото.

Тя се обърна. Изражението й го накара да замръзне. Беше пребледняла и лицето й изглеждаше напълно вкаменено. Очите й бяха празни.

Той стана от леглото и отиде при нея. Ръцете й бяха студени под допира му.

— Скъпа, какво не е наред?

Тя се взираше дълго време преди най-накрая да премигне.

— Сънувах кошмар.

Джак я придърпа към себе си, но тя беше като вдървена. Той разтри ръцете й, опитвайки се да я стопли.

— Трябва да е бил много лош — промърмори като притисна бузата си в косата й. — Все още е рано. Върни се в леглото. — Искаше да я прегърне, да прогони този изгубен поглед от очите й.

Тя се отдръпна от него, примигвайки два пъти и то бързо. Една усмивка проблесна на устните й.

— Съжалявам. Наистина ме изплаши.

Сърцето му отново започна да бие.

— Понякога тренировките на магията може да причинят кошмари. Случва се често.

— Наистина ли?

— Когато за пръв път смутиш магията, съзнанието също може да се смути. Заради това кошмарите са проблем на младите магьосници. След като едва сега започна да тренираш, е нормално да ги сънуваш.

Тя потрепери.

— Беше много реално, сякаш наистина бях там.

— Магьосниците имат реалистични сънища. Освен това са предразположени и към спонтанни ярки сънища. Не мисля, че трябва да ти казвам колко е гадно да сънуваш ярки кошмари.

— Мисля, че току-що разбрах.

— Хайде. — Той я поведе обратно към леглото. Веднъж щом и двамата бяха под тежките одеяла, той я придърпа към себе си и започна да я гали, притискайки ръката си между гърдите й, за да покрие седалището на магията й. — Може да ми разкажеш за кошмара, ако смяташ, че това ще помогне.

— Не — бързо отговори тя. — Просто искам да го забравя. — Придърпа ръката му до устните си и целувка опакото й. — Но благодаря.

— Добре. — Той погледна към часовника. Сгушена срещу тялото му, тя най-накрая започна да се стопля. Беше осем часа сутринта. Разполагаха с още половин час, преди да станат и да започнат да тренират.

И го прекараха точно по този начин.

Мира протегна ръката си и помогна на Джак да се изправи. Джак се вдигна с гримаса и протегна гърба и врата си. Беше му сритала задника и се чувстваше виновна.

Беше поел тренировките й от Серена, смятайки, че е време да се концентрира повече върху защитната магия, която беше негова специалност. Бяха се върнали в склада, където той беше наредил да се поставят килими по пода. Тя напредваше, въпреки че й беше трудно да се концентрира заради следите от съня, които я потискаха. И все пак успяваше да победи Джак всеки път, щом той се изправеше срещу нея.

Джак й беше казал, че е било само един кошмар и тя отчаяно искаше да му повярва. Алтернативата беше твърде ужасна за обмисляне.

— Сега ще добавя от своя огън. — Джак се бе държал сериозно през целия ден относно тренировката й, карайки я да изпробва нови неща, да издърпва от магията си по всякакъв начин. Възнамеряваше да я научи да използва нови отбранителни техники. Тя беше благодарна за неговата концентрация, защото я споделяше. Нещо се надигаше. Можеше да го усети. И беше нещо лошо.

— По какъв начин се защитава въздухът срещу огъня, Джак? Въздухът само кара огъня да се разгори по-силно и по-ярко.

— Помисли за момент. От какво се нуждае огънят, за да се запали?

Тя внезапно разбра.

— О.

Джак кимна.

— Отбранителната магия прилича много на играта камък-ножица-хартия, въпреки че това е доста измамливо описание. Много от тази магия зависи от индивидуалните способности на магьосника, от това колко е креативен и бърз, и какво е нивото му на мощ.

Той изопна ръката си и формира една огнена топка. Тя бързо се разрасна, карайки Мира да издърпа нишка от магията си и да я използва, за да обгърне топката в балон и да изсмуче всичкия въздух от нея. Отне й много концентрация, но тя най-накрая успя да угаси огнената топка.

— Добре. Много добре, Мира.

Тя се усмихна, горда от себе си.

— Сега нека опитаме докато не стоя мирно и не те чакам.

Усмивката й се изпари.

Отново и отново те тренираха. Джак правеше огъня по-голям, по-малък, хвърляше го през стаята и го запращаше право към нея. Накрая Мира можеше да усети и угаси огъня със затворени очи. Но докато овладее тази способност, тя се почувства изтощена и получи ужасно главоболие, но трудната тренировка по магия успешно беше премахнала и последните следи от кошмара от съзнанието й.

Джак я гледаше през стаята с непогрешима жар в очите си, когато тя се наведе и обгърна коленете си с ръце, дишайки тежко от преследването на огъня из стаята. Той се промъкна към нея и притисна гърба й в стената зад нея. Джак я прикова там с ръцете си от двете страни на главата й и се взря внимателно в нея.

Тя премигна.

— Ъм. Имаш ли да ми казваш нещо, Джак?

— Само, че смятам, че си невероятна, красива, умна и секси.

Тя усети, че се изчервява от комплимента.

— Имаш ли още прилагателни, които искаш да добавиш?

— Гледах те как посрещаш всяко предизвикателство, което се изправя пред теб през последните няколко седмици. Нито веднъж не изхленчи, нито веднъж не изскимтя. В този период от време придоби толкова магически знания, колкото някои магьосници научават за години.

— Мм, благодаря. — Никога не бе знаела какво да прави с комплиментите. — Мотивирана съм, нали знаеш?

Гласът му се понижи съблазнително.

— Споменах ли секси частта? Красивата част? — Той се наведе към нея и нежно допря устните си до нейните. Мекото докосване накара тялото й да се оживи от допира му. Той допря челото си до нейното. — По дяволите, Мира. Мисля, че аз… — Не довърши. — Много ме е грижа за теб. И няма начин да допусна да използваш отбранителната магия, която научи. Крейн и неговите слуги ще стигнат до теб само през трупа ми.

Тя се усмихна на страстната покровителствена нотка в гласа му.

— Е, това е последното нещо, което искам, Джак, защото мен също много ме е грижа за теб.

Нещо тъмно се раздвижи в очите му.

— Последна задача за деня. Отблъсни ме. Аз съм врагът. Бори се с мен.

Тя поклати отрицателно глава.

— Не, свърших за днес. Вероятно вече имаш десетина синини…

— Направи го.

— Не.

— Направи го.

— Не!

Очите му се превърнаха в ужасен нюанс на червеното и изглежда огън запламтя в дълбините им.

— Направи го Мира — изръмжа той тихо.

И тя го направи.

Джак полетя назад на една страна и се приземи на задника си на около три метра разстояние. Не помръдваше.

Глупак! Мира изтича до него и коленичи от едната му страна. Очите му бяха затворени.

— Джак? Добре ли си?

Той отвори очите си и легна върху нея толкова бързо, че тя дори не успя да ахне от изненада.

— Чудесно съм… вече — измърмори той, точно преди устните му да се сведат върху нейните.

Устата му я целуваше, а коляното му се промъкна между бедрата й. Болките на Мира от деня, главоболието, всичко избледня под докосването му. Тя остави ръцете й да си поиграят върху широките му рамене, позволи на пръстите й да се увият в копринената коса на тила му, докато Джак я целуваше.

Тя го обичаше.

Никога нямаше да му го каже, но го обичаше. Нямаше какво да направи относно това. Чувствата я бяха връхлетели като тир.

Джак плъзна ръката си под ризата й и отри палеца си в кожата на талията й, карайки я да потрепери. Тя го избута, принуждавайки го да легне по гръб, така че да може да го възседне. Устата й се движеше върху неговата, когато тя повдигна подгъва на ризата му с желанието да го целува по гърдите.

Той обхвана лицето й в ръцете си, преди тя да успее да сведе устните си към него.

— Мира…

Точно тогава някой отвори вратата. Томас пъхна главата си вътре. Той съзерцава сцената за момент, преди да проговори.

— Радвам се да видя, че тренировката протича добре.

Мира се изправи и се изтупа от прахта, докато Джак се изправяше на крака.

— Мира, трябва да говоря с теб — каза Томас. Той дари Джак с многозначителен поглед. — Насаме.

— Добре. — Тя погледна към Джак, преди да се отправи с Томас към вратата.

Те вървяха към кабинета му, без да продумат. Той имаше мрачно изражение, което накара целия ужас, който Мира изпитваше заради кошмара предната нощ, да се завърне, уцелвайки я право в слънчевия сплит.

— Томас, аз…

— Не и преди да стигнем до кабинета ми.

Най-накрая достигнаха назначението си и той затвори вратата зад тях. Тя потъна в един от кожените столове. Той седна на ръба на бюрото си и притисна основата на носа си с палеца и показалеца си.

Мира се обгърна с ръце. Фокусира погледа си върху един от краката на бюрото.

— Сънувах кошмар миналата нощ. Сънувах, че могъщ вещер е хванал Ани. — Тя направи пауза, пое си дълбоко въздух и вдигна поглед към лицето на Томас. — Просто ми кажи, Томас.

Томас само вдигна поглед. Всичко бе изписано на лицето му.

Студен повей на вятъра премина през стаята, резултат от внезапно появилите се неконтролируеми емоции на Мира. Отчаянието избледня, докато Мира не се почувства сякаш направена от дърво.

— Кажи ми повече.

— Преди около петнадесет минути получихме куриер, пратен от Стефан, осиновеният син на Уилям Крейн. Знаеш ли кой е Стефан?

Тя кимна.

— Той е много силен магьосник на огъня. Очевидно е убил двамата пазачи, които изпратихме, и е отвел Ани от дома й тази сутрин, докато е отивала на работа.

Мира си пое въздух на пресекулки. Би трябвало да има милиони въпроси, но умът й бе абсолютно празен.

— Ани е стръв. — Той направи пауза. — За теб.

Тя се насили да мисли през вцепеняващата мъгла, в която се препъваше.

— Казваш, че Дъскоф са се свързали с теб?

— Изпратиха снимки.

Мира преглътна с усилие, чувствайки се отвратително. Снимките трябва да бяха лоши.

Томас продължи със сух тон, но Мира можеше да чуе трептенето на емоциите зад него.

— Била е изгорена от Стефан. Нуждае се от медицинско лечение. Плюс това казаха, че ще я убият, ако не се предадеш до двадесет и четири часа.

Мира остави цялата информация да проникне до съзнанието й. Нейният живот за този на кръстницата й.

— Няма да го направиш — нареди той.

Вцепенението й се превърна в груба ярост. Тя се изправи и още един повей на въздуха премина през стаята, разхвърляйки листовете по бюрото на Томас. Дългата му, тъмна коса се изви около главата му, но мрачното му изражение не се промени.

— Няма да ми казваш какво да правя, Томас. Ани е единствената майка, която някога съм познавала. Няма да я оставя да умре в хватката на Крейн, за да спася себе си. Няма да позволя на Крейн да отнеме още някого от родителите ми.

— Трябва да се успокоиш. Нямам намерение да оставя никоя от двете ви да умре. Моля те, седни.

Тя остана права, скръствайки ръце на гърдите си.

— Зная, че гориш от желание за битка и ще получиш всичко, което искаш, след като се приспособиш, но сега трябва да постъпим разумно. Имаме ресурсите да посрещнем това предизвикателство, ако предугадим ходовете им.

Томас очевидно можеше да мисли за това много по-ясно от нея. Тя искаше само да тръгне веднага. Да направи всичко, за да върне обратно Ани в безопасност.

— Не си готова да се биеш с вещери, Мира, съжалявам.

— Готова съм, Томас. Победих шестима от тях в апартамента на Джак.

— И едва не се самоуби.

— Тренирах. Изминах дълъг път от тогава. Сега имам повече контрол.

— Не си готова. Довери ми се.

Тя постоя известно време, кипяща от гняв, преди да се развика:

— Ще бъда част от всичко, което предприеме Сборището, Томас!

Той не каза нищо.

Бриз, едновременно от нетърпението и гнева й, разроши косите им.

— Томас, сериозна съм. Третираш ме така, сякаш съм направена от стъкло. Също като Джак. По-силна съм, отколкото смятате и двамата, и няма начин да не накарам Крейн да си плати за всичко, което ми причини. Сега искам думата ти, че ще бъда част от всичко, което организира Сборището. Изборът е мой. Животът е мой. Ани е моя кръстница.

Томас се взря в нея за дълъг момент.

— Ти определено си дете на Хоскинс и Монахан. Имаш обещанието ми.

— И не искам Джак да знае нищо за това — добави тя. — Нито дума.

Шок и гняв се разляха по лицето на Томас за момент, но се овладя бързо, оставяйки познатата безизразна маска да се настани върху чертите му.

— Защо? Той може да помогне.

— Толкова е покровителствен. Ще ме спре или ще застане на пътя ми. Ще бъде много по-лесно, ако не знае.

— Това е грешка.

Тя поклати глава.

— Обещай ми като братовчед, Томас. Като семейство. Каза, че ще направиш всичко за мен. Закле се.

Томас затвори очи и въздъхна пораженчески.

— Събрах ви с основание. Той е най-добрият, който може да те защити, Мира. Би дал живота си, за да те предпази.

— Да, знам. Това е проблемът.

21

Денят изгря студен и мрачен. Тя излезе от лимузината на някаква модерна улица в Ню Йорк. Мира никога не бе посещавала това място, не знаеше нищо за него, но не обръщаше внимание на заобикалящата ги среда в момента. Най-доброто, което можеше да направи, беше да забележи ширналата се заснежена площ на Сентръл парк, който се намираше от другата страна на улицата. Или поне подозираше, че е Сентръл парк. Беше наистина огромен парк във всеки случай. Бяха в апартамента на Томас, не много далеч от Дъскоф Интернешънъл.

Мира погледна към просветляващото небе, дъхът и излизаше бял, заради студения въздух. Беше се измъкнала от леглото на Джак през нощта. Той скоро щеше да се събуди и да открие, че я няма, но не възнамеряваше да мисли за това точно сега.

Томас постави ръка в долната част на гърба й и я поведе към сградата, покрай пазача, човека на бюрото и към асансьора. Няколко магьосници ги следваха. Повече щяха да се присъединят към тях.

Ню Йоркската квартира на Томас беше всичко, което Мира очакваше — дървени подове, скъпо обзавеждане, огромни прозорци от пода до тавана с изглед към парка. Беше красиво, но Мира забелязваше очевидното. Всичките й мисли бяха насочени към Ани.

Тя свали палтото си и един от придружаващите ги магьосници го пое от нея, отнасяйки го някъде. Тя се отпусна върху дивана на Томас и се загледа през прозореца. Зад нея телефона звънна. Томас вдигна и говори с приглушен тон с човека от другата страна.

Томас я приближи, след като затвори. Тя не си направи труда да погледне към него.

— Знаят, че сме тук. Казаха в 16:00 в Дъскоф Интернешънъл. Предлогът е, че ти си съгласна да размениш живота си за този на Ани, но всички ние знаем, че няма да стане по този начин. Тук сме, за да се бием. Те го знаят достатъчно добре. Ще направят всичко възможно, за да те отделят от нас. Трябва да бъдем готови.

Мира само кимна и продължи да се взира през прозореца. Едно любопитно усещане за сила я покри, чувство на увереност. Целият й страх беше заключен някъде дълбоко в нея. Не можеше да си позволи да се страхува точно сега, не и когато Ани беше с Крейн и се нуждаеше от медицинска помощ. Нямаше време за губене в чувства, които нямаше да помогнат, нямаше да сторят нищо, с което можеха да си върнат обратно Ани. Всичко й изглеждаше кристално ясно.

— Къде се намира Дъскоф Интернешънъл от твоя апартамент? — попита тя спокойно Томас.

— На пет пресечки северно от тази сграда.

— Благодаря. — Тя се изправи и тръгна надолу по коридора, търсейки тихо място.

— Мира? Къде отиваш?

Тя се обърна.

— Аз съм магьосница. Време е да започна да се държа като такава.

— Трябва ли да се тревожа за теб? Изглеждаш прекалено спокойна.

— Няма нужда да се тревожиш, Томас. — Мира се обърна и продължи надолу по коридора, откривайки една от спалните в края на апартамента. Тя седна с кръстосани крака по средата на леглото, затвори очи и остави съзнанието си да потъне дълбоко, докато накрая вече не можеше да усети физическото си тяло.

Чу леко „поп“, когато съзнанието й се освободи, и го насочи извън стаята, към основната част на апартамента.

Нейната осведоменост идваше от самия въздух и можеше да насочи вниманието си накъдето реши. Регулира звуците от магьосниците в апартамента на Томас, така че да избледнеят и да долови силната врява от улицата, Мира се обърна на север и потърси сградата на Дъскоф и Ани.

Тъмно сивата сграда стоеше на ъгъла на голямо кръстовище. Висок, широк, гравиран, гранитен знак отпред я обозначаваше като сградата, която тя търсеше. Въпреки че беше събота, много хора се разхождаха по улицата пред двойните стъклени врати. Мира се опита да насочи съзнанието си към сградата, но не можа да премине през тежките бариери около нея.

Защита.

Беше забравила, че сградата на Дъскоф сигурно ще има сериозни защити около себе си. Спомни си какво й бе казал веднъж Джак. Бариерите могат да пропускат не-магьосници, но не и всеки възрастен магьосник. Никаква магия, освен тази, която тъкачът на защити е решил, че е безопасно да премине.

Това означаваше, че тя определено бе блокирана. Не беше безопасна за тях.

Мира се плъзна по бариерата, откривайки нещо като спойка в магията. Проследи я. Може би можеше да открие някакъв недостатък, грешка или задна врата. Според Томас това бяха открили разрушителите на защити в апартамента на Джак. Напълно перфектните защити бяха щастлива случайност. Някои защити бяха по-добри от други, но никой магьосник не можеше да изгради напълно солидна бариера.

Тази защита изглеждаше перфектна.

Изследва я сякаш с часове, но не откри нищо. Мира търси, докато не почувства в нея да се надига отчаяние. Изглежда никъде нямаше недостатъци в гладката магическа барикада или по идеалната спойка.

Точно когато щеше да се признае за победена, тя откри микроскопична пукнатина в основата на южната стена. Отначало я бе пропуснала, защото беше толкова малка. Мира се върна към нея и я разчовърка със собствената си магия, опитвайки се да я разшири, но тя се възстановяваше бързо. В края на краищата беше безтелесна; не можеше и да се надява на такъв успех.

Подхождайки по друг начин, тя натискаше и стискаше, докато не прокара съзнанието си през миниатюрната пролука в сградата. Усети съзнанието си да се просмуква като лепкава течност.

Сега, да намери кръстницата си.

В момента, в който се фокусира върху Ани, Мира изпита някакво спиране, като че ли самото мислене за нея имаше някакъв вид магическо привличане. Кръстницата й бе държана в някакъв склад някъде в Дъскоф Интернешънъл.

Ани лежеше по очи върху походно легло. Червено-черни мехури от изгаряния покриваха гърба й там, където дрехите й бяха възпламенени и изгорени. Тръпки разтърсваха тялото й или от студа, или от нараняванията.

Размерът на щетите, които бяха причинили на Ани, зашемети Мира и я остави, без да може да отреагира… миг преди да се изпълни с абсолютен гняв. Мира можеше да почувства как физическото й тяло трепери от него в спалнята на Томас.

Мира опита нещо, което не беше пробвала до сега. Тя изтегли нишка от магия и създаде топъл бриз на това отдалечено място. Той погали Ани, докато не спря да трепери.

Ани се надигна, мръщейки се на болката, която й причиняваше движението.

— Мира? — прошепна тя.

Мира можеше да усети сълзите, които се спускаха по физическите й бузи, но нямаше начин да й отговори. Вместо това създаде друг устойчив бриз в стаята, стопляйки въздуха. Само това можеше да стори.

Остави се да се понесе извън стаята, проучвайки сградата и мястото, на което държаха Ани. От гледката през прозореца можеше да каже, че е някъде на високо. Откривайки лобито и асансьора, откри със сигурност на кой етаж е.

Най-накрая стигна до голяма заседателна зала. Двама мъже стояха близо до дългата маса в средата. По-възрастният мъж беше с гръб към Мира. По-младият, красив мъж веднага разпозна като Стефан. Докато двамата мъже говореха тихо, тя забеляза, че образът на Стефан има брутална страна, която той не позволява светът да види.

Това беше мъжът, който бе отвлякъл Ани и я бе обгорил.

Гневът на Мира пламна и Стефан вдигна рязко глава. Той постави ръка на рамото на по-възрастния мъж, помагайки му да седне на стола, а след това обиколи стаята, оглеждайки тавана. Знаеше, че не са сами.

Беше ли раздвижила въздуха по невнимание или просто Стефан бе чувствителен към чуждата магия?

Нямаше време да се чуди. Стефан отметна китката си и всичко, което Мира видя, вкуси и усети, бе огън. Съзнанието й се върна обратно в тялото, карайки я да се задъха. Медният аромат на обгорена кръв изпълни ноздрите й и упоритото чувство, че е обгорена се задържа върху кожата й. Докосна лицето и гърдите си, уверявайки се, че не е била изгорена наистина, но всичко бе илюзия.

Тя се свлече на една страна и затвори очи, а сърцето й биеше диво. Краката й бяха изтръпнали и тя страдаше от игличките. Когато сърцето й се забави до приемливо ниво и болката в краката й намаля, Мира отвори очи. Знаеше къде в сградата държат Ани, както и какво трябва да направят. Нямаше да чакат докато стане време за срещата и битката.

Щяха да ги изненадат преди това.

Плъзна се от леглото, отиде в другата стая и разказа на Томас.

— Забравяш за защитата, скъпа — каза Томас. — Ще спуснат защитата преди 16:00, за да можем да влезем. Не можем да пробием, преди да настъпи този момент, дори и най-добрите ни разрушители на защити да работят нонстоп до тогава. Трябва им повече време.

— Но аз знам къде е пукнатината в защитата, Томас. Така влязох. Тя е тънка пролука в основата на най-южната стена, но може би ще може да бъде използвана с правилната магия. Знам точно къде се намира.

— Уоу, успокой се. — Той я хвана за ръката и я поведе да седне на дивана. — За какво говориш?

— В спалнята аз просто… не знам… пътувах до Дъскоф Интернешънъл. Исках да разбера дали мога да засека Ани. Налетях на защитата, но след като прекарах известно време, проучвайки спойката, открих малка цепнатина и проврях безплътното си съзнание през нея.

Томас размени поглед с магьосник, който стоеше зад дивана. Беше висок 1,90, рус и с телосложението на танк. Мира мислеше, че името му е Брандън или Браян, или нещо от сорта.

— Тя е силна — каза Брандън или Браян.

— Първо, невероятно е, че си успяла да го направиш. — Томас поклати глава с недоверие, изпращайки разпуснатата си коса да се плъзне през раменете му. — Но е станало, защото притежаваш магията на въздуха. Нуждае се само от най-малките пукнатини, за да се промуши. Да проникнеш вътре физически е нещо напълно различно.

Мира затвори очи за момент от безсилие.

— Спри да ми казваш какво не може да бъде направено, Томас. Ако мога да дам на разрушителите на защити точното място на дефекта, не могат ли те да му въздействат, докато не се разшири?

Томас прокара ръка през косата си.

— Андреа?

Добре облечена червенокоска, която се беше облегнала на стената на фоайето с кръстосани ръце, проговори.

— Може би.

— Мира, това е Андреа, най-добрата ни тъкачка и разрушителка на защити.

Червенокоската се усмихна. Мира остави призрак на усмивка да премине по устните й в отговор. В момента нямаше време да създава нови приятелства.

— Опитай — каза Томас.

Джак прекоси коридора към кабинета на единствения човек, който можеше да знае къде са изчезнали Мира и Томас. Беше се събудил в студено, празно легло и със знанието, че Томас, Мира и петнадесетте най-силни магьосници — без него — в Сборището ги няма.

Гневът правеше магията му неспокойна, караше искри да прескачат от пръст на пръст, когато не ги подтискаше активно.

Миналата нощ Мира го бе целунала, бе се сгушила в него, за да заспи… а след това го бе оставила по някое време сутринта, за да се предаде на Крейн. Беше сигурен в това.

Беше й повярвал вчера, когато му каза, че срещата в кабинета на Томас е била от личен характер. Беше му казала, че е заради семейството й. Беше подтисната и унила цяла вечер, но той го отдаваше на кошмара й. Сега Джак подозираше, че по неясни причини Томас му бе отнел Мира.

Страх премина през него. Беше ли Томас в съюз с Крейн? Не. Разтърси рязко глава, за да се отърве от идеята. Невъзможно. Но каква друга причина би могло да има Томас да отведе Мира и да го остави, когато на него бе възложено да пази Мира?

Стигна до кабинета на Ингрид и се изправи в рамката на вратата, наблюдавайки я как разгръща листовете по бюрото си.

Тя вдигна поглед, зърна го и въздъхна.

— Кажи ми.

Тя поклати глава.

— Не мога. Съжалявам.

Той се приближи до нея.

— Кажи ми.

— Не мога да ти кажа нищо. Губиш си времето.

— Ингрид, обичам я.

Тя извърна поглед.

— Така ми е наредено, Джак.

Джак я хвана за раменете и я накара да вдигне поглед към него.

— Обичам я, Ингрид — повтори той. — Не ми го причинявай, моля те.

Ингрид въздъхна, изпсува и омекна.

— Стефан е отвлякъл кръстницата, за да измъкне Мира. Държат я в Дъскоф Интернешънъл. Мира отиде с останалите, за да опитат да си я върнат. — Тя направи пауза. — Какво възнамеряваш да правиш?

— Ще се уверя, че е в безопасност. Ще убия всеки, който застане на пътя ми.

Тя кимна бавно.

— Това е добър план. Прост. Брутален. Ефективен. Лесен за помнене.

— Така мисля.

— Не ти казаха, защото… Джак? Джак?

Той вече бе тръгнал за Ню Йорк.

Мира изкара впечатляващо ускорен курс по тъкане и разрушаване на защити с Андреа, магьосница на земята. Очевидно само земните магьосници можеха да създават и развалят защити, защото всичко се извършваше с растения и отвари, и неща, които оставаха загадъчни мистерии за Мира.

Тя и Андреа изготвиха операциите в кухнята на Томас, използвайки дузина малки шишенца и стъкленици с различни течности и прахове. Изглеждаше по-сложно от час по химия.

Донесоха проба от защитата, в която Мира бе открила пролука около сградата на Дъскоф Интернешънъл, нещо като метафизично копие, и изпробваха различни комбинации от отвари, за да я сринат. Мира помогна като описа структурата на цепнатината. Тя бе единствената, която знаеше, след като се бе провряла през нея. Андреа и друг земен магьосник на име Девън се опитваха да я използват.

Най-накрая, в 14:00 нещо в кухнята гръмна. Не голям гърмеж, само малък. Достатъчен, за да накара ушите на Мира да заглъхнат.

— Бинго — заяви Андреа.

Томас влезе в кухнята.

— По дяволите, добра си, Андреа.

— Да, такава съм. Заслужавам повишение — отговори тя, радостно усмихната. — Въпреки това трябва да кажа, че се случи заради Мира. Без знанието за непоследователност и местоположението на прореза, нямаше да успея да проникна вътре.

— Значи отиваме? — попита нетърпеливо Мира.

— Тръгваме след пет минути — каза Томас силно, докато издърпваше Мира на една страна. Всички скочиха да се приготвят за заминаване. — Слушай, относно Джак. Мисля, че трябва да знаеш, преди да се впуснем в това…

Тя вдигна ръка, за да го спре.

— Точно сега не мога да мисля за него. Чувствам се зле, че го оставих, а е важно да съсредоточа цялата си концентрация върху това да измъкна Ани.

Той стисна устни.

— Добре. Просто искам да знаеш, че винаги ще имаш място в Сборището. Винаги ще имаш работа при нас. Когато това приключи…

— Имаш предвид, ако не ни убият — добави тя.

Той наклони леко глава.

— Ако не ни убият, имаш дом и кариера, които те очакват в Чикаго.

Тя стисна рамото му.

— Благодаря ти, Томас. Ако оцелеем днес, ще обмисля офертата ти.

— Можем да използваме някой като теб. За последните няколко седмици стана невероятно силна, така че не те каня само защото си част от семейството. Каня те, защото скоро ще можеш да сриташ сериозно някои магически задници и те искам на своя страна.

Мира се усмихна и го прегърна.

— Радвам се, че си ми братовчед, Томас.

— Сега вече говоря като братовчед. Знам, че трябваше да те вържа и да те заключа в банята, за да ти попреча да дойдеш с нас и дори и това нямаше да свърши работа заради магията ти. Така че те зачислявам при Браян — той посочи към русия магьосник с телосложение на танк. — И Крейг, и Алекс — той посочи към още двама магьосника с телосложение на танкове.

— Томас…

— И Джеймс — той посочи добре изглеждащ магьосник с къдрава, късо подстригана, златисточервена коса, очила и сила, която се излъчваше от него. Джеймс беше магьосник на елемента земя, можеше да го усети. Силен при това.

Тя започна да протестира, но той постави пръст на устните й.

— Не. Нито дума. Ти остави Джак. Това означава, че аз казвам с кого ще отидеш. Няма да напускаш погледа им. Разбра ли?

Тя кимна.

Томас въздъхна.

— Ще ми се Джак да беше тук.

Мира искаше същото, но не го каза.

Разполагаха с елемента на изненадата, докато не се оказаха в сградата. Когато защитата падна, всички магьосници в сградата на Дъскоф го знаеха.

Мира покри ушите си с ръце, когато Томас и Андреа използваха отварата, за да разрушат защитата. Изплющя като тежък кабел на мост, който се е скъсал.

Томас бе довел петнадесетте най-добри и най-надарени от Сборището, но още магьосници се присъединиха към тях в Ню Йорк. Всички се бяха събрали в апартамента на Томас през деня, примъквайки се по двама и трима. Той ги раздели на групи и ги инструктира, преди да тръгнат, за да разрушат защитата. Докато те бяха заети да пробиват защитите на Дъскоф, магьосниците напускаха апартамента му един по един, за да не привличат внимание.

Дори след като прикритието им бе унищожено, Томас изпрати магьосници със специална задача да свалят наблюдението от сградата, така че Крейн и слугите му да не знаят къде точно в сградата се намира всеки от тях.

На следващата група бе наредено да се заемат с вещерите, които щяха да се втурнат да защитават сградата. Тези магьосници бяха първата им линия на защита… е, в този случай — на атака. Сега Дъскоф щяха да се защитават.

На Мира това много й харесваше.

Останалите магьосници от Сборището нахлуха от няколко различни места по приземния етаж, след като Томас потвърди, че охранителните камери са свалени.

Мира и нейните хора влязоха през странична врата, която отвеждаше към дълъг коридор с множество врати от двете страни, които водеха към кабинети и конферентни зали. Обувките им не издаваха звук по мраморния под, макар че Мира бе убедена, че всеки може да чуе колко шумно бие сърцето й, докато напредваха.

Хубавото беше, че Дъскоф бяха принудили единствения си магьосник на въздуха да се самоубие, така че поне не можеха да кажат къде се движат Мира и пазачите й. Лошото беше, че Мира нямаше достатъчно опит със способностите си, за да отдели съзнанието си докато е нервна и разсеяна и затова не можеше да каже къде се движеха те.

Друго хубаво нещо беше, че битката щеше да протече в сградата на Дъскоф, далеч от вниманието на всеки не-магьосник.

Напредваха надолу по коридора възможно най-тихо. Целта им беше да стигнат до четиридесетия етаж. Там бе заключена Ани.

По-нататък по коридора се чуваха звуци. Мира и пазачите й се скриха в празни стаи, но никой не се зададе по коридора. Мира предпазливо надникна през рамката на вратата. Звуците сякаш идваха от фоайето в края на коридора.

Е, по дяволите. Трябваше да минат от там, за да стигнат до главното стълбище или асансьора.

Магьосникът до нея, Джеймс, изпълзя от стаята и се запромъква по коридора. Махна им, когато сметна, че е безопасно. Заедно достигнаха до края на коридора. От фоайето се чуваха силни гласове, викове и звуците от вече започнала схватка.

Мира се наведе и надникна зад ъгъла на коридора, където започваше лобито. Магьосниците от Сборището се биеха с вещерите, но метафизичните им задници биваха сритвани. Нуждаеха се от помощ. Освен това…

— Трябва да минем през тях, за да стигнем до Ани — Мира прошепна на Джеймс. Имаше ли нотка на паника в гласа й? Мамка му.

— Тогава да вървим — отговори пламенно Джеймс. Магията му се носеше от него на вълни от силна, унищожителна сила. Мира можеше да каже, че той едва се въздържа да не пусне цялата си буйна, изобилна магия на свобода.

Мира си пое дълбоко дъх. Можеха да го направят. Тя можеше да го направи. За доброто на Ани, и за собственото си добро, трябваше да го направи.

Нямаше да трепери от страх. Щеше да влезе там като могъщата магьосница, в която се бе превърнала, и да ги накара да се боят от Богинята.

Беше време за действие.

— Добре. Готови ли са всички? — прошепна тя на мъжете до себе си.

Браян и Джеймс кимнаха. Не можеше да види останалите, но никой не възрази.

Стомахът й се изпълни с нервни пеперуди, но под това се намираше абсолютната решителност на Мира да измъкне Ани жива.

Мира затвори очи и изтегли нишка от силата си, доста голяма, и я приготви. Около себе си чу и усети как мъжете приготвяха магиите си.

Изправи се от свитата си поза и пристъпи зад ъгъла, носейки буря със себе си. Надигна се нежен вятър, но стана по-силен и по-бърз. Той надипли палтото й и развя косата около главата й, докато не заприлича на Медуза[17]. Адреналин нахлу в тялото й, но направи всичко възможно да поддържа аура на опасна самоувереност. Дори се напери малко.

Имаше около тринадесет вещера в лобито и само няколко от магьосниците от Сборището бяха останали на крака.

Щом вятърът се изви, всички очи се обърнаха към тях. Не можеше да направи номера с торнадото както в апартамента на Джак, защото ефектът можеше да я остави в безсъзнание и защото не можеше да е сигурна, че няма да нарани някой от своите хора.

Вещерите имаха надмощие. Пазачите й се включиха и битката започна около нея, но тя продължи да върви, без да се поколебае. Вървейки към тях, тя вдигна ръка и запрати един от вещерите назад, удряйки го в стената, когато усети надигане на сила в него. Друг се опита да хвърли огън по нея, но тя изсмука въздуха от него, както я бе учил Джак. Един от вещерите я потопи във вода. Тя усети как става все по-студена и по-студена, но изви топъл вятър около себе си, изсушавайки кожата, косата и дрехите си, преди вещерът да успее да я замрази.

Мира запази надмощието си над тях, но сега те отстъпваха. Един по един, усещайки как силата й се надига в нея, тя запрати вещерите назад, за да ги махне от пътя си.

Почувства се почти замаяна. Сега вече разбираше силата на въздуха. Никой не можеше да победи въздуха. Беше твърде необятна, твърде гъвкава и лесна за манипулиране от магьосницата, която я притежаваше.

Кой можеше да се изправи срещу нея?

Никой, ето кой.

Нова сила потече по кожата й — тъмна и силна. Земна магия. Заклинание изтъкано от самата магия на земята. Нишката се изви от дребна руса вещица от дясната й страна. Мира се обърна точно навреме, за да блокира порива на енергията й със стена от въздух, разсейвайки заклинанието, преди да успее да я достигне.

— Хайде, момчета — извика въодушевено тя. — Само толкова ли можете? Мога да го правя цял ден!

Нещо удари гърлото й. Тя замлъкна и протегна ръка, за да усети острия предмет, забит във врата й.

22

О, това никога не е на добре.

Остра болка пробягна през вените й, преливайки бързо в замаяна, вцепенена празнота. Изведнъж се почувства увита в памук, умът й, тялото й… всичко. Вятърът в стаята спря и тя чу хора да се радват и да пляскат, сякаш някъде от далеч.

Мира се свлече на колене, опитвайки се да изтегли още една нишка. Усещаше ума си мъгляв. Мисленето беше като да се опитва да вземе зрънце пясък с подути пръсти.

Без въздушната й магия, която да ги предпазва, магьосниците от Сборището, с които дойде, бяха незащитени. Имаше напрегнат момент тишина след аплодисментите, преди около нея да се възцари хаос.

Някакъв мъж тръгна към нея. Какафонията, която я заобикаляше, намаля, докато можеше да чуе само звука от кожените му обувки по полирания под. Те сякаш отекваха в ума й. Той спря пред нея и тя с усилие вдигна поглед.

Стефан.

Той я обиколи още веднъж, тананикайки си песента „Behind Blue Eyes“, и очевидно наслаждавайки се на безпомощността й.

О, моля те.

Гняв се надигна в нея, но беше безсилен. Не можеше да достигне магията си. Той я бе упоил с нещо, което правеше невъзможно да достигне седалището на магията си. Чувстваше се вцепенена, слаба. Не можеше да помръдне крайниците си. Дори способността да движи главата си отслабваше. Мира се опита да проговори, но от гърлото й излезе само неразбираемо бълбукане.

Стефан се засмя тихо. Това беше красив смях, като прекрасно кадифено прошепване върху кожата й.

— Да не би да си мислеше, че магията на въздуха е непобедима, ma jolie sorciere[18]? — Той изцъка с език. — Магьосницата е толкова добра, колкото е добра способността й да владее силата си. Това означава, че дори магьосница като теб може да бъде победена. И все пак добре ни изненада днес. Признавам ти го.

Той продължи да си тананика, оставяйки я да види с очите си какво се бе случило в лобито. Около нея магьосниците от Сборището падаха от Дъскоф един по един. Крейг бе повален. След това Браян. След това Джеймс.

Камък. Ножица. Хартия.

Стефан я принуди да гледа всичко, заедно с дразнещия звук от обикалящите му стъпки и малката му песничка.

Мисловният й процес изглеждаше бавен и объркан, макар че умът й изглежда се проясняваше с всеки следващ момент. Въпреки че й се искаше, тя не можеше да се бори, когато Стефан я издърпа на крака и я вдигна, вземайки я на ръце като любовник. Кожата й се опита да се отдели и да избяга без нея при интимното докосване до тялото му.

— Не ми харесва, когато хората се опитват да наранят Уилям Крейн, Мира — прошепна Стефан, докато я носеше през лобито към асансьора. — Той е единственият баща, когото познавам. Затова разбирам отчаянието ти да помогнеш на кръстницата си. Не те виня за това.

Е, това смъкна товара от плещите й.

Те пътуваха до четиридесетия етаж и той я понесе по празните коридори на Дъскоф Интернешънъл, покрай блестящото сребро и злато на офисите и рецепциите и в дълга заседателна зала. Мокър бар и огледало покриваха едната стена, а дълга маса с въртящи се столове се издигаше в центъра. Прозорците гледаха към Ню Йорк.

На стол в далечния край на масата стоеше мъж. Възрастният господин се обърна, когато Стефан влезе в стаята. Мира зърна лицето му, преди Стефан да я остави върху масата.

Крейн.

— За какво е цялата врява? — поиска да узнае Крейн.

— Томас и магьосниците му ни изненадаха. Успяха да разрушат защитата и да влязат в сградата преди уговорената среща. Хората ни продължават да се бият с тях, но вече няма значение. Доведох ти магьосницата, която искаше, Татко.

Уилям Крейн се изправи с усилие и заобиколи масата, за да я погледне. Очите му бяха сини върху острото, пепеляво лице. Бяха като на Джак, този отличителен блед нюанс, който не се среща навсякъде.

Той сбърчи носа си.

— Хубава е, но смърди на сина ми. Магията му е навсякъде по нея.

Умът й се разрови за момент. Неговият син? Стефан ли имаше предвид? Но Стефан стоеше точно до него. Защо ще му говори така, сякаш не е в стаята?

Крейн се наведе към нея. Дъхът му миришеше на болест.

— Била си в леглото на Джак, нали? Кожата ти се е търкала в неговата безброй пъти. Сигурен съм. — Той докосна носа си. — Една от специалните ми възможности, виждаш ли, момиче? Мога да надуша магията ни като блъдхаунд[19].

Осъзнаването я порази. Чувстваше се така, сякаш току-що е била изхвърлена през стъклен прозорец. Частици брутална истина блестяха около нея, преминаваха през нея и я караха да кърви.

Джак бе отблъснатият син на Крейн. Боже и Богиньо.

Сега нещата придобиваха повече смисъл. Пръстенът, който откри в апартамента му, с инициал „С“[20], как никога не я поглеждаше в очите, когато говореше за семейството си, и как винаги се чувстваше неудобно, когато обсъждаха Крейн и Стефан.

Явно не беше особено добра в прикриването на изражението си, защото Крейн се засмя.

— Не ти е казал, че съм му баща, нали? Джак винаги малко се е срамувал от семейството си.

Мобилният телефон на Стефан иззвъня и той се отдалечи, за да отговори, оставяйки Крейн да се взира в нея.

— Не го приемай навътре, скъпа. До колкото чувам, Джак спи с всички красавици. Никога не се сближава достатъчно с никоя от тях, за да разкрие всичките си тайни. Той беше там, нали знаеш, в деня, когато майка ти умря.

Страх се настани в стомаха й.

Крейн кимна.

— Добре помня този ден, защото тогава за последно успях да призова демон. — Той се смръщи. — Дори не помня защо трябваше да го направим. — Той се почеса по главата, обмисляйки, а след това махна с ръка.

Стефан затвори телефона си и го пъхна обратно във вътрешния джоб на сакото си.

— Томас и магьосниците му са все още в сградата, но Дейвид води останалите насам, така че можем да завършим ритуала. Няма смисъл да си губим времето.

— Добре. Ще имаме демона за известно време. Той може да се погрижи за Томас и магьосниците му. Ще кажем, че се перчи. — Той се изсмя силно и треперейки се изправи на крака.

Стефан постави ръка на лакътя на Крейн, закрепвайки го.

— След като се погрижи за теб, Татко.

Гадост. Стефан наистина го е грижа за това чудовище. Чудовищен баща на чудовище.

Това прави ли Джак чудовище?

Не. Разбира се, че не.

И все пак, защо Джак не бе намерил как да й каже тези огромни новини? Беше я излъгал, скривайки истинската си самоличност от нея, и предаде доверието й… точно както бе направил Бен.

Сълзи се процедиха от ъгълчетата на очите й, но не можеше да ги изтрие. Беше приключила с мъжете до края на живота си. Тази клетва щеше да е лесна за спазване, след като явно животът й щеше да приключи след около петнадесет минути.

— До къде бях стигнал? — продължи Крейн. Той отиде да си налее питие на бара. И Крейн, и Стефан изглеждаха напълно незаинтересовани, че Сборището е проникнало в сградата им. — О, да. Джак гледа как майка ти умиря. Хммм, да. Тя изгуби воля за живот, след като баща ти си замина предния ден. — Крейн поклати глава. — Това наистина е много тъжно. Чувствам се зле заради нея.

— Разкажи й как си ги отвлякъл, Татко. Обичам тази история — каза Стефан от мястото си до нея. Той се протегна и улови една сълза от ъгълчето на окото й и я остави да виси от пръста му, докато не падна.

Мира се чувстваше сякаш участва в роман на ужасите, парализирана и жива, докато всички около нея си мислят, че е мъртва. И са на път да я пъхнат в ковчега и да я заровят така.

— Бяха трудни за отвличане — каза Крейн, след като отпи от коктейла си. — Можеш да се гордееш с тях за този успех. Трябва да си много подготвен, за да тръгнеш след магьосник на въздуха, а ние преследвахме двама едновременно. Това беше един от най-добрите моменти на Дъскоф. — В гласа му звучеше голяма гордост.

— Родителите ти убиха десет от най-добрите ми магьосници преди най-накрая да ги задържим. Баща ти едва не загина по време на отвличането. Беше доста зле изгорен, докато се опитвахме да усмирим него и майка ти. Накрая едва успяхме да го запазим жив до ритуала. Той беше силен магьосник. Имаше достатъчно сила за отварянето на три портала. — Той поднесе чашата към нея, преди да я пресуши. — Майка ти също.

— Усещал съм силата в тази — добави Стефан, плъзгайки пръсти през косата й. — Наследила е способностите им, макар че няма контрол над тях.

— Колко ще траят опиатите? — попита Крейн, поглеждайки я с безпокойство.

— Достатъчно дълго, за да изпълним ритуала, Татко, ne t’inquietes pas[21]!

На Мира й се повдигна. Не беше сигурна дали е защото е принудена да слуша как Крейн говори за убийството на родителите й като за скъп спомен, или защото действието на опиатите в организма й отслабваше. Предпазливо, тя размърда пръста на крака в обувката си.

Опиатите отслабваха. Мира изпита момент на триумф. Може би Стефан бе сбъркал дозировката или лекарствата действаха по-различно на организма й.

— Джак гледа целия ритуал, който уби майка ти, но избяга преди демона да се появи. — Крейн се намръщи. — Мислех, че е признак на слабост, но се оказа, че момчето въобще не е слабо. Слабостите му бяха моите собствени. Ако го бях отгледал по различен начин, щеше да е добре.

Вратата се отвори и няколко вещера влязоха, заедно с трима завързани магьосници със запушени усти. Последната, която мина през вратата, беше Ани.

Мира вече можеше да се движи малко повече, факт, който внимателно пазеше. Постепенно, така че никой да не забележи, тя помръдна глава, за да наблюдава как похитителят на Ани я води през стаята.

Прошарената коса на Ани беше изгубила обичайния си блясък, а лицето й изглеждаше измъчено. Погледът й докосна този на Мира, преди вещерът, който я водеше, да я тръсне на стол в другия край на стаята, карайки я да се смръщи от болка и лицето й да пребледнее. Изгарянията по ръцете й и откритата кожа на гърба й изглеждаха възпалени, раздразнени, безспорно инфектирани. Погледът на кръстницата й се сключи с нейния през стаята и не помръдна.

Момент по-късно още една група вещери влезе в стаята.

— Сър, магьосниците от Сборището са из цялата сграда — каза нисък, пълен мъж с грозно тупе. Звучеше притеснен.

— Да, нека не губим повече време — отговори Крейн. — Стефан.

Стефан я взе на ръце, докато другите вещери наместваха завързаните магьосници в празното пространство в края на стаята близо до бара. Всички магьосници се бореха срещу похитителите си и бяха подчинени и принудени да коленичат. Бяха подчинени, лицата им бяха отпуснати. И те ли са били упоени? Мира не беше сигурна.

Нямаше видим кръг на пода, но Мира усещаше метафизически такъв. Земната магия значеше север, юг, изток и запад.

Стефан започна да я снижава, за да легне на позицията на севера.

Знаейки, че има само тази единствена възможност, тя извади асото от ръкава си. Когато я положи долу, тя се скочи на колене и се изстреля към талията на Стефан. Мускулите му бяха като от гума, а тя можеше да се движи по-малко отколкото предполагаше. И все пак отпрати френското копеле няколко стъпки назад, преди да падне по лице.

Асото не беше особено силно асо.

Вещерите в стаята се разкикотиха.

— Млъквайте — озъби им се Стефан. — Тя има дух и воля за живот. Отдайте й уважението, което заслужава. По дяволите.

Стефан я хвана за раменете, а тя се забори с него, докато я издърпваше нагоре. Мускулите й просто не искаха да сътрудничат. Още няколко минути и действието на тъпите опиати щеше да престане, но тя усещаше, че няма толкова време.

Нямаше повече минути за нея.

— Успокоителните не ти действат особено добре, нали, ma cheri[22]? — промърмори той в ухото й. — Не бях сигурен колко да използвам за магьосница като теб. Bon[23], няма значение.

Той я тръсна обратно на мястото й и тя се задъха от усилието да се бори с парализата на тялото си. Тя погледна към другите трима магьосници, когато Стефан отстъпи назад. Имаше две жени и един мъж. Мъжът вероятно беше в началото на четиридесетте. Косата му беше подстригана толкова късо, че тя не можеше да каже дали е сива или руса.

И двете жени бяха брюнетки и си приличаха в лицето и тялото, вероятно сестри. На Дъскоф със сигурност им харесваше да вземат семейства. Може би и двете бяха специални.

Крейн започна да раздава нареждания на всички да заемат местата си.

— Побързайте — мърмореше той. — Щом започнем заклинанието, ще бъдем в безопасност. Никой магьосник от Сборището няма да може да проникне през бариерата на магията.

О, по дяволите. Отиде им последният шанс за спасение.

Двете жени се бореха с оковите си, разширените им очи се оглеждаха из залата, вероятно все още надявайки се за прекъсване в последната минута. То нямаше да дойде. Мъжът беше невероятно неподвижен и бе коленичил със сведени надолу очи, примирен със съдбата си.

До тях вещерите се организираха в отделен кръг в ляво и монотонното пеене започна. Беше на чужд език, нищо, което Мира да може да определи. Звучеше и се усещаше старо, могъщо и много, много опасно.

Отначало гласовете им звучаха отделно, като зле синхронизиран хор. Малко по малко те се сляха и се превърнаха в един-единствен глас.

Магията се издигна във въздуха и я успокои. Усещаше я мека срещу кожата си, миришеше на ванилия или на изпечени захарни бисквитки. Беше приятно, нищо, от което да се страхуваш. Мира се отпусна в нея, подозирайки, че е илюзия, която да я направи пасивна, да позволи на вещерите да я насилят, но, странно, не беше против.

Тогава магията се промени, стана агресивна.

Силата се промени, боцкайки по кожата й. Пеенето стана по-силно. Комфортната, успокояваща магия беше примамка за този много по-могъщ капан, а сега всички магьосници бяха затворени вътре.

Мира се намръщи. Това бе изпитала майка й, това бе изтърпял баща й. Това бе силата, която ги бе убила.

Магията я издърпа на колене като марионетка и съставът на магията се промени още. Сега имаше вкус на хубаво вино върху езика й, изпълни ноздрите й със стара, слаба миризма на плесен. Ароматът на магията съдържаше вкусния намек за земя, изпълнена с чистия, светъл тон на вода, пронизана от нишки буен огън.

Магията беше преди всичко земна и се усещаше като бездънни пукнатини и високи планински върхове. Беше хубава и бездънна, и толкова, толкова могъща.

Звукът от песните стана още по-силен и се превърна в дълго бръмчене в ума й, думите вече не бяха разделени. Боцкащият дискомфорт се превърна в истинска болка. Всички магьосници в кръга простенаха. Гръбнакът на Мира се изви и главата й се отметна назад, докато се опитваше да устои на усещането на частичната си парализа.

Магията я обхвана, обхвана всички им и ги задържа в плен. Израженията на всички в стаята бяха възхитени, когато пеенето се усили. Стана още по-силно, заглъхвайки в едно дълго бучене на сила.

Вибрации изпълниха тялото й, отначало нежни, а после все по-силни и по-силни, докато не я заболя. Не беше кой да е обикновен вид болка, беше болка с главно Б. Тя изпълваше всяка пора на тялото и ума й с интензивност, от която й се прииска да припадне, но очевидно не й бе позволен такъв лукс.

Това бе чувството как магията й бива изтръгната от нея.

Тя умираше.

Картини от живота й преминаваха пред очите й, както казваха, че винаги се случва, когато някой умира. Проблясваха през ума й толкова бързо, че можеше да се фокусира само върху някои от тях.

Видя Ани да й се усмихва, докато взимаше книги от библиотеката като малка. Лекият дъжд в задния двор на Ани. Видя картини от гимназията, нощта на бала и дипломирането. Видя Бен, сватбата им, денят, в който приключи разводът им.

След това проблесна Джак. Джак, който й се усмихва. Джак, който се навежда да я целуне. Събужда се сутрин и се обръща, за да открие Джак, оплетен в чаршафите до нея.

Болката пламна ярко в тялото й и всички картини изчезнаха.

Всичко изчезна.

23

Джак се опита да отвори вратите с двойни матирани стъкла на Дъскоф Интернешънъл, но се оказаха заключени. Защитите бяха разбити, така че той знаеше, че Мира и Томас са вътре, а алармената система беше изключена благодарение на Сборището, не че щеше да му пука, ако не беше. Той изчака докато никой не беше около него на улицата, използва магията си да разтопи външната страна на вратата, където бяха разположени ключалката и резето, и внимателно пристъпи вътре.

Тела лежаха разпръснати върху мраморния под на фоайето, ужасяващия резултат от магическа битка. Прозорците по фасадата на сградата също бяха матирани, предпазвайки вътрешността от нормални човешки очи, но нямаше да е добре за обикновените хора да влизат вътре през вратите от улицата, затова Джак завари ключалката от вътрешната страна.

Той си проправи път през фоайето, търсейки Томас, Мира или магьосник от Сборището в съзнание, но освен вече нападалите тела, той не можа да намери знак от никого. Очевидно беше закъснял за партито.

— Проклет да си, Томас — измънка Джак. Той отвори телефона си и се опита да му се обади, но никой не отговори.

Това, че му е позната, бе единственият му шанс в сграда с такива размери, така че тръгна към асансьорите. Той се облегна на стената напречно на вратите и се огледа, притеснение за Мира и гняв разяждаха дупка в стомаха му.

Нищо.

Накрая екрана показа движение на два от асансьорите. Единият отиде до 22-рия етаж, другият — до 38-мия. Това беше съмнително. Нетърпеливо, той натисна копчето за слизане и натисна 22-рия етаж.

Музиката в асансьора беше оркестрална версия на песента „Witchy woman“. Точно сега слушането на подобна музика, особено ако е идея на някой вещер за сладникава шега, накара Джак да му се прииска да удари нещо. Мислеше си да направи точно това.

Накрая вратите се отвориха на 22-рия етаж, разкривайки Томас и шепа магьосници от Сборището. Телата на няколко вещери лежаха в безсъзнание на пода в краката им. Магьосниците на Сборището очевидно бяха претърпели поражение във фоайето. Джак беше окуражен да види, че Сборището беше спечелило поне тази малка схватка.

Това знание успокои малко гнева му.

Томас се обърна и го видя да стои точно пред асансьора.

— Джак — изненада се той.

Джак му се нахвърли, хващайки го за ризата и блъскайки гърба му в бюрото на рецепцията.

— Къде е Мира? — изръмжа той в лицето му.

Няколко магьосника от Сборището издърпаха Джак от Томас. Той ги атакува, но те бързо го хванаха високо за ръцете, позволявайки на шефа си да се изправи.

— В момента има доста магьосници от Сборището в сградата. Тя е с най-силните.

— Видя ли касапницата във фоайето, Монахан? — изрева той.

— Всички сме на една и съща страна, Джак. Успокой се.

Душата му казваше, че Мира е в опасност.

— Крейн я е хванал.

— Откъде знаеш?

— Чувствам го — изръмжа той. Искаше му се да удря Томас до кръв задето го остави назад. Джак се отърси от мъжете, които го държаха. — Добра работа си свършил тук, Томас — измърмори той и видя един от вещерите все още едва в съзнание, проснат на пода.

Нямаше време за губене в разговори, той показа на магьосника на елемента земя топка от доста горещ огън. Затварящите се очи на мъжа се разшириха.

— Къде ще направят ритуала?

Вещерът не каза нищо. Устните му се мърдаха безмълвно. Мъжът очевидно беше твърде изтощен, за да призове някаква сила в своя защита. Още по-добре.

Джак повдигна веждите си.

— Не си мисли, че няма да те изгоря.

Нещо в изражението на Джак накара вещера да заекне:

— Ч-четиридесетият етаж. Етажът за конференции.

Джак остави мъжа да се свлече обратно на пода, загаси огъня и се върна при асансьора. Томас и останалите магьосници на Сборището го последваха.

Веднага щом вратите се отвориха на 40-тия етаж, наситена сила изпълни асансьора. Тя плъзна по кожата им като черна коприна, привличаща и опасно успокояваща. Всички в асансьора изстенаха под смазващата й тежест.

Това беше познато на Джак.

Звук от монотонно пеене изпълни ушите му. Той помнеше този звук и усещането на магията, гъделичкаща ума и тялото му. Това повали магьосниците от Сборището на пода на асансьора, но Томас и Джак изпълзяха навън преди вратата да се затвори отново пред тях.

Той хвърли поглед на затворената асансьорна врата. Страхотно. Очевидно трябваше да се справят сами с цяла стая, пълна с доста силни вещери.

Джак примигна и си запроправя път през отвратително силната магия. Той си проправи път през фоайето и надолу по лъскав коридор под напевния звук. Джак залиташе по пътя към стаята, където бяха хванали Мира под тежестта на звука. Томас го следваше, залитайки и препъвайки се.

Той влезе в стаята със силата на волята си и се хвана за облегалката на стол, преди да падне, но никой не го забеляза. Томас влезе поклащайки се след него и падна на колене. Дъскоф разчитаха, че магията ще бъде тяхното куче пазач. Бяха предвидили, че никой магьосник не може да премине през нея, но той и Томас имаха силата заради дълбоката си любов към Мира.

Мира.

Тя беше на колене в кръга, заедно с трима други магьосници, всички стояха отпуснато на коленете си в магията на кръга. Изражението й беше празно, очите й — затворени. Лицето й изглеждаше тебеширено бяло, устните и клепачите й — лилави. Като я видя в такова състояние, адреналинът на Джак скочи и той извика на ум.

Не, не можеше тя да е вече мъртва. Богове, не. Просто не беше възможно.

— Помогни й — изхлипа жена, завързана за стола наблизо.

Ани? Той й хвърли поглед, точно преди изблика на магия едва не го накара да коленичи.

Като кадифе, силата се потърка в голата му кожа. Чрез магия можеше да напипа част от Мира, отличителната миризма на свеж лен и лимон галеше сетивата му.

В този момент Джак разбра какво не е имал като дете. Силата, изпълваща стаята беше от насилената магия на магьосниците в кръга — колкото по-силни бяха магьосниците в кръга, толкова по-силна бе „рецептата“ на магията.

Тази комбинация беше доста зашеметяваща.

Джак помогна на Томас да се изправи и заедно си проправиха път до края на стаята, където Уилям Крейн и най-високопоставените от Дъскоф пееха монотонно. Мъжете и жените в кръга изглеждаха блажено радостни. Нямаха представа, че някой друг е в стаята.

Джак блъсна Крейн силно, разрушавайки кръга на вещерите, но пеенето не спря. Крейн се препъна и падна на пода, завладян от изненада. Той се обърна и погледна нагоре към Джак с неверие на лицето си.

Томас издърпа вещерите от кръга и или ги хвърляше през стаята, или ги удряше. Монотонното пеене постепенно спря, мощната магия отслабна и по-успокоителните звуци от битка изпълниха стаята.

Разбира се, той и Томас бяха превъзхождани числено — 30 на 2.

Магьосниците от кръга се свлякоха със затворени очи, отпуснаха се като кукли на конци, когато магията се разсея. Всички бяха в безсъзнание.

В случая това беше най-добрият сценарий.

— Джак? — въздъхна Крейн, съвземайки се от вцепенението.

— Отдавна не сме се виждали, татко — изръмжа той, преди да го сграбчи за ревера и да го издърпа от пода.

Някой го хвана за раменете и го завъртя наоколо, като го накара да пусне Крейн. Имаше половин секунда да регистрира лицето на Стефан, преди юмрукът му да удари здраво бузата му. Остра болка отекна в главата на Джак, принуждавайки го да залитне назад.

Джак се държеше за ръба на маса, главата му кънтеше. Стефан му беше нанесъл добър удар. Топлата светлина от магията на огъня се надигна точно преди Стефан да хвърли кълбо от него към Джак. Той се дръпна от пътя му. То удари крака на масата, запалвайки го.

Магьосниците от Сборището се събраха в стаята и гореща магия пламна срещу кожата му, когато те започнаха да я насочват към още възстановяващите се вещери. Един от тях поля масата с вода, карайки я да пращи и да пуши. Не беше в ничии интерес да изгорят сградата точно сега.

Нежелаейки да използва магията на огъня в такова затворено помещение и с магьосниците в кръга — в безсъзнание и уязвими, Джак се хвърли върху Стефан.

Те се затъркаляха по пода, удряйки се един друг. Джак нанесе няколко задоволителни удара и понесе няколко също толкова добри, преди нова сила да се завърти около него. Тя шепнеше срещу кожата му, засилвайки се.

Той и Стефан спряха опитите да се удрят един друг. Всичко в стаята затихна под това мистериозно влияние на магията в стаята. Бризът погъделичка лицето му и той усети отличителната сила на Мира. Мирисът на чист лен и лимон изпълни стаята, много по-силна, отколкото той някога е усещал.

Бризът стана вятър. Джак се опита да се отскубне от Стефан и погледна нагоре, за да види Мира, стояща на нейното място в демонския кръг.

Тя стоеше с отметната назад глава и затворени очи. Вятърът развя палтото й около нея, косата й летеше около главата й.

Джак и всички останали, които все още не бяха станали на краката си залитайки, гледаха магьосницата, която излъчваше толкова много сила. Устните оголиха зъбите й в гримаса на болка.

— Мира? — попита той неуверено, правейки стъпка към нея.

Без да го поглежда, тя вдигна ръка, за да го спре. Той спря насред крачката си.

Няколко неща станаха почти едновременно. Огън пламна ослепително от лявата му страна. Джак се обърна да види Крейн, запалващ горещо, бяло, огнено кълбо и хвърляйки го право към лицето му отблизо. Джак вдигна ръце, за да се предпази, знаейки че е твърде късно. Изведнъж, огънят изчезна.

Както и Крейн.

Счупи се стъкло. Ужасен човешки писък изпълни въздуха, избледняващ с разстоянието. В почти същия момент, стаята се изпълни със звука от тела, удрящи се в заобикалящите ги стени, стаята беше пълна с летящи мъже и жени.

Тишина.

После стенене. Проклинане.

Джак се огледа наоколо. Мира беше отхвърлила вещерите, само тях, към стените. Погледа му се насочи към прозореца, разбирайки, че Крейн е хвърлен през него. Строшено стъкло блестеше върху скъпите плочки и студен зимен вятър нахлу в стаята.

Мира беше рухнала на пода, но в съзнание. Тя се надигна в седнала поза, държейки главата си. Погледът й се сключи с неговия.

Мира бе убила Уилям Крейн.

Джак премести погледа си и вцепенен се втренчи за момент в счупения прозорец. Уилям Крейн, човекът, за който не беше мислил като за свой баща от дълго време, беше мъртъв.

— Къде е Стефан? — гласът на Томас прозвуча остро във внезапната липса на магия.

Джак обърна поглед от счупения прозорец и огледа вещиците и вещерите в стаята. Вещерите се надигаха от пода. Никой не се биеше. Всички изглеждаха зашеметени от случилото се.

Стефан не беше в стаята.

Погледът му срещна този на Мира и го задържа. Тя едва се изправи на краката си и изглеждаше готова да заплаче.

Томас даде бързо заповеди на магьосниците от Сборището да намерят Стефан, но Джак беше приключил. След няколко широки крачки, той хвана Мира в ръцете си и я държеше здраво, целувайки всяка част от тялото й, която можа да намери.

— Добре ли си? — попита той между целувките.

Тя кимна.

Той хвана лицето й в ръцете си и целуна устните й, вкусвайки солта от сълзите, течащи по бузите й. Тя обви ръцете си около него и задълбочи целувката.

Той беше толкова щастлив, че тя е в безопасност, че гневът, който изпитваше, когато го остави зад себе се и се изложи на опасност, изчезна. Всичко, което имаше значение, беше, че е вън от опасност.

Богове, беше толкова хубаво да я има отново в ръцете си. Никога вече нямаше да я пусне да си отиде.

Мира прекъсна целувката бавно. Тя остана в обятията му за момент, но не срещна очите му. Гледайки надолу, тя облиза устните си.

— Благодаря ти, че дойде, Джак — каза тя. После вдигна очи и прошепна: — Знам какво си скрил от мен. Знам всичко.

Шок и ужас го обзеха срещу решителния й поглед. Беше забравил за всичко това в бързината да я види в безопасност.

Тя отстъпи крачка назад, извън обятията му. Сякаш бездна се отвори помежду им. Тя му отправи един последен продължителен поглед, после се обърна към кръстницата си.

— Ще се заемем с нашите ранени — каза Томас.

Мира поклати глава.

— Не. Не и кръстницата ми. Искам някой да се обади за нея в бърза помощ, веднага. Веднага, Томас. — Нямаше да приеме нещо по-малко от това за Ани.

Той се вгледа в нея за момент, но тя беше с това не-се-забърквай-с-мен изражение. Тя се чувстваше много по удобно, носейки го през последните дни.

— Адам, заведи г-жа Уебър обратно в апартамента ми. Кажи на портиера да извика бърза помощ — каза Томас.

— Благодаря ти.

Адам, магьосник на огъня, който имаше тяло като на щангист и неколкократно чупен нос, помогна на Ани да се изправи с нежност, която изглеждаше в противоречие с очевидната му физическа сила. Ани спря пред нея и Мира взе в ръце лицето на кръстницата си и я целуна по бузата.

— Обичам те, Ани.

Сълзи се стекоха по бузите на Ани.

— И аз те обичам, дете.

— Сега върви. Ще бъда точно зад теб.

Адам й помогна да излезе през вратата.

Мира можеше да усети погледа на Джак в гърба си. Тя се вгледа в Томас, опитвайки се да не се обърне и да отиде при него.

— Мира — каза Томас. — Джак е добър човек. Няма вина кой е баща му.

Тя се стегна. Премести погледа си, така че да гледа през Томас, вместо право в него.

— Това не ме интересува, Томас. Не ме интересува кой беше баща му или това, че когато е бил малък е видял майка ми да умира. Но ме интересува, че ме е излъгал за това — каза тя безизразно. — Обичам го, Томас, но той ме излъга.

Томас въздъхна.

— Аз съм виновен. Аз го помолих да не ти казва кой е. Помислих, че може да попречи на работата, ако знаеше. Никога не съм си и помислял, че вие двамата ще се влюбите.

— И той ти се подчини сляпо. Това не го приемам. Трябваше да ми каже. — Мира мина покрай братовчед си, без да поглежда към Джак, и напусна стаята, за да последва Адам и Ани.

В сградата на Томас, портиерът се обади на бърза помощ. Тя коленичи до дивана във фоайето, където Адам помогна на Ани да седне.

Ани стисна в юмрук треперещите си ръце в скута си.

— Мислех си, че може би ме мразиш.

— Да те мразя? — Тя покри ръцете на Ани със своите собствени. — Никога не бих могла да те намразя, Ани. Ти си била майка за мен цял живот.

— Но крих неща от теб.

— Направила си това, което родителите ми са те помолили. Ти си лоялна. Когато всичко тръгна надолу, ти даде най-доброто от себе си, за да ме предпазиш. — Тя поклати глава, очите й се напълниха със сълзи. — Не те мразя, Ани. Обичам те.

Линейката отби до тротоара и парамедиците нахлуха, оглеждайки се за Ани. Адам им каза, че е получила изгарянията от инцидент с повреден нагревател. Парамедиците гледаха на това подозрително, но не задаваха въпроси, просто вкараха Ани в линейката.

Когато Мира се опита да се качи при нея, парамедикът я спря.

— Трябва да ни следвате с кола. Откарваме я в „Мърси Дженеръл“. — Той тръшна вратата.

Линейката пое надолу по улицата. Мира я гледаше, докато не зави зад ъгъла. Тя почувства Джак зад себе си, преди да го види с крайчеца на окото си. Те стояха за момент в тишина.

Всяка част от нея сякаш я болеше от знанието, че той съзнателно я е заблуждавал. Той е скривал и извъртал истината.

— Очаквах да ми разбиеш сърцето накрая, Джак, но никога не съм си мислела, че ще стане по този начин — прошепна тя. Тя се обърна и тръгна надолу по улицата, без да се обърне назад.

24

Мира мяташе чинии с пуйка, сос и картофено пюре, специалитетът на деня. Обедната почивка в „Закусвалнята на Майк“ беше в разгара си и досега Мира трябваше да е навлязла в рутината си.

Но Мира се съмняваше, че някога отново ще открие рутината в закусвалнята.

Това си беше отишло, заедно с порочния, великолепен и напълно измамен синеок мъж.

Мира остави поръчката си, доля напитките и отиде да изчисти една от масите. Тялото й се движеше по инерция, защото умът й бе на милион мили разстояние.

Ани беше изписана от болницата два дни след като беше приета и те излетяха към вкъщи от Ню Йорк. Мира се върна на работа при Майк на следващия ден, нуждаейки се от нещо, което да я държи заета. Бяха наели сервитьорка на непълен работен ден, която да я замества, докато я няма, но Майк все пак й върна обратно старата работа, без дори да се поколебае.

Не, че тя й се наслаждаваше особено много.

Светът се бе променил в очите й през последните няколко седмици и тя се беше променила с него. Вече не намираше временно удовлетворение в закусвалнята, както преди. Не и сега, когато бе освободила силата си и бе открила магията си. В сравнение с тях всичко останало изглеждаше отвратително бледо.

Или може би просто беше депресирана.

Мира взе леген с мръсни чинии и го отнесе отзад. След като ги остави за мияча на съдове, тя спря, за да си измие ръцете. Дръпвайки чиста кърпа от шкафа до мивката, тя излезе зад тезгяха, за да огледа наполовина пълния ресторант. Зърна телевизора в ъгъла над плота и трябваше да погледне още веднъж, за да се увери, че очите не я лъжат. В следобедните новини показваха сградата на Дъскоф. Тя грабна дистанционното от кафемашината и усили звука.

Полицията още разследва мистериозната смърт на милиардера У. Андерсън Крейн, главен изпълнителен директор и президент на Дъскоф Интернешънъл. Миналата събота той падна от прозореца на сградата на Дъскоф в Ню Йорк и пада четиридесет етажа надолу, намирайки смъртта си. Полицията не разполага със свидетели и улики по следствието; все пак подозират самоубийство. Осиновеният му син, Стефан Фоушоу, разкри, че Крейн е страдал от рак на костите в напреднал стадий. Крейн не е очаквал да оцелее и целенасочено е предприел самоубийствени мерки…

Тя спря звука и остави дистанционното, потрепервайки от спомените за трошащото се стъкло, писъка и тишината. Едва сега започваше да се справя с факта, че бе убила някого. Въпреки че беше в случай на самозащита, тя все пак бе отнела живот.

Дали Стефан щеше да тръгне след нея заради това, което стори? Тя бе видяла и усетила колко могъщ е той и Мира не беше сигурна, че може да му се опълчи, ако го направи.

Звънтенето, от отварящата се врата на закусвалнята, привлече вниманието й. Познатият голям силует на Джак Макалистър изпълни рамката на вратата. Той претърси закусвалнята и я зърна да стои там, докато суши ръцете си в кърпата.

Това бе последното нещо, от което се нуждаеше тя. Въздъхвайки, тя метна кърпата на плота.

Той изглеждаше великолепно, както винаги, макар и малко изтощен. Наболата брада потъмняваше челюстта му. Носеше чифт дънки, черни ботуши, черен пуловер и палтото си.

Джак зае място в нейния сектор, имайки късмет, че го има. Или вероятно бе наблюдавал от колата си, преди да влезе, така че знаеше къде да седне.

Мира се погрижи за всичките си останали клиенти, преди да отиде при Джак с кана кафе и чаша в ръце.

Тя остави чашата и я напълни, след което подхвърли пакетче захар до нея. Нямаше нужда да го пита как пие кафето си.

— Какво правиш тук?

— Дойдох да се извиня.

Тя повдигна вежда.

— Наистина? Дойде да се извиниш, че си ме лъгал?

— Не съм лъгал. Просто скрих някои неща.

— Да, това е друг начин да кажеш, че си лъгал, Джак — отвърна яростно тя.

— Права си. Излъгах. — Той потърка брадичката си с ръка. — Направих грешка и сега плащам за нея. Просто исках да дойда и да се извиня. Знам, че трябва да ме мразиш сега, когато знаеш кой беше баща ми и аз…

Тя остави каната на масата с тупване, карайки кафето да се разплиска напред-назад. Семейството на съседната маса я погледна любопитно.

Мира се приведе към Джак.

— Не ме интересува кой е бил баща ти! Ти беше този, по когото си паднах. За мен произходът ти означава по-малко от нищо. Това, което има значение, е, че не намери начин да ми го кажеш. Нямаше ми достатъчно доверие, за да ми разкриеш тази напълно уместна частица информация.

Те стояха вгледани един в друг задълго.

— Пука ми за теб — прошепна тя, усещайки как очите й се пълнят със сълзи. Премигна, за да ги премахне. Нямаше начин да му позволи да я види как плаче. — Но минах през това с Бен и не мога да го направя отново.

Тя вдигна каната с кафе и се отдалечи. Когато се обърна назад, Джак го нямаше. Беше оставил кафето си недокоснато.

Тя отвори входната врата на апартамента си и се опита да включи лампата в коридора, но тя напразно превключваше на включено и изключено.

— Страхотно — измърмори тя, провирайки се през вратата с тежките найлонови торби, провесени от ръцете й и спиращи кръвообращението й. Тя блъсна вратата с крак, за да я затвори.

Томас й беше пратил чек, за да плати сметките и наема си. Беше изпратила платежните си вчера, но това не бе спряло електрическата компания да заяви, че е закъсняла и да й спрат тока, очевидно.

В апартамента беше и студено.

— Още по-страхотно — промърмори тя.

След като се препъва и си удари коляното в кухненския стол, и проклина като за световно, тя успя да остави торбите върху плота. Изрови няколко свещи за спешни случаи от чекмеджето с боклуците и запали една. С тази мизерна светлинка, тя успя да открие и да запали още. Скоро апартаментът й беше достатъчно осветен, за да може тя да функционира, без да се насинява.

На светлината от свещта, тя прибра покупките. Нахвърляйки се на пакет захарни бисквитки, тя грабна една и се отпусна на кухненския стол, все още с палтото си. Дъвчейки бисквитката, тя се загледа в потрепващото пламъче на свещта върху малката маса.

Защо трябваше да идва да я види днес? Справяше се добре — добре де, преструваше се, че се справя добре — докато той не се появи.

Въздъхна. Вероятно не й беше казал, че е син на Крейн, защото се срамуваше или защото мислеше, че тя ще го намрази. Може би беше твърде сурова с него? Плюс това Томас каза, че му е било наредено да не й казва.

Точно както Ани е била инструктирана от родителите й да не й казва за магията й. Прости на Ани, тогава защо не и на Джак?

Задушаващата, безнадеждно влюбена част от нея искаше да използва тези причини, за да прости на Джак за лъжата му… но тя просто не можеше да освободи Джак толкова лесно. Преднамерената лъжа я беше уцелила на много чувствително място. Това, че го обича толкова много, само правеше болката още по-лоша.

Мира не се интересуваше кой е баща му. Не в това беше въпросът. Ако я познаваше малко по-добре, ако й имаше малко повече доверие, той щеше, трябваше, да го разбере.

Магията й се движеше неуморно в нея. Тя постави ръка под гърдите си. Бяха минали няколко дни откакто не бе използвала магията си и тя се държеше като кученце, което има нужда от разходка. Тя издърпа нишка и пусна много мек, топъл бриз, недостатъчно силен, за да издуха свещите, да се понесе из стаята. Затвори очи и се наслади на това как раздвижва косата й.

Тя не беше същият човек, който напусна това място преди месец заедно с Джак. Вече не беше щастлива да остане в този апартамент, да работи като сервитьорка и да се бори за колеж и за работа, която не е сигурна, че иска.

Магията й беше част от нея и тя искаше да я използва всеки възможен ден. Томас й беше предложил работа в Сборището, и щом се справи с емоциите си, в които беше замесен Джак, щеше да може да я приеме.

Мекият, топъл, лек бриз затопли апартамента й достатъчно, че да може да свали палтото си. Напълни мивката с вода. Животът продължава. Имаше мъж за преодоляване и чинии за миене.

Някой почука на вратата, карайки я да подскочи. Мира затвори очи, за да усети кой бе дошъл да я посети.

Всичко започваше отначало, с изключение на мъжа на вратата й, който този път имаше възможността да нарани сърцето вместо тялото й.

Тя се бори със себе си за момент, ръцете й потънаха дълбоко в сапунената вода, а след това въздъхна пораженчески. Мира грабна кърпата и подсуши ръцете си на път към вратата.

— Мира — каза Джак още щом тя отвори вратата. — Издъних се.

— Сам не знаеш колко си прав. — Тя отпусна глава върху рамката на вратата, стискайки кърпата в ръце, и погледна към него. Изглеждаше отчаян. Бен никога не бе изглеждал толкова отчаян, толкова разкаян.

А Бен бе лъгал много по-дълго за много по-сериозни неща.

Беше ли преиграла заради връзката си с Бен? Емоциите й бяха толкова объркани, че просто не знаеше. Не можеше да продължава да държи емоциите далеч от очите си, далеч от лицето си. Изобщо не беше добра в прикриването на такива неща, така че знаеше, че той може да види болката и уязвимостта й.

— Съжалявам. Имам нужда от теб. Имам нужда от теб така, както имам нужда да дишам. Тук съм, за да те моля за прошка.

Тя се поколеба за момент, след това се обърна и закрачи навътре в апартамента, оставяйки вратата отворена след себе си. Отиде да седне в малката си дневна. Вратата се затвори и стъпките на Джак прозвучаха в малкия коридор.

Той се облегна на стената, разделяща дневната от коридора, и погледна отчаяно.

— Може ли да се върнем някъде близо до началото? Мислиш ли, че можеш да ми дадеш още един шанс?

— Джак… — започна тя, но после спря. По дяволите, обичаше го. Обичаше го толкова много, че я болеше да го има някъде наблизо и да не може да го докосне. — Нарани ме там, където бях най-беззащитна. Разбираш ли го? Бен ме лъжеше отново и отново, криеше неща от мен… тайни. — Тя поклати глава, усещайки сълзите да парят в очите й. — Не мога да го направя отново. Не мога да бъда с мъж, който ми причинява това, Джак.

Той се приближи и коленичи в краката й.

— Зная, но не съм такъв. Прецаках нещата като ти нямах достатъчно доверие, че ще се справиш със знанието кой в действителност съм, но аз не съм Бен. Моля те, приеми го.

Той нямаше нищо общо с Бен. Усещаше го със сърцето си. Да, той беше мъж, който обича жените, в това не можеше да има съмнение. Все пак Мира разбра, че Джак не бе от мъжете, които го правят два пъти с една и съща жена, не беше от тези, които небрежно захвърлят женските емоции заради собствените си егоистични, сексуални желания. Фактът, че я бе последвал за прошка и дори сега коленичеше в краката й, го доказваше.

— Ти не си като Бен, Джак.

Той поклати глава.

— Не, не съм. Не съм достатъчно глупав, за да оставя жена като теб да ми се изплъзне между пръстите без борба. — Гласът му потрепери от емоциите. — По дяволите, Мира. Никога не съм очаквал това. Никога не съм очаквал да открия някоя като теб. Ти просто… се блъсна в мен, когато най-малко го очаквах.

Никой от тях не проговори дълго време.

Той си пое въздух.

— Обичам те, Мира.

Дъхът заседна в гърлото й и по бузата й се плъзна сълза. Не бе очаквала да чуе тези думи. Мира избърса сълзата.

— И, да, издъних се. Издъних се толкова жестоко. Бях толкова уплашен, че ще ме намразиш заради това кой съм и задето съм бил там — той направи пауза и преглътна с усилие, — когато майка ти умря, че го скрих от теб, макар да знаех, че ще те нарани, когато най-накрая разбереш.

Емоциите заседнаха в гърлото й, затруднявайки говоренето.

— Джак, обичам те такъв какъвто си, без значение кой е бил баща ти. В онзи ден, когато си гледал как майка ми умира, ти си бил дете. Защо бих могла да те обвиня, че си стоял там и си позволил да се случи?

Той отмести погледа си от нея, но тя видя спиращата дъха болка и вината в светло сините му очи, преди да сведе поглед.

В този момент Мира осъзна нещо. Джак носеше тази тежка вина и разбиране за отговорност в сърцето си от деня, когато се е случило. В онзи ден душата на Джак е била дамгосана с емоционалната тежест от смъртта на майка й и неспособността му да я предотврати. Фактът, че е бил дете, е бил без значение. Логиката няма място в раните, които Джак е понесъл. Обвинявал е себе си за смъртта на майка й.

Изненадващо ли беше, че се е опитал да скрие от нея?

Разбирайки от какво има нужда, дори и Джак да не го разбираше, тя пое брадичката му и го принуди да я погледне.

— Прощавам ти, Джак. Аз, като дъщеря на майка си, те освобождавам от каквото и да си мислиш, че си сбъркал в онзи ден.

— Мира, недей…

— Джак. Чу ли какво казах току-що?

— Да.

Мира не мислеше, че е направил нещо, за да заслужи прошката, но, някъде дълбоко в него, Джак се нуждаеше да чуе, че го е направил.

— Прощавам ти, че си бил там. Прощавам ти, че си наблюдавал смъртта на майка ми. Прощавам ти, че не си бил достатъчно голям, за да направиш нещо. Прощавам ти, че си бил прекалено ужасен, за да се опиташ да го спреш. Прощавам ти, че Уилям Крейн бе твой баща.

Той я погледна, преди да отмести поглед. Тя зърна облекчение в очите му. Може би все още не бе готов да се освободи от отговорността, но дано това да му даде начало за изцеление.

Тя направи пауза, усещайки, че очите й се пълнят с пресни сълзи.

— И аз те обичам. — Гласът й потрепери. — Обичам те толкова много.

Той се наведе и я взе в обятията си, полагайки сладка целувка на устните й.

— Толкова се радвам да чуя тези думи от устата ти — промърмори той. — Толкова съм облекчен.

Тя усети още една сълза да се спуска по бузата й и той я изтри с целувка. Мира завъртя очи и се засмя леко.

— Моля те, Джак. Обичам те от деня, в който ме целуна в кухнята си и освободи магията ми.

— Мислиш ли, че някой ден ще можеш да ми простиш, че скрих истината от теб? — Той пое лицето й в шепите си. — С радост ще прекарам остатъка от живота си, стараейки се.

— Уау. — Тя се засмя кратко. — Остатъкът от живота ти. А аз си мислех, че го правиш за секса.

— Сексът е страхотен. — Той прокара палеца си по бузата й. — Но обичам целия пакет. Всъщност не мога да си представя живота без теб.

Усмивка трепна на устните й.

— Аз също, Джак. Направи грешка като не ми каза истината, но понякога правим грешки. Мога да ти простя.

— Не се шегувах като казах, че ще прекарам остатъка от живота си, за да ти се реванширам.

Дъхът й заседна в гърлото й. Това звучеше като предложение и той беше на колене… и сега вадеше малка кутийка за бижута от джоба си.

Не! Не можеше да се омъжи отново. Никога повече.

Той отвори кутийката, разкривайки най-великолепния пръстен с диаманти и сапфири, който беше виждала някога. Не беше традиционен годежен пръстен, но беше достатъчно близо, за да я притесни.

— Джак — каза предпазливо тя.

Трябва да е видял ужасеното изражение на лицето й, защото се захили.

— Не те моля да се омъжиш за мен, Мира. — Той извади пръстена и го плъзна на пръста й.

Пасна идеално. Тя се взря в блясъка на ръката си. Изглеждаше толкова по-добре, отколкото брачната й халка някога бе изглеждала.

Той притисна чело в нейното и пое с длан бузата й.

— Но те моля да останеш в живота ми за постоянно, завинаги — промърмори той. — Може би някой ден ще решиш, че да се омъжиш за правилния човек няма да е толкова ужасно, а този пръстен може да стане годежен пръстен, вместо обикновен подарък от някой, който те обича дълбоко.

— Джак — започна тя, а след това спря, опитвайки се да открие правилните думи. Те така и не дойдоха. Усмихна се толкова широко, че си помисли, че лицето й ще се пропука. — Добре.

Той я целуна отначало сладко, след това езикът му премина по устните й, карайки ги да се разтворят. Те го направиха, а той се плъзна в устата й, за да потърка езика си в нейния. Тя чу как кутийката за бижута падна на пода, когато Джак я издърпа в ръцете си от дивана. Положи я на пода под себе си, устата му все още обработвайки нейната.

Начинът, по който я целуваше, топлината на тялото му и абсолютно мъжественото му присъствие я поразиха и спряха дъха й.

Тя плъзна ръце по раменете му, надолу по гърба му и ги пъхна под подгъва на пуловера му, търсейки топла плът. Тялото й отвърна толкова лесно на целувките му. Зърната й се втвърдиха и интимните й части реагираха, ставайки топли и възбудени.

— Джак — въздъхна тя, когато прекъснаха целувката. — Искам те. — Мира издърпа нишка магия и свещите угаснаха, потапяйки стаята в тъмнина.

— Скъпа, твой съм.

1

Уика е съвременно неопаганистично религиозно движение с духовни корени в най-древното изразяване на почит към природата. Уика разглежда Божеството, като Богиня и Бог и в този смисъл е политеистична. Освен това тя приема практиката на магията и прераждането като процес. Някои последователи на Уика се идентифицират с думата вещица.

2

Дулут — град в щата Минесота, административен център на окръг Сейнт Луис.

3

БППП — Болести Предавани по Полов Път.

4

Колелото на годината — неопаганистичен термин за годишния цикъл на сезоните.

5

Стокхолмският синдром е психологическо явление, при което пленен или отвлечен човек се привързва към похитителя си и изпитва симпатия към него.

6

National Security Agency — Агенция за национална сигурност.

7

Фунт — 0, 453 кг.

8

„Гетърейд“ — негазирана спортна напитка, продавана от PepsiCo.

9

Kool-Aid — ароматизирана смес за пиене на Kraft Foods Company.

10

Хостата (Hosta) според много хора кралицата на сенчестата градина. Това интересно растение с едри листа и оригинални цветове може да се развива в много плътна сянка.

11

Шумер — първата голяма човешка цивилизация (възникнала през IV хилядолетие пр.н.е.) на територията на Южна Месопотамия.

12

Architectural Digest — международно списание за интериорен дизайн.

13

Ne t’inquietes pas. — Не се тревожи.

14

контралтов — най-тихият женски глас или част от него, преходен между сопрано и тенор.

15

Игра на думи — фея кръстница/фея братовчедка.

16

colder than a witch’s tit — идиом, съответно няма точен превод; буквално преведено — „по-студено от магьосническа гръд“.

17

Медуза (по-точно Медуса — „страж, защитничка, повелителка“) е най-известната от сестрите горгони, трите дъщери на морските чудовища Форкис и Кето. Те били чудовища с женско лице и змии вместо коси. Имали способността да вкаменяват с поглед. Считало се, че Медуза е най-страшната и единствена смъртна от горгоните. Убита е от Персей, а от кръвта й се родил крилатият Пегас.

18

ma jolie sorciere (фр.) — красива ми магьоснице.

19

Блъдхаундът е белгийска порода кучета. Блъдхаундите са прочути с острото си обоняние, което усеща 40 пъти повече миризми от човешкото. Това е дало основание те да бъдат единствената порода кучета, която може да свидетелства в съда. Дори някои хора смятат, че загадката с убиеца Джак Изкормвача щеше да бъде разкрита, ако полицията не бе отказала да пусне по следите му блъдхаунди.

20

Crane — Крейн.

21

ne t’inquietes pas (фр.) — не се притеснявай.

22

ma cheri (фр.) — скъпа.

23

Bon (фр.) — добре.

Content

Аня Баст
Магьоснически огън
Магьосници на елементите #1

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

1