Аня Баст

Магьосническа кръв

Магьосници на елементите #2

1

Как да заловим вещер — за начинаещи. Изабел можеше да преподава този предмет.

Клубната музика вибрираше през тялото на Изабел. Притворила очи, тя поклащаше бедра, танцувайки повече в такт с приливите и отливите на едва доловимите емоции, които я обкръжаваха, отколкото с ритъма. Опиянена от морето от еуфория и похот, тя позволи на изкусителната, първична плетеница да я накара да се почувства свободна за няколко благословени мига.

Капанът, който бе заложила за вещера, улови и нея самата.

Мъжки ръце обгърнаха кръста й. Стройно, мускулесто тяло се притисна изотзад в нейното. Тя познаваше този допир, тези ръце и лекия дървесен аромат на скъпия му одеколон. Беше вещерът, когото тя дебнеше. Онзи, който я мислеше за жена като всяка друга. Очите й се отвориха, мигът на спокойствие се стопи, заради присъствието му.

Всеки, който можеше да зърне лицето й, щеше да забележи отвращението преминало през лицето й, преди да извие устни в предизвикателна усмивка. Тя се облегна назад в прегръдката на Стефан Фошо. Той я поклащаше назад-напред, променяйки люлеенето на тялото й в такт с музиката. За щастие, Стефан не притежаваше емпатия. Не можеше да усети ненавистта й към допира му.

Някъде наблизо проблесна фотоапарат, после още един. Папараци. Медиите обожаваха Стефан — ултрабогатият плейбой. Всяка жена, с която той излизаше, бе обект на особен интерес. Изабел бе съумяла да се задържи в обятията му по-дълго от повечето. Тя бе мистериозната червенокоса, зеленоока жена, за която никой репортер не успяваше да намери достатъчно информация. Изабел бе платила доста пари, за да го постигне. Беше вложила също доста усилия, за да заинтригува Фошо за по-дълго време. С много планиране бе достигнала до тази нощ.

Разбира се, фотографите не знаеха, че тя е магьосница, а Стефан — вещер. Това бяха тайни, които бяха по-добре да останат скрити от немагическото население. Това бе единственото, за което и Сборището, и контролираният от вещери Дъскоф Кабал бяха на едно мнение. Непритежаващите магия бяха в пъти по-многобройни от тези с магически способности, а — в исторически план — показваха голяма кръвожадност спрямо тези, които сметнеха за различни.

Стефан движеше тялото си с нейното в съблазняващо подобие на секс, от което й се обръщаше стомахът. Скоро всичко това щеше да приключи. Това бе единственото положително нещо в необходимостта да търпи близостта му.

Изабел разтегна устни в усмивка и отново затвори очи. Замисли се за дълбоки, бурни потоци, преправящи си път през земята; за дълбините на океана, където водата лежи спокойна и тиха; за нежните водовъртежи и вълнички по ръба на езеро. Силата й се надигна в отговор на подтика на съзнанието й — съвсем лекичко. Отми част от напрежението й, притъпи остротата му.

Ръцете на Стефан се стегнаха около нея и той зарови лице във врата й. Просветнаха още фотоапарати. До утре щяха да са на първите страници на всеки таблоид. Вероятно щяха да я изкарат бременна и планираща сватбата им. Само Богинята знае каква ли глупост щяха да измислят.

А после щеше да гръмне другата история. Мрачната. Онази с много повече насилие.

Скоро, успокои се тя. Тази нощ. Защото тя не бе като останалите жени, а днес не бе обикновен ден. Беше настъпил часът, в който Стефан Фошо да плати за греховете си.

За момент чувството стегна гърлото й. Тя нямаше никакво време да жалее. През последните дни живееше на гняв, скръб и почти нищо друго.

Възползвай се от чувството. Не му позволявай то да те командва.

Мигновено, внезапният изблик на уязвимост затихна до студена решителност. Това бе умение, което тя бе научила преди много време и го бе усвоила добре. Имаше много опит в потискането на болката си, в трансформирането й в много по-ефективна сила. Чувствата й се бяха превърнали в добре наточено оръжие.

Той се наведе към нея, проговори в ухото й, достатъчно силно, за да може да го чуе над блъскащата музика:

— Време е да си ходим, ma cherie[1].

Наистина, време беше.

През нея премина нетърпение, оставяйки тръпка на сладост, която я затопли повече отколкото умението на Стефан с огъня някога би могло. Стефан бе магьосник, владеещ огъня — един от най-силните, които бе срещала. Макар технически вече да не можеше да използва названието „магьосник“. Той бе предал Сборището, нарушил кодекса му безброй много пъти. Сега беше изпаднал, мръсен вещер.

Нейните собствени способности бяха в сферата на водата. Това значеше, че със Стефан са пълни противоположности в магически смисъл. Това малко обърка плановете й. Обикновено огънят и водата естествено се отблъскваха, както огънят и въздухът изначало се привличаха. Заради това, на Изабел й се бе наложило да полага двойно повече усилия, за да оплете жертвата си, особено след като не можеше да прикрие способностите си от вещер като Стефан. Той надушваше като хрътка различните видове магия.

Той я хвана за ръка и я поведе през тълпата към изхода. Фотографите се измъкнаха от купонясващите и ги последваха. Тя успяваше да ги зърне, пълзящи като раци, с крайчеца на периферното си зрение. Бодигардовете на Стефан ги обградиха, непозволявайки на никого да се доближи прекалено близо. Земните заклинания също спомагаха. Той бе поръчал да му изработят няколко, които да държат хората настрани.

Те се измъкнаха от клуба и тежките врати се затвориха зад тях, не успявайки напълно да изолират баса от музиката, който сякаш караше целия клуб да вибрира върху основите си. Ранният утринен хлад накара голите й ръце и крака да настръхнат. Тя спря за момент, за да вдъхне свежия, не съвсем чист градски въздух, игнорирайки изненаданите шушукания и възклицания откъм опашката от чакащи да влязат в клуба.

— Хайде, скъпа — каза Стефан, поставяйки собственически длан ниско на кръста й, повеждайки я към лимузината. — La limousine attend[2].

Тя го дари с глуповата усмивка.

— Обичам, когато говориш на френски, Стефан. Толкова е секси.

Стефан не знаеше, но тя разбираше всяка чужда дума, която той изговаряше, за да я впечатли. Тя бе дете на света, израснала като временен жител в много държави и говореше свободно и френски, и италиански.

Той я спря до лимузината, приглади косата зад ушите й и се наведе да й прошепне:

— Бих ти говорил така до изгрев-слънце, ако ми позволиш, ma cherie.

Тя отмести глава и бавно го целуна по врата.

— Тогава отпрати бодигардовете си.

Изабел подръпна със зъби ухото му и той потрепери в отговор. Фотоапаратите святкаха на воля.

Той каза няколко думи на мускулестия вещер до него, докато шофьорът й отваряше вратата и й помагаше да се качи. Успокоявайки дишането си, както винаги, когато влизаше в тясно пространство, тя се качи в студената вътрешност на лимузината и се отпусна на една от кожените седалки. За миг Изабел бе обзета от безпокойство, щом тъмнината я обгърна като кадифен юмрук. Не харесваше затворени пространства.

Стефан седна до нея. Налетя й, още щом вратата се затвори. Но не грубо, нито непохватно. Стефан не беше такъв. Бе перфектният джентълмен, докато решеше да не бъде такъв.

Той плъзна ръка на талията й, повдигна брадичката й към лицето си и пристисна устни към нейните. Беше галантен, търпелив, изкусителен. Дъхът му нахлу в устата й, докато езикът му се опитваше да се пъхне там.

Тя потисна потръпването си и постави ръце на широките му рамена, платът на сакото му бе хладен под дланите й. Поколеба се, не желаеше да му позволи да я целуне по-дълбоко. Той настоя и тя поддаде, напрягайки цялата си воля, за да не го отблъсне.

На външен вид, за немагическия свят, Стефан бе пример за добродетелност в обществото, известен с милосърдието и щедростта си. В действителност, като глава на Дъскоф Кабал — жестокият малък клуб на вещерите — той грабеше и насилваше магьосниците сякаш бяха негов собствен добитък, убивайки наляво и надясно, както му скимне.

Както подобава на всеки социопат, Стефан бе чаровно, привлекателно чудовище. Светът трябваше да й бъде благодарен за това, което се канеше да стори, макар и да трябваше да загърби кодекса на Сборището, за да го постигне.

Той се наведе над нея, заравяйки нос в извивката на шията й и плъзгайки ръка под полата на късата й, черна рокля Версаче.

— Най-сетне сме сами — прошепна той, — както пожела.

Колата потегли, карайки я да се притисне в тялото му.

Тя изви лицето му към своето и го целуна, притискайки се плътно до тялото му. Обхвана слабините му през черните му панталони и усети твърдостта му.

— Така е.

— Тогава от какво се срамуваш? Тази нощ няма да ми избягаш, Изабел — промълви той до кожата й с ласкавия си, френски акцент.

Част от плана й бе да го изкушава сексуално. Беше като да дразниш изгладнял тигър с парче месо, но постигна успех. Беше го заинтригувало, накарало го бе да я желае още повече… и ограничаваше интимните й контакти с него. Подчертан плюс.

Тя повдигна вежда.

— Мисля, че ти си този, който няма да ми избяга, Стефан. — Само ако знаеше. Тя разкопча панталоните му. — Свали ги.

Той сграбчи подгъва на роклята й.

— Първо ти — измърка той.

— Неее, първо ти — отвърна тя предизвикателно.

Той поклати глава.

— Съблечи за мен роклята си, Изабел. — Гласът му съдържаше стоманени нотки, а в погледа му имаше брутално студен блясък.

Изкусителната й, секси усмивка се стопи. По дяволите! Нещата не вървяха, както бе предвидила. В съзнанието й, тя бе напълно облечена, когато го сразяваше. Оставена без избор, ако искаше да не събуди подозрения, тя му позволи да издърпа роклята над главата й, оставяйки я само по дантелен червен комплект от сутиен и бикини и обувките й.

— Ммм — промърмори той одобрително, преди да пристисне устните си в извивките на гърдите й. О, блях. Блях, блях, блях!

Тя го дръпна за колана на панталоните и грубо го целуна, хапейки силно долната му устна. Той леко се дръпна и тя усети вкуса на кръв.

— Сваляй веднага — нареди тя.

— Обожавам, когато жената го харесва малко по-грубо.

Значи щеше да се влюби в нея.

Той събу обувките и панталоните си. Тя погледна по-долу и повдигна вежда, сякаш в сексуално нетърпение. Той самоуверено й се усмихна, с усмивката на мъж, сигурен, че ще му пуснат. Как можеше да сгреши? Беше на път да разбере. Тя се протегна и го пое в ръка.

И стисна. Силно.

2

В същото време, тя изпълни тялото си с магия. Тя избликна от центъра на гърдите й с топла пулсация. Силата се стрелна по ръката й, концентрирайки се в пръстите й. Те изтръпнаха и потрепнаха, докато тя се бореше да задържи наситения изблик на силно напоената с емоция магия. Водата в слабините му мигновено откликна на волята й, молекулите безропотно й се подчиниха. Изстинаха, после станаха още по-студени.

Очите на Стефан се оцъклиха и шокът само за части от секундата промени изражението му от възбуда в ужас. От устата му се изтръгна беззвучен писък, устните му оформиха „О“ в неизказана болка.

— Мислех, че ти харесва по-грубо, Стефан? — попита тя, през стиснати зъби.

Беше го спипала точно както искаше. Знаеше, че ще се наложи да го хване за топките… буквално. Нямаше друг начин да залови вещер, могъщ като него. Тя трябваше да се приближи достатъчно, за да го постави в уязвима позиция, без наетите му биячи, да го накара да свали гарда, а после да се възползва от беззащитността му.

Тя стисна малко по-здраво меката плът на тази негова уязвимост.

— Ооо… не се ли забавляваш? Съжалявам. — Тя го изви, докато той не изохка. — Наистина.

От гърлото на Стефан се дочу клокочещ звук.

— Страх ли те е да гледаш в очите собствената си смъртност, Стефан? Мислил ли си някога, какво се случва с нас, след като умрем? Дали угасваме като светлинка или продължаваме да живеем? — Тя млъкна, накланяйки глава настрани. — Дали смъртта е просто друг вид живот? Хмм… как мислиш?

— Не… знам — каза той през зъби.

— Мисля, че си на път да откриеш.

— Коя… си ти? — Устните му оформяха думите, но нямаше достатъчно въздух, за да им даде живот. Тя леко отпусна хватката. Иначе той щеше да припадне, а бе прекалено рано за това.

— Това не е уместен въпрос при сегашната ситуация. Истинският въпрос е относно Анджела, Стефан.

Очите му се замъглиха от объркване.

О, това беше грешен отговор. Силата плъзна надолу по ръката й, карайки пръстите й да я заболят. Главата му се отметна назад от болка и тя с усилие отново го отпусна.

— Анджела? — изпъшка той.

— Анджела Новак. Последната магьосница, която твоят демон уби. — Тя стисна по-силно. — Не помниш дори името й?

Устните му се опънаха назад в гримаса.

— Не е… мой… демон.

— Е, не е. Поне технически погледнато не е. Баща ти, Уилям Крейн призова демона, който уби Анджела. Крейн и последователите му. Но баща ти е мъртъв и ти зае мястото му като глава на Дъскоф. Дъскоф е причината демонът да съществува в това измерение. Следователно, Дъскоф носи отговорност за смъртта на Анджела и тази на Мелина Андерсън, първата магьосница, която демонът уби.

— Но тогава още не бях с Дъскоф.

— О, спести ми го. Направил си достатъчно ужасни неща, за да си го заслужиш, Стефан, и не се опитвай да ми кажеш, че не би призовал друг демон, ако ти се отдаде възможност.

— Не — прошепна той, отпускайки глава назад от болка.

— Не? Какво искаш да кажеш, Стефан? Не беше ли ти онзи, който щеше да жертва четирите магьосници миналата зима, за да придърпаш насам демон? Ако не бе Сборището, щеше да успееш. Дори само това те прави достоен за наказание. — Тя наклони глава настрани. — А освен това, какво ще кажеш за Наоми Нелсън, земната магьосница, която изпече, когато беше на осемнадесет? Ами за Робин Тейлър…

Той повдигна глава и се взря в нея.

— Мога да ти помогна. Да помогна… да помогна да откриеш демона. Да поправя… неправдата.

Вече се пазареше, а? Как смееше да опитва.

Тя отвори уста да отговори, но нагорещена до бяло вълна плъзна по дланта й. И двамата изкрещяха от болка. Изабел дръпна изгорената си ръка. Проклятие, за момент бе загубила концентрация и той й бе отнел контрола.

Стефан се претърколи настрани, с ръце между краката си, държейки слабините си в шепи. Дланта я болеше сякаш я бе държала над пламък, но неговата агония трябва да бе по-тежка. Беше се изгорил на много чувствително място, за да успее да я отблъсне.

Изабел призова сила, колкото можеше по-бързо, въпреки болката. Въздухът се наелектризира, докато Стефан също изтегляше сила, за да се защити. В същия момент, цялата лимузина кривна настрани. Изабел се стовари на отсрещната седалка и извика, когато гърба й се изви. Лимузината спря с криволичене, скърцане и пушещи гуми. Тя падна на пода на колата, лицето й се изкриви от болката, пронизала крака и кръста й.

Надникна през оплетената си тъмночервена коса, виждайки Стефан, коленичил на пода на колата пред нея, изглеждайки сякаш ще повърне. Отвън звуците от тропащи по паважа обувки и викове достигнаха до ушите й.

Борейки се с дискомфорта, тя продължи да трупа магия и да я насочва към Стефан. Усетил рязкото натрупване на сила в затвореното пространство на лимузината, главата му се стрелна нагоре и той също потърси сила. Въздухът пукаше от електрическия заряд на общите им усилия. Беше магическа битка на живот и смърт, а те и двамата се бореха с наранявания.

Но неговите бяха по-тежки.

Изабел замахна с ръка напред в полуосъзнато усилие да увеличи силата си, нареждайки на водата в тялото на Стефан да й се подчини — да замръзне.

Вратата на лимузината се отвори. Объркване и ярост откъм незнайните наблюдатели пристискаха емпатията й. Наситените емоции около нея се настаниха като горчиво вино върху езика й, но тя насочи цялото си внимание върху Стефан.

— Не — дочу се заповеден мъжки глас. — Спри веднага.

Тя игнорира заповедта. Гръбнакът на Стефан се изви назад, щом тя усили замразяването. Беше в ръцете й и, Богиньо мила, трябваше да го боли. Но не бе нищо, в сравнение с това, което демонът бе сторил на Анджела.

Сестра й бе загинала по единствения начин, от който винаги се е страхувала — от ръката на демон. Още от дете, Анджела бе имала кошмари за това, след като един от „чичовците“ им бе разкрил как демоните убиват жертвите си.

Изабел бе тази, която откри тялото й, но все още не можеше да се накара да осмисли тези спомени. Не и в детайли. Съзнанието й ги бе блокирало и тя бе благодарна за което.

Пред нея, Стефан простена.

Странно, Изабел си бе мислила, че ще изпита задоволство, когато този момент настъпи, може би облекчение и повдигане на тежестта от емоции, които я смазваха толкова дълго. Но не изпита нито едно от тези неща. Усещаше само тъга.

— Това е за Анджела, Стефан — каза тя вдървено. — Това е сестра ми, казваща „здравей“ от гроба.

Къде беше задоволството, което си мислеше, че ще изпита? Къде бе справедливото опрощение? Тя се взираше в очите на Стефан, гледайки как болката избухва в зениците му. Магическата й хватка се поколеба. Не можеше да го направи… Проклятие!

От ляво я доближи мъж.

— Изабел — каза нежно той. — Той е отрепка, но не той уби сестра ти.

Лицето й се изкриви, очите й се изпълниха със сълзи.

— Той е. Той е глава на Дъскоф. Без Дъскоф, демонът нямаше да го има.

— За последен път те моля. Спри.

Отмъщението, преди горещо до червено, пулсиращо, живеещо в сърцето и ума й, сега бе горчиво и студено.

И все пак… Анджела.

— Не мога — прошепна тя. — Не мога да спра.

Мъжът се хвърли върху нея, прекъсвайки контрола й върху Стефан. Болка я преряза в гръбнака и надолу по краката, карайки я да извика, но въпреки това се бореше с тежестта върху й. Той я пристисна надолу, мъчейки се да овладее крайниците й. Изтощението и нараняването на гърба й я накараха да се отпусне. Магията й проблесна и замря в гърдите й, изхабена като свещ, горяла твърде дълго. Тя издаде давещ звук от мъка.

Той се взираше надолу към нея, лицето му бе засенчено от дългата му синьо-черна коса. Томас Монахан — главата на Сборището. Косата го издаваше. Дори нямаше нужда да вижда лицето му.

Тя се сви и издаде малък стон.

— Заради него, заради Дъскоф сестра ми е мъртва.

— Той няма да се измъкне безнаказано за делата си, Изабел — дочу се тихия му глас. — Но наказанието му не може да бъде такова.

— Откъде знаеш името ми?

Зад тях, тя чуваше как магьосниците укротяват Стефан. Лимузината се наклони.

— Каза, че си сестрата на Анджела. Единственото, което мога да предположа е, че визираш Анджела Новак — водната вещица, която преди няколко месеца бе убита от демон. Тогава трябва да си Изабел. На една и съща страна сме. Ако те пусна, ще бъдеш ли послушна?

Стисна устни и кимна.

Той се отдръпна от нея, лицето на Монахан — изваяно в привлекателни, груби черти — най-сетне се виждаше. Тя се огледа във вътрешността на лимузината, виждайки Адам Тайрел и Джак Макалистър, и двамата огнени магьосници, които добре познаваше. Двамата мъже оковаха ранения Стефан, който вече не се бореше. Бе коленичил с ръце между краката си, изглеждайки така, сякаш единствената битка, която би могъл да води, е срещу изпадането в безсъзнание.

— Не сме на една и съща страна — изръмжа тя към Томас. — Вие ме спирате да…

— Да си отмъстиш. Знам.

— Не съм убил сестра й — бързо рече Стефан.

Томас хвърли на Стефан поглед, който напомни на Изабел, как котка би погледнала червей — под нивото й, но нещо интересно, с което да си играе.

— По принцип, бих предпочел Стефан мъртъв — поде той, — но се нуждаем от него.

Придържайки ранената си ръка, в отговор Изабел само го гледаше ядосано през косата си. Тя потърси емоциите на Монахан, но не усети нищо повече от проблясък. Или тя бе прекалено уморена, за да ги усети, или той адски ги потискаше.

— А, Изабел? Не, че съм против гледката, но… — Адам настойчиво я погледна, помагайки й да си спомни колко е разсъблечена.

Тя погледна надолу, осъзнавайки липсата си на дрехи. В яростта й, този малък детайл й бе убегнал. По дяволите. Какво още можеше да се обърка?

Уверявайки се, че Джак здраво държи Стефан, Адам й подхвърли роклята и тя внимателно я нахлузи през глава, присвивайки се от болката в гърба.

Томас кимна към Стефан.

— Обездвижете го, за да бъде транспортиран.

Джак се взираше надолу към Стефан — изражението му бе опасно мрачно. За момент Изабел се зачуди какво ще направи той. Миналата зима вещерът се бе опитал да убие приятелката на Джак.

Джак посочи с поглед към слабините на Стефан.

— Ще ти трябва лекар за това. — После го удари — здраво. Стефан се свлече в безсъзнание на пода на лимузината.

— Можеше просто да го упоиш — каза Томас, извивайки устни.

Джак изгледа ядосано Стефан.

— Това бе един от начините.

— Можехте също и просто да ме оставите да го убия — добави Изабел. — Това би било много по-удобно за всички. За себе си знам, че щях да съм доста по-щастлива.

Томас се завъртя и я изгледа с очи, които изглеждаха черни като обсидиан. Бяха смущаващи, но все пак красиви, и пасваха на косата, завиваща се покрай раменете му. Мъжът наистина изглеждаше като магьосник — много, много порочен магьосник.

— Наистина ли? Това би те направило щастлива, Изабел? Признай истината.

Тя отклони очи от него, внезапно чувствайки се много по-разголена под погледа му, отколкото когато бе съблечена.

Главата на Сборището изглеждаше по-добре на живо, отколкото на снимките му — като някакъв красив паднал ангел, макар и дълбоките бръчици по лицето му, да го отдалечаваха от по-идеалния тип мъжка хубост. Чувствените му, плътни устни, изглеждащи не на място в останалия му образ, бяха обградени с дълбоки линии от всяка страна. Той имаше силно, добре сложено тяло, дълги крака и широки плещи. Всеки сантиметър от това масивно тяло беше притиснато до нейното и я беше заболяло. Гърбът й потръпна при спомена и тя се намръщи.

— Е, как я караш, Изабел? Отдавна не сме се виждали — каза Адам, сякаш случайно се бяха срещнали в „Старбъкс“ или нещо подобно.

Устните й се извиха в усмивка. Не можеше да не се ухилиш на Адам Тайрел заради неговия чар, особено ако си жена. Дори и при дадените обстоятелства, тя не можеше да не го направи.

— Не много добре, Адам.

— Изведете го от тук — Томас изръмжа на Адам. Обърна се към Джак. — Можеш ли да излекуваш гърба и ръката й?

— Гърбът и ръката на Изабел — да. Пишката на Стефан — не. Ръцете ми няма да се доближат до там.

— Смятам, че ще оставим Стефан сам да се излекува. Това е най-малкото, което заслужава.

Адам издърпа Стефан извън лимузината и Томас го последва, хвърляйки й пронизващ поглед през рамо, преди да тръгне.

— Искам да говоря с теб. Не изчезвай.

Тя присви очи към гърба му. Задник! Нямаше право да й заповядва. Бе напуснала Сборището. По дяволите, това, което току-що бе сторила, я превръщаше в чист вещер. Томас Монахан нямаше власт над нея.

— Дай ми ръката си — каза Джак.

Тя отпусна челюст и повдигна ръка, местейки се внимателно на пода на лимузината и забивайки токчето на обувката си в килима.

Той пое ръката й между дланите си. Джак бе магьосник на огъня, следователно можеше да лекува. Тя винаги бе смятала за странно, че тази способност бе свързана с толкова разрушителен елемент. Дланта й се затопли, изтръпна, а болката отшумя. Когато той я пусна, кожата бе розова и бързо се възстановяваше. Той посочи с брадичка към седалката.

— Седни с гръб към мен.

Внимателно, тя се надигна и се плъзна на седалката. Вълни от болка пронизаха гърба и краката й. Тя внимателно издиша, тъй като й се догади.

Джак седна зад нея и постави длани на гръбнака й, една над друга. Ръцете му — напълно делови на гъба й — се затоплиха. Усукващият я гръб моментално се подобри.

— Не помня косата ти да е била толкова тъмночервена или очите ти да са били зелени, Изабел.

— Боядисах си косата и нося лещи.

— За да заловиш по-добре жертвата си, хм?

— Предполагам. Стефан предпочита червенокоси.

— Добра маскировка. Никой от нас не те разпозна в таблоидите. Не знаехме коя си, нито дори, че си вещица. Чак тази нощ, когато те видяхме отблизо, осъзнахме самоличността ти. Знаехме само, че тази вечер „бройката на месеца“ на Стефан най-накрая го е убедила да разкара охраната си, за да правят секс.

Тя тихо се разсмя.

— Използвали сте моето прелъстяване, като начин да отвлечете Стефан?

— Мдам. Наблюдавахме, чакахме да се открие възможност. Изненада ни, когато отворихме вратата на лимузината. Никой не го бе очаквал. — Той спря. — Съжалявам за сестра ти. Разбирам защо си погнала Стефан.

Тя имаше милион въпроси, но всички те заседнаха в гърлото й. Те бяха въпроси към главата на Сборището, така или иначе, не към Джак Макалистър, дясната ръка на Томас.

— Цял месец издирвах демона и не можах да го открия.

— И ние също го търсихме безуспешно.

— Вместо това се насочих към причината за съществуването на демона. — Тя преглътна с усилие. — Просто… трябваше да правя нещо, а Стефан не може да бъде оставен да доведе още от тези същества в нашия свят.

Джак се отдръпна и тя се завъртя на седалката към него. Гърбът все още я болеше, но най-силната болка бе отшумяла.

— Изабел, разбирам. Наистина. Но трябваше да дойдеш при нас, вместо да се правиш на отмъстителка. Винаги сме планирали да заловим Стефан и търсим демона. — Джак поклати глава и изцъка с език. — Лошо, лошо момиче.

— Кажи ми нещо ново? — измърмори тя в отговор. Винаги Аджела бе била добрата. Изабел винаги се бе забърквала в неприятности.

Той трябва да бе разбрал, че не го питаше буквално за нещо ново покрай него, но въпреки това й отговори.

— Ще ставам баща. — Думите прозвучаха толкова гордо, че тя се усмихна.

Тя се заигра с подгъва на полата си, доволна от смяната на темата.

— Чух за това. Надул си корема на малката ти въздушна магьосница.

— Мира.

Богиньо, погледът му, когато произнесе името й. Такава любов. Такава отдаденост. Никой мъж не бе гледал така, произнасяйки името й, поне не знаеше за такъв, и Изабел трябваше да признае, че част от нея съжаляваше за това.

— Точно така, Мира се казваше — отговори Изабел. — Всички се надяват, че и бебето ще се окаже магьосница на въздуха. — От всички магьосници на елементите, до сега въздухът бе най-рядък и най-силен. — Как мислиш — въздух или огън?

— Мисля, че ще се метне на майка си, и ще бъде въздушна магьосница. Ще я наречем Ева, на майката на Мира, ако е момиче. Или Дейвид, на баща й, ако е момче.

Ева Хоскинс, с моминско име Монахан. Тя бе въздушната магьосница, която бе принесена в жертва в кръга, призовал демона преди повече от двайсет и пет години. Четири магьосници — за всеки един от елементите — са били убити, за да доведат демона, който бе убил Анджела. Колко поетично, че едно от имената им бе споменато тази нощ.

Тя го потупа по рамото.

— Успех и на двама ви. — Взе си чантата от пода на лимузината и излезе от колата.

Изабел се озова на тъмна, странична уличка в търговската част на града. Предницата на лимузината бе ударена от Хамър. Зад лимузината имаше още една катастрофа, плетеница от метал, където седан се бе сблъскал с тежък микробус. Седанът бе колата, в която са се возили биячите на Стефан.

Тя хвърли един поглед към Стефан, когото натоварваха отзад в колата на Томас. Томас стоеше наблизо. Той се взря в нея през разстоянието, което ги делеше, с коса черна като грях, стелеща се по раменете му, с целеустремен поглед. После я повика свивайки един пръст.

О, не. По-скоро Адът ще замръзне.

Изабел леко му помаха и си тръгна.

— Изабел — извика той след нея. — Трябва да говоря с теб.

Игнорирайки го, тя зави зад ъгъла и почерпи от останалите си магически резерви, обирайки до дъно запасите си. Изабел събра водните молекули от въздуха, нагнетявайки ги около частиците прах и се прикри с образувалата се гъста мъгла. Докато дочу стъпките му зад себе си, вече бе изчезнала, оставяйки го с нулева видимост.

Томас високо изпсува и Изабел се усмихна. Трябваше да разговаря с него, но нямаше да го направи по неговите правила.

3

Изглеждаше по-добре като блондинка.

Томас влезе в библиотеката на Сборището, която също така изпълняваше ролята и на негов кабинет, и огледа жената, която стоеше на бюрото му, а единият от дългите й крака се поклащаше. Беше очаквал Изабел Новак да се появи по някое време.

За да разбере как никой не бе успял да я познае докато прелъстяваше Стефан, бе накарал Джак да му покаже нейни снимки от времето преди да бъде излъскана и наконтена според вкуса на Стефан. Сега изглеждаше повече като себе си. Бе върнала естествения цвят на косата си — ягодово русо, и носеше чифт избелели дънки, черен плетен потник и чифт протрити черни ботуши.

Обикновено не беше толкова кльощава. Томас подозираше, че нарочно е свалила килограми, за да се вмъкне в света на Стефан. Или може би скръбта я бе лишила от тегло. По негово мнение, тя изглеждаше по-добре с малко месо по себе си.

Косата й беше дълга и лъскава, обрамчваща овално лице с порцеланова кожа и големи кафяви очи. Устните й бяха плътни, изразителни. Не носеше почти никакъв грим и не бе правила почти нищо друго на косата си, освен да я среше. Имаше естествена красота, която искаше малко разкрасяване и изглежда не се интересуваше от модата. И все пак притежаваше маниер, който крещеше „самоувереност“.

Не просто беше великолепна, тя изглеждаше невинна. И все пак Томас знаеше повече. Госпожица Изабел Новак имаше репутация на някой, който създава неприятности. Проучването, което бе направил за нея, я разкри веднага. От първите й дни в началното училище, Изабел бе оставила следа от проблеми зад себе си — участвала в сбивания, отговаряла на учителите. По-късните й години разкриваха избухлива, импулсивна жена, която не може да стои на едно място, не може да се задържи на постоянна работа, не може да изгради връзки.

Също така бе и силна магьосница на водата. Томас можеше да усети силата й от другия край на стаята. Вълни от променлива емоция, приливи и отливи на психическа сила… Те бяха отличителните знаци на водните магьосници и бяха внушително осезаеми в Изабел Новак.

Затвори вратата и заговори, като се обърна към нея.

— Насилието е лесен начин да оплачеш някой, когото си загубила. Не мислиш ли, че е по-добре да спасиш живот в чест на загубения такъв?

Тя се изправи, притисна ръце една в друга и се поклони.

— Буда, за мен е чест да се запознаем. — Тя се изправи и сложи ръка на хълбока си. — Не съм дошла тук за лекция.

Беше хубава. Колко жалко, че беше такъв трън в задника.

Томас подтисна раздразнението си и тръгна към нея.

— Трябва да погледнеш общия план. Той може да ни помогне…

— Да ни помогне? От кога е започнал да помага на някой друг освен на себе си? Кога е правил нещо, което да не е в негов собствен интерес? И кога ще плати за престъпленията си, господин Монахан? Кога?

— Наричай ме Томас.

— Господин Монахан, Томас, все тая. — Тя махна с ръка, отхвърляйки предложението му. — Да няма да чакаме Стефан да умре от старост? Трябва ли да го оставим да се измъкне след всичко, което е сторил?

— Разбира се, че не.

— Наистина? Не-магьосниците няма да го докоснат, така че остава ние да го направим, неговите надзорници. За сега не виждам Сборището или Съветът да се правят, че ще се погрижат за това. Не е ли това една от причините Сборището и Съветът да са създадени поначало? Не трябва ли вие да се справяте с вещерите и да наказвате престъпниците? — Тя удари с ръка по бюрото. — Той не заслужава да живее живота си по какъвто и да е подходящ за него начин, Томас.

— Ако си свършила с тирадата, може ли да седнеш и да слушаш? Трябва да обясня някои неща. Искаш ли питие? В бара имам всичко, което би могла да поръчаш, и изглеждаш така, сякаш ти трябва.

Тя поклати глава, завъртя се и закрачи към далечния висок от земята до тавана прозорец и високите библиотечки, които го обрамчваха.

— Пропилях месец от живота си в приготовления да накарам Стефан да си плати за това, което стори на Анджела, а ти се втурна и ми го отмъкна.

Той пое риска, припомняйки си трепета на колебание, който усети в нея през онази нощ, и неспокойния израз на лицето й. Беше адски бясна, но не беше наистина сигурна в желанието си да убие Стефан.

— Какво е чувството почти да отнемеш живота му?

Тя се обърна без дори момент на несигурност.

— Ужасно! Чувството е ужасно. Студено и празно, и въобще не прилича на това, което си мислех.

Разбира се. Изабел може и да искаше справедливост за сестра си, но не беше убийца.

— Преследвала си демона, Джак ми каза.

— Преследвах демона за около месец, след като н-намерих Анджела. — Тя поклати глава и обви ръце около себе си. — Никъде не можах да открия следи от него.

— Затова тръгна след онзи, когото смяташ отговорен за съществуването на демона.

Тя кимна.

— Моля те, седни, Изабел. — Той кимна към един от меките кожени столове пред бюрото.

Тя се поколеба за момент, очите й заискриха и вероятно няколко остри думи се задържаха на езика й. Беше очевидно, че не харесва авторитета и го възприема като такъв. Въпреки това преглътна това, което щеше да каже, пресече стаята и се отпусна в стола.

Томас седна на ръба на бюрото пред нея.

— Имаме намерение да хванем и убием този демон, Изабел. Съветът имаше нареждане да се залови Стефан още от инцидента миналата зима. Наблюдавахме го от дълго време, чакахме да се успокои и да отпусне гарда. Ти ни помогна най-накрая да го хванем. Сега е в Грибин, в затвора. Няма да го оставим да излезе от там. Никога.

— Джак ми каза, но…

— Но Стефан трябва да остане жив. Поне за сега. Може да ни помогне да заловим демона като ни даде информация. Дъскоф са хората, които имат най-голямо взаимодействие с демони. Изучавали са ги, за да разберат съществата, които използват. След като ни помогне, той ще се изправи на процес за престъпленията си, заедно с тринадесетте други вещера, които са взели участие в кръга миналата зима в Дъскоф Интернешънъл. Ще бъдат разпитани и наказани. Което означава или доживотен затвор, или смърт.

Тя изсумтя и скръсти ръце.

— Ще повярвам като го видя.

Той въздъхна.

— Не прави грешката да си мислиш, че си единствената, която иска да види как Стефан си плаща. И не си мисли, че само ти искаш да видиш демона мъртъв.

— Какво е направил Стефан на теб?

— Ами, като за начало миналата зима се опита да убие братовчедка ми.

— Мира Хоскинс.

Той кимна.

— А първата магьосница, която демонът уби, Мелина, тя ми беше позната. — Той направи пауза. Тя му бе стара любов. Беше минало много време, но за него Мелина беше специална. — Тя беше добра приятелка. Имаше деца, съпруг.

Изабел беше мълчалива за дълго, преди да проговори.

— Мислиш ли, че демонът я е избрал целенасочено? Странно съвпадение е, че е била стара приятелка на лидера на Сборището.

— Точно затова имаме нужда от всичката информация, която можем да извлечем от Стефан. За сега не знаем как или защо демонът избира жертвите си. Не знаем нищо освен факта, че демонът убива магьосници.

Тя задъвка долната си устна, потънала в мисли.

— Обикновено демоните, които Дъскоф призовават, се позабавляват и си отиват вкъщи. Не остават наоколо, за да се крият двадесет и пет години, след това да изникнат изведнъж и да започнат да избиват магьосници.

— Забелязали сме само, че демонът никога не се завръща в своето измерение, но архиварят на Сборището се разрови в стари вестници и откри доказателства, че демонът въобще не се е криел. Мислим, че през цялото време е убивал хора, за спорта. Просто не сме го забелязвали, докато не започна толкова ужасно да набелязва магьосници.

— Да, „ужасно“ е една от възможните думи. — Ръцете й се стегнаха толкова силно около подлакътниците на стола, че побеляха. — Убивал е магьосниците в някакъв демонски ритуал, нали? Краде силата им за нещо.

— Така си мислим, но не сме сигурни. Всичко това е причина да използваме Стефан, за да извлечем информация. Той знае повече за демоните и техния свят, отколкото ние и е наложително да открием и убием този демон, преди да е убил още хора.

— Значи мислиш, че можем да го открием. — Тонът й беше хаплив. — Томас, този демон изчезна. Претърсих рая и ада, опитвайки се да открия чудовището. Посветих всеки свой дъх на това, след като Анджела бе убита. Всичко, което искам в тази вселена, е да отърва света от това нещо и да попреча още магьосници да бъдат убити.

Той скръсти ръце.

— И, може би със Стефан и информацията на Дъскоф, ще успеем да го постигнем.

Устата й се затвори рязко.

— Ти си шефът, предполагам. Все пак ти си главата на Сборището. Трябва да знаеш най-добре. — Тонът й ясно показваше, че не вярва в това.

— Съжалявам за загубата ти, Изабел, и разбирам нуждата ти да накажеш някого. Все пак точно сега трябва да сложим емоциите си под контрол и да подходим рационално.

— Да, чрез емпатията мога да кажа, че си добър в това. Да държиш емоциите си под контрол.

— А аз не се нуждая от никакви способности на емпатия, за да кажа, че ти не можеш.

Тя стана в интересен, гневен нюанс на червеното.

— Мислиш, че не постъпвам рационално?

— Не, говорех като цяло, за всички нас. Всички ние искаме отмъщение, Изабел. Всички ние искаме да накажем този демон, но трябва да подходим внимателно.

— Но вярваш, че не контролирам добре емоциите си.

— Нападна ме като избухлив човек и мисля, че си наскърбена. Но вярвам, че ако обмислиш какво би могъл да ни даде Стефан в дългосрочен план, ще видиш, че имаме нужда да го запазим жив, без значение какво искат сърцата ни. — Той направи пауза. — Както и да е, не мисля, че носиш в себе си желание за отмъщение чрез убийство, Изабел. Това е комплимент, между другото.

Томас никога не бе виждал толкова топли кафяви очи да стават толкова студени за толкова отрицателно време. Красивото й лице се стегна, когато се взря в него за дълъг момент, преди да проговори.

— Виждам гледната ти точка, но това не означава, че трябва да ми харесва. Между другото, не оценявам психоанализата, след като никога не съм искала такава.

— Казвам нещата такива, каквито ги виждам — отговори той, свивайки рамене.

Тя се изправи.

— Харесвам те, но си никаквец. Знаеше ли го?

— Така са ми казвали. Безброй пъти.

— Съжалявам, че си загубил стара приятелка.

Той отмести поглед и челюстта му се стегна.

— Аз също. Съжалявам за сестра ти.

Тя се приближи към него, толкова близо, че той можеше да види болката в очите й, когато отговори нежно:

— Благодаря ти.

За момент останаха в мълчание. Жената имаше красиви очи, като разтопен шоколад. Отново бяха топли. Тя се приведе напред, толкова близо, че той можеше да усети мускусния й парфюм, когато тя наклони глава настрани.

— Изобщо имаш ли зеници?

Той примига изненадано.

— Последният път, когато проверих.

Тя се взря в очите му за момент и устните й се разтвориха. Главата й се наклони малко по-близо до неговата и погледът й се сведе към устата му. В един безумен момент той си помисли, че тя ще го целуне.

В следващия безумен момент си помисли, че той ще я целуне.

Не беше сигурен от къде се бе взел този импулс. Може би привличането между земя и вода му влияеше. Понякога водата и земята имаха естествено сексуално привличане, също както огъня и въздуха. То оставаше, докато магиите не откриеха баланс. Бе усетил това неестествено привличане към Изабел още от лимузината.

Или, може би, просто бе минало твърде много време, откакто е бил с жена.

Тя се изправи и се отдръпна назад, прекъсвайки странната, моментна магия.

— Изобщо забеляза ли, че бях почти гола в лимузината?

Той прочисти гърлото си.

— Имах други грижи. — Той направи пауза. — Но, да, забелязах. Би било невъзможно да не забележа. — Тези дълги крака, тази безупречна бяла кожа и пълнотата на гърдите й, изпъкващи от сутиена й. Томас може и да беше глава на Сборището, но преди всичко беше мъж.

Доволна, малка усмивка пробяга през устните й.

— Добре.

Тя се обърна към вратата.

Каква странна жена.

— Стой — каза просто той, преди да успее да си тръгне.

Тя се обърна бавно, с въпросително изражение.

— Остани тук в Сборището за известно време. Работи с нас. Помогни ни да се разправим със Стефан. Помогни ни да открием демона.

Изабел Новак притежаваше необичайни за повечето магьосници на водата способности. Не само, че можеше да манипулира водата в човешкото тяло — смъртоносно умение, което с готовност бе демонстрирала върху Стефан, — тя можеше да достига до паметта на влагата, да източва вода от дадена област и да повтаря неотдавнашни събития. Можеше да бъде ценна за тях.

Тя стисна устни и го обмисли за момент.

— Ще ме караш да бъда добра.

Той се усмихна.

— Ще те накарам да бъдеш ефективна, не задължително добра.

— Искам да бъда на всяка официална връзка на Сборището със Стефан. Искам да присъствам на всеки контакт, който имате с него в Грибин.

Томас потърка брадичката си с ръка за момент, обмисляйки въпроса.

— Не виждам защо не.

Тя го прецени, хапейки долната си устна между белите си зъби.

— Дай ми време да оправя някои връзки и ще се присъединя.

Нелогично, той се зачуди какви ли „връзки“ има предвид. Знаеше, че не е омъжена, но дали имаше приятел?

По дяволите, защо му пукаше?

Той кимна.

— Само кажи на входа коя си и Дъглас ще те посрещне. Той се грижи за къщата. Когато се върнеш, ще те чака стая, приготвена за теб.

— И затворник за измъчване. — Тя плесна с ръце и ги потърка весело. — Ако играем на доброто и лошото ченге, може ли аз да бъда лошото?

— След това, което стори на пишката му, Стефан вероятно мисли, че ти си най-лошото нещо наоколо.

Тя се усмихна широко.

— Сега мога да умра щастлива.

Богиньо, какво направи той току-що?

4

Изабел влезе в луксозния апартамент на сестра си в Линкълн Парк, наситеният аромат на ванилия и рози я обгърна още щом влезе. Беше останала там след смъртта на Анджела и все още всяка сутрин палеше любимите й свещи в нещо като бдение.

Остави ключовете си на барплота, който отделяше кухненската част от огромната дневна, и огледа обзавеждането. Мястото беше декорирано в успокояващо синьо и сребристо, натъпкано до пръсване с дивани и столове, меки покривки и плюшени килими покриваха лъскавите дървени подове. Успокояващи модерни картини красяха стените, пастелни цветове се спускаха и издигаха по платната на картините.

Това място беше като Анджела. Беше въплътило духа й — спокоен, сдържан, емоционално уравновесен и чувствителен. Никак не подхождаше на личността на Изабел, но й се щеше да можеше да й пасне. Щеше й се да има някои от качествата на сестра си, вместо от тези на майка си. Анджела трябва да бе наследила спокойствието си от баща си, който и да бе той. Бащата на Анджела не беше баща и на Изабел. Майка им, Каталина, бе обикаляла доста.

Изабел събу обувките си и свали малкия, хубав нож с медно острие, който носеше в кания на китката си. Оставяйки го на плота, тя прокара пръсти по извивките, гравирани върху дръжката. Анджела бе подарила ножа на Изабел след едно пътуване до Перу. Изабел го носеше след смъртта на Анджела, винаги когато отиваше на лов за демона. Направен за нищо повече от украса, това наистина беше само символичен жест. Поклон пред сестра й.

След като измъкна кутия „Чънки Мънки“[3] от фризера и грабна лъжица, тя прекоси дневната и отиде до прозореца, който гледаше към оградената с дървета улица долу. Застана там и със задоволство извади шоколадовите парчета от банановия сладолед, докато гледаше как минава жена с детска количка, как мъж в костюм се прибира вкъщи след ден в офиса и деца, прибиращи се от училище.

Нормални хора с нормален живот.

Анджела не беше убита в апартамента си. Вместо това демонът я бе проследил до работното й място — правна кантора. Анджела бе адвокат от защитата, специализираща се в склонните към магия. Магьосническият свят имаше професионалисти във всички аспекти на обществото, помагайки да скрият съществуването си от не-магьосниците — нормалните хора с нормален живот.

Знанието за съществуването им носеше само страх и изгаряне, историята показваше достатъчно. На света нямаше достатъчно магьосници, които да се преборят с вероятните последици, ако съществуването им се разкрие. Магьосниците на елементите бяха печално малобройни, така че правеха всичко възможно да се скрият.

Тъй като телата, убити от демона, бяха открити от магьосници, Сборището държеше престъпленията в тайна, между магьосниците, и щеше да го прави възможно най-дълго. Нямаше нужда да се намесват не-магическите власти, които няма да могат да преследват убиеца или да разследват паранормалните престъпления. Не-магическите полицейски сили щяха само да затруднят нещата.

Земната магия прочистваше мястото и на не-магическите власти се съобщаваше, че жертвата е изчезнала. Ритуалите и погребенията се уреждаха от близките-магьосници на жертвата. Повечето магьосници правеха специални завещания със Сборището, които също се отнасяха за магьосниците. Така че когато магьосник умре толкова насилствено като Анджела…

Изабел затвори очи, неспособна да накара ума си да го обмисли. Все още не можеше да се принуди да си спомни какво бе открила, когато влезе в правната кантора, за да вземе сестра си за късна вечеря. Умът й се изпразваше, когато се приближеше до тези ужасни спомени.

Вече не беше гладна и остави кутията сладолед на перваза пред себе си.

Анджела бе единственият й значим роднина. И не само това, тя бе единствената приятелка на Изабел. Майка им все още бе жива, но не знаеше къде е Каталина или как да се свърже с нея.

Каталина не беше най-любящата майка. Тя обикаляше света, прескачайки от една безсмислена връзка на друга. Дори все още не знаеше, че по-голямата й дъщеря е мъртва. Изабел бе оставила съобщения при някои от приятелите на майка си в Европа, но кой знае кога щеше да се свърже с някого от тях?

Не, нямаше много привързаност майка-дъщеря между нея и Каталина. Единственият начин, по който майка им знаеше как да изрази обичта си, бяха парите. В това отношение Каталина се грижеше добре за дъщерите си, но истинското майчинско ръководство, съчувствието или грижата бяха извън възможностите й. Изабел бе чувала майка си да изразява обичта си към тях няколко пъти в живота си, но не беше сигурна, че Каталина наистина го мисли. Докато растяха, по-голямата й сестра беше запълнила мястото в Изабел, където липсваше майка им. Повечето хора наричаха Каталина чаровна и духовно освободена; Изабел я наричаше отчуждена и себична.

И все пак напоследък Изабел много приличаше на Каталина, факт, който забеляза наскоро. Последният човек, в който Изабел искаше да се превърне, бе майка й. От самата мисъл се изприщваше. Затова беше в града да види Анджела. Изабел търсеше съвет от своята хладнокръвна, непоколебима сестра. Съвет, който Анджела никога нямаше да може да й даде.

Без Анджела, Изабел се чувстваше оставена да се носи без посока.

Макар че дори в смъртта Анджела й даваше опора. В завещанието й, изпълнено от Сборището, Анджела бе оставила апартамента, всичките си притежания и финансовите си авоари на Изабел.

Изабел се обърна и се огледа из дневната. Сега имаше дом. Не беше имала истинско жилище от… никога. В детството си не знаеше какво е да живееш на едно място повече от една или две години подред.

В юношеството, Изабел винаги се бе гордяла със себе си, че може да опакова всичките си притежания в куфар. Живееше в хотели и вили под наем, където и да пътуваше. Да има този апартамент означаваше, че вече не може да го прави, освен ако не го продаде. Продажбата му, след като е бил на Анджела, не подлежеше на обсъждане.

Така че, в известен смисъл, тя вече не беше свободна.

При тази мисъл, гърлото й се стегна и сърцето и заби по-бързо. Надигнаха се спомени. Затваряйки очи, тя пое дълбоко дъх, изпращайки старата болка на същото място, където осакатеното тяло на сестра й лежеше. Дълбоките ниши. Малките, тъмни места, с които не рискуваше. Така беше по-добре. Много по-сигурно.

Изабел стоеше настрана от малки, тъмни местенца.

Поклати глава и изруга под носа си. Точно сега нямаше нужда от тези снизходителни глупости! Беше време да опакова, да плати малко сметки и да се наспи добре. Утре заминаваше за Сборището.

След като тикна сладоледа обратно във фризера, тя издърпа цилиндричен брезентов чувал от килера в коридора, остави го на леглото в спалнята и започна да опакова.

Когато Томас Монахан й предложи възможност да отиде в Сборището и да помогне в търсенето на демона, сърцето на Изабел бе скочило в гърлото й от радост. Бе се държала хладно и малко резервирано, приемайки офертата, но нямаше никакъв начин да му откаже. Сборището разполагаше с далеч повече ресурси от нея самата.

Натъпка малко дрехи в торбата и се изправи, умът й изведнъж потъна в мисли за Томас Монахан. Той беше интересен мъж, главата на Сборището. Упорит и контролиращ особняк. Можеше да го види във всеки инч от супер изящното му, мускулесто тяло, макар че не познаваше репутацията му.

А Томас Монахан имаше завидна репутация в магьосническия свят. Покровителствен до глупост, инат, избухлив и напълно отдаден на задълженията си. От това, което бе чувала, той нямаше живот извън работата си. Бе посветил всичко, всеки аспект от себе си, на Сборището.

В магьосническия свят той беше известен, или опозорен, зависейки от конкретната гледна точка. Никой магьосник не можеше да попречи на Томас Монахан и да се измъкне безнаказано. Плюс това можеше да е много безскрупулен в защитата на Сборището. Точно затова не й харесваше, че той има контрол над Стефан. Тя искаше Стефан наказан, но ако Томас видеше по-прагматичен път, който може и да помогне на Сборището, Изабел се притесняваше, че той може и да го избере. Затова го беше накарала да се съгласи тя да бъде на всяка среща между Стефан и Сборището. Искаше да се убеди, че нищо такова няма да се случи.

Не можеше да повярва, че точно тя им позволи най-накрая да заловят главата на Дъскоф. Сякаш през цялото време бе работила със Сборището, без да го знае.

Приключи с опаковането, плати някои сметки и най-накрая загаси осветлението и се сгуши в леглото. Леглото на Анджела. Въпреки всичко Изабел спеше по-добре тук, отколкото където и да било другаде. Може би защото енергията на Анджела все още се съдържаше в апартамента, в тези мебели, одеялата и чаршафите, които сега я покриваха. Мястото щеше да й липсва, когато отидеше в Сборището.

При Томас Монахан. Лицето му проблесна в ума й, когато затвори очи: плътните му устни, по-черните му от черни очи. Монахан беше добре изглеждащ мъж и тя не беше имунизирана. Обикновено мъж като Томас — контролиращ и целенасочен — не би я възбудил. В миналото се придържаше повече към артистичните типове: художници, музиканти и писатели. Но Томас Монахан съчетаваше тези тип А качества странно добре. Интригуваше я. В резултат, тя се намери силно привлечена от него, повече отколкото можеше да породи естественият вода-земя магнетизъм.

Земните магьосници бяха много, така че тя често бе попадала на мъже земни магьосници, към които бе привлечена физически. Това бе феномен, с който тя бе свикнала да се справя и обикновено отшумяваше бързо щом магиите откриеха баланса. Това, което чувстваше към Томас Монахан, бе много, много по-силно от всичко, което някога бе изпитвала.

Чудеше се дали и той го изпитва.

Спомняйки си гладния начин, по който я гледаше онзи ден в библиотеката, Изабел реши, че и той го чувства.

Но как да се справи с това? С удоволствие щеше да спи с него, ако това щеше да помогне. Изабел имаше чувството, че една нощ с точно този магьосник би я подлудило. Искаше й се да разбере дали предчувствието й е вярно. Все пак щяха да работят заедно, така че това едва ли беше най-доброто й хрумване за деня.

Не че напоследък бе имала по-добри хрумвания.

Въздишайки, тя се опита да успокои ума си достатъчно, за да заспи. Обърна се към водата в тялото си, усещайки я като океан. Концентрира се върху вдишването и издишването си и нежното преминаване на кръвта по вените й. Най-накрая умората я придърпа с тежки ръце. Тялото й се отпусна в съня.

Но кошмарите я завладяха моментално.

Миризмата на плесен и нафталин опари носа й. Дали паяците имаха мирис? Кълнеше се, че може да усети аромата на крехките им, сухи тела в нишата на това място, където плат докосваше бузите й и глад мъчеше стомаха й. Отчаяние и изострен страх я завладяваха и тя дращеше и удряше по вратата, докато не се измори прекалено много, за да продължи.

Така и никой не дойде.

— Не!

Изабел се изправи в леглото с туптящо сърце и стичащи се по лицето й сълзи. Студена и празна скръб се изви в стомаха й, тежеше в гърдите й. Усещането я правеше замаяна и й се гадеше.

Точно както когато беше дете.

Дишайки тежко и треперейки, тя хвърли поглед на часовника. Бе спала само десет минути. Изабел сви колене към гърдите си и покри очи с ръце. РЕМ[4] не идваше толкова скоро, след като някой заспи. Как бе сънувала?

Особено това.

Скимтящ звук достигна до ушите й и й отне секунда да разбере, че идва от нея самата. Не бе имала такива сънища от години. Боже и Богиньо, мислеше, че със сигурност е преодоляла всичко това. Разочарована от себе си и от слабостта си, тя стисна силно очи, пропъждайки спомена в дъното на съзнанието си.

Това трябваше да спре. Миналото си беше минало. Период. Продължи напред, Изабел.

Пулсът й бавно се завърна към нормалното и Изабел усети миризмата между ванилията и лавандулата, мирис, който не би трябвало да е там — сух, земен аромат, почти като тамян, но малко по-остър. Малко като това как си бе представяла, че миришат паяците, когато бе дете. Беше слабо, но определено го имаше.

Движение извън ъгълчето на окото й. Голяма сянка се втурва.

Тя обърна глава точно навреме, за да види фигура да прелита през балкона на спалнята, през прозрачните завеси и отвъд плъзгащата се стъклена врата… не, през плъзгащата се стъклена врата.

Изабел отметна завивките и скочи от леглото. Стигна вратата с няколко широки крачки. Отмятайки завесите настрана, тя погледна през стъклото към тъмното небе. Никой не стоеше на балкона. Нямаше нищо.

Заопипва непохватно ключалката, плъзна вратата настрана и излезе отвън. Топлият вятър се изви около голото й тяло, докато проучваше балкона. Апартаментът беше на петнадесетия етаж. Единственото място да изчезне фигурата беше балконът отгоре. Тя отправи поглед към небето, но не видя нищо.

Въпреки това имаше нещо. Знаеше, че не си е въобразила. Освен ако сънят не я бе разтърсил толкова много, че да е халюцинирала. Но беше ли възможно да е халюцинирала мирис? И то такъв странен мирис? Като земя, но не от тази Земя.

Изабел потрепери, въпреки топлия въздух. Постоя за момент, взирайки се в мрака. Някъде надалеч отекна гръмотевица.

Задаваше се буря.

5

Томас чакаше в дъното на затвора Грибин пристигането на Изабел. Мика, братовчед му, стоеше близо до него.

Сградата беше кръстена на директора на Сборището, който я бе построил върху разпръснатите земи на Сборището. Съветът бе решил много отдавна, че на магьосници, които вредят на другите, не бива да се позволява да се разкарват свободно из не-магическото общество. Първо, те застрашават магьосническия свят като привличат вниманието към себе си. Второ, не-магьосниците са зле подготвени да се предпазят от магьосници, имащи намерение да вредят.

Сборището имаше контингент, наречен „ловци на вещици“, обучен да се справя с тези, които нарушават правилата. Непокорните вещици биваха преследвани и убивани от ловците на Сборището, ако представляват непосредствена заплаха за останалите. Вещици, отговорни за по-малки престъпления или само подозирани в насилие, биваха залавяни и изправяни пред съд. Ако вещерът бъде намерен за виновен, той бива затварян в Грибин, подземно съоръжение със защити и заклинания, циментирани в конструкцията от едни от най-добрите земни магьосници живели някога.

Никой магьосник не можеше да използва магия тук — нито обитателите, нито надзирателите или пазачите, нито дори посетителите. Работата тук не беше заплаха, така че работниците бяха магьосници с малко наследствена магия, които не губеха нищо. В допълнение работеха само почасово, достигайки лимита си за излагане на това място.

Томас мразеше да е в Грибин. Прекрачването на прага първо му причиняваше гадене, след това, когато способността му да използва силата си изчезнеше, започваше да се чувства като препечена филийка — сух, безвкусен и лесно чуплив. Вероятно така се чувстваха не-магьосниците през цялото време.

Някои от затворниците полудяваха от това, че са затворени в Грибин, и той можеше да разбере защо. Заплахата от затваряне тук беше много ефективна причина да не се нарушава закона на Сборището. Затова нямаха големи проблеми с нарушители магьосници. Само най-непоправимите или луди завършваха в Грибин.

Вещери, вещици, които открито обръщаха гръб на закона на Сборището и правеха кариера от нарушаването на съветите, често намираха защита в Дъскоф Кабал. Дъскоф беше също така организиран и могъщ като Сборището. По тази причина вещерите бяха трудни за хващане. И все пак имаше около двадесетина вещера между стените на Грибин… заедно с лидера им, Стефан.

— Къде, по дяволите, е тя? — мърмореше Мика, гледайки часовника си.

— Какъв е проблемът? Имаш прах за бърсане?

Мика беше архивистът на Сборището и самоназначил се изследовател. Братовчедът на Томас винаги е бил книжен червей и беше завършил като отличник в МИТ[5], макар че на пръв поглед не се вписваше в стереотипа на зубър.

Имаше същото телосложение като всички мъже в семейството му — силно, широкоплещесто и високо. Мика изглеждаше повече като добре сложен сърфист, отколкото като учен. Тъмната му кафяво-червеникава коса стигаше малко под яката му, а острите зелени очи и красивото лице привличаха жените, макар че не знаеше какво да прави с цялото това женско внимание. Братовчед му не беше женкар.

— Само искам да приключим с това и да се разкарам от Грибин. Между другото, не мога да повярвам, че оставяш жената, която хладнокръвно се опита да убие Стефан, да го разпитва. — Мика поклати рошавата си глава. — От какво е породено това?

Томас се размърда и се облегна на стената.

— Намерението й не беше хладнокръвно. Довери ми се, тази жена не познава значението на студа.

Мика повдигна веждата си с цвят на мед.

— Значи мислиш, че е готина, а?

Томас го игнорира.

— Подозирам, че има страшен характер, не е някой, с когото да се бъзикаш, и мисля, че е наскърбена. Също така вярвам, че с нея става още нещо, но не съм сигурен какво.

— Какво имаш предвид?

Томас поклати глава.

— Все още не знам. Досиетата й стигат само до тук. Както изглежда, майката е богата безделница. Обикаля по света, сближава се със заможни мъже.

— Проститутка?

— Може би не точно проститутка, но жена, която преследва богати мъже за пари и дрънкулки. Няма сведения за бащите нито на Изабел, нито на Анджела. Или майка им не знае кои са бащите им, или е защото Изабел няма пълно досие в архива. Всъщност си мислех са ти възложа още малко проучване на Изабел и майка й, Каталина Новак. Ще можеш ли да го направиш? Да се поразровиш малко по-надълбоко?

Той сви рамене.

— Мога да опитам.

— Имам интуитивни догадки за Изабел. Тя има тайни и мисля, че са болезнени.

— Защо ти пука? Имам предвид защо се вреш в миналото й? Какъв е смисълът?

Томас потърка брадичката си с ръка.

— Искам да знам какво поканихме току-що в отбора си. Ако има куп неразрешени проблеми, които да оплескат разследването ни, искам да го знам. Както и да е, не мисля, че Каталина знае, че дъщеря й е мъртва. Мисля, че можеш да откриеш местонахождението й, докато ровичкаш за информация.

— Ще хвърля едно око. Но това не обяснява защо я оставяш да помага в разпитването на Стефан. Предубедена е.

Той огледа братовчед си. Майката на Мика, неговата леля, бе убита от вещер, когато Мика е бил дете.

— Ти имаш свои собствени проблеми с Дъскоф и си тук.

Той отмести поглед.

— Не сме ли така всички?

— Виж, Изабел прекара дълго време в преследване на демона без резултат, точно като нас. Сестра й беше втората убита магьосница. Има право да бъде тук.

— Да, е, аз имам право да не ми харесва — промърмори той.

Вдигнаха поглед към далечния звук от тракащи токчета по бетонния под. Изабел зави зад ъгъла и тръгна към тях, облечена в червен потник с овално деколте, избелели, плътно прилепнали дънки и чифт червени ботуши с токчета. Носеше дългата си коса разпусната, малко грим и никакви бижута.

— Мамка му, прав беше, че е готина — каза Мика под нос.

— Никога не съм го казвал.

— Да, както и да е. Затова в момента лигите ти практически текат по пода.

— Това е просто привличането на вода и земя. Това е всичко.

Мика изсумтя иронично.

— Аха. Мисля, че и аз го усещам.

Тъмни кръгове белязваха гладката кожа под очите й и лицето й беше с един тон по-бледо от нормалното.

— Това място е ужасно. Толкова е зле, че кожата ми иска да си тръгне без мен. — Тя потрепери.

Томас се намръщи.

— Изглеждаш уморена. Добре ли си?

Тя погледна към него, после към Мика.

— Не спах добре. — Тя протегна ръка към братовчед му. — Съмнявам се, че Томас ще ни запознае, така че здравей.

Томас се забори с импулса да стисне зъби.

— Изабел, това е Мика. Той е нещо като наш официален историк и пазител на документацията. Не знаем много за демоните, но Мика знае най-много от всеки в Сборището.

Братовчед му се здрависа с нея.

— Приятно ми е да се запознаем.

— Приятно ми е. Хайде да свършваме с това. Вече съм твърде дълго в Грибин.

Те минаха през летящите врати в края на коридора и позволиха на пазача да ги преведе през още едни, въвеждайки ги в сектора с килиите. Всички малки помещения съдържаха само по един затворник.

Стаите бяха еднакво голи, само с едно легло и тоалетна. Нямаше решетки. Мястото беше уредено по-скоро като психично отделение в болница, отколкото като традиционен затвор. На обитателите не бе разрешен контакт помежду им и никога не им позволяваха да излизат навън, не и по време на целия им престой, тъй като отвън означаваше отвъд омагьосаните стени.

— Някой някога успявал ли е да избяга от това място? — попита Изабел, погледът й поглъщаше аскетичното, депресиращо обкръжение с интерес. — Подкуп на пазач? Бягство във вентилацията?

Томас поклати глава.

— Имало е опити, но нито един успешен.

Тя погледна към белите стени и потрепери.

— Ако бях затворник тук, щях да прекарам всяка секунда от престоя си, опитвайки се да се измъкна.

— Вероятно щеше и да успееш.

Тя го дари със сдържан поглед, големите кафяви очи се стоплиха под дългите мигли с цвят на джинджифил.

— Ласкател.

Придружавани от двама въоръжени пазачи, те влязоха в стая на края на дълъг коридор и застанаха пред метална врата с отвор в горната част. Един от пазачите извади ключ и ги въведе вътре.

Стефан седеше на леглото, облечен в светло сивите затворнически дрехи на Грибин и обувки с мека подметка. Изглеждаше толкова безвреден, когато беше безсилен, точно като всеки глупав милионер плейбой, който е бил непослушен и са му спрели парите. Хубавото му, момчешко лице носеше мрачно изражение, раменете му бяха увиснали. С една дума, изглеждаше унижен.

Беше ли поза или искрено страдаше под бремето от това да остане без магия? Стефан беше невероятно могъщ вещер, а Грибин им въздействаше по-силно.

Или, може би, усещаше нараняванията, които Изабел му бе причинила. Все още бе способен да създава деца, но докторите казваха, че е бил близо. Мисълта Стефан да е баща изпрати тръпки през Томас. Може би Изабел трябваше да е по-усърдна.

Изабел и Мика се отдръпнаха към вратата, заедно с пазачите, докато Томас направи няколко крачки в празната стая, токовете на обувките му отекнаха в бетонния под. Въпреки приближаването му, Стефан не откъсваше очи от Изабел, а те искряха с чиста, убийствена омраза.

Томас влезе в зрителното му поле, блокирайки фигурата на Изабел и принуждавайки Стефан да премести очи върху лицето на Томас. Той го направи, бавно.

— Знаеш ли защо си тук, Стефан?

— Заради тази кучка. — Думите бяха тихи и ясно произнесени.

— Грешка.

Предизвикателство пламна на лицето му, буйно и непреклонно. Сините му очи сякаш горяха върху пепелявото му лице. Стана ясно, че макар да страдаше от ефектите на Грибин и собствените си наранявания, Стефан не беше извън играта, не и за дълго.

— Наистина ли мислиш, че ти и Сборището ти можете да ме заловите, Монахан? Нямаше да съм тук, ако не беше тази кучка.

— С удоволствие ще се пробвам и ще го замразя отново, Стефан — каза Изабел, — ако не си доволен от първия ми опит.

Стефан се изстреля към Изабел, но пазачите насочиха оръжията си към него. Студеният метален звук от изваждането и насочването на оръжията им закова Стефан на място, не далеч от леглото му. Стефан нямаше магия, която да призове, и го знаеше. Плъзна се обратно на предишното си място, смъртоносният му поглед бе съсредоточен върху Изабел.

— Ако не можеш да се въздържиш да не го дразниш, Изабел, ще те помоля да си тръгнеш — каза Томас с тих, леден глас, без да се обръща.

— Съжалявам. — Въобще не звучеше да съжалява.

— Стефан, тук си, защото се опита да убиеш четири магьосници в демонски кръг миналата зима и понеже си глава на Дъскоф, организацията, отговорна за настоящото съществуване на демона в нашето измерение.

— Бях дете, когато бе въздигнат демона. Не нося никаква отговорност.

Томас го игнорира.

— Също така си тук, защото ни трябва информация. — Той направи пауза. — Ако нямахме нужда от тази информация, щях да оставя Изабел да те убие.

— Искаш да знаеш за демона, онзи, който не си отиде вкъщи — отвърна Стефан. — Ако ти кажа, пак ли ще ме убиете?

— Ако сътрудничиш, ще откупиш живота си.

Стефан се засмя грубо и вдигна поглед.

— Да бе. Няма да ме убиете тук. Не и сега, когато съм без магия и толкова безпомощен. Това е против скъпоценния ти кодекс за ръководство. Не вреди на никого. Но не разбираш, че по-скоро бих умрял, отколкото да остана на това място без магия. Затваряйки ме тук, вредиш, глупако.

Томас примигна бавно.

— Сам си си виновен. Мисли за това като за карма.

— Няма да ти дам нищо, без да получа нещо в замяна.

Томас го очакваше, но това все пак накара кръвта му да се сгорещи. Отнемането на магията му бе лишило Стефан от обичайното му перчене, макар да беше ясно, че все още притежава волята си… и злобата си.

Направи две крачки напред и дигна Стефан за предницата на ризата му.

— Не ме ли чу? — гласът му потрепери от вълнение, трепереше от сдържаността да не нокаутира Стефан. Този вещер едва не уби братовчедка му миналата зима, а Томас приемаше заплахите към семейството си много сериозно.

— Предполагам, че не съм. Обясни отново. — Думите бяха просмукани с подигравка.

— Жив си само заради информацията, която можеш да ни дадеш. Ще ни кажеш каквото искаме да знаем, без никакви отстъпки от наша страна. — Той го пусна. Стефан седна тежко върху леглото. — Нямаш влияние тук. Нямаш сила.

Стефан не каза нищо. Дори не погледна към Томас. Просто се взираше към стената покрай Томас, почти заслепен от ярост. Стефан изглеждаше готов да замахне и Томас се зачуди за момент дали би го атакувал в опит за самоубийство чрез надзирателите на затвора.

Мика нетърпеливо пристъпи напред и наруши напрежението.

— Защо демонът не си е отишъл у дома, Стефан? Обикновено са издърпвани през портала, създаден в демонския кръг на Дъскоф, служат на вещерите, позабавляват се и се връщат в техния свят. Не искат да прекарат цялото си съществуване тук. Та защо е останал този?

Имаше много измерения, съществуващи наравно със Земята, достъпни само когато материята, която създава реалността се забърза до необходимото вибрационно ниво, за да се създаде мост. Когато Дъскоф сформират демонски кръг и пожертват четирима магьосници, по един за всеки елемент, те използват изтръгнатата от магьосниците сила, за да променят честотата на материята и да отворят такъв портал.

Магията на вещерите, които сформират кръга, резонира със специфичен демон някъде отвъд портала, такъв, който е злонамерен и служещ на себе си, като самите вещери. Плюс това, колкото са по-могъщи пожертваните магьосници, толкова по-могъщ и зъл е демонът.

Заклинанието, отправено от вещерите, извлича създанието през портала против волята му, всъщност отвличайки и поробвайки го за неопределен период от време.

Демоните, обаче, не харесват това място и със сигурност не искат да живеят тук, когато имат по-подходяща обстановка вкъщи. Исторически погледнато, те идват, опустошават, проливат кръв и се прибират у дома. Порталите работят така — демоните могат да се завърнат в тяхното измерение, щом веднъж са дошли, но не могат по своя воля да влязат в това измерение, освен ако преднамерено не е създаден портал от тази страна.

Демонът, когото издирваха сега, е бил въздигнат в демонския кръг, който е убил лелята на Томас Ева, могъща въздушна магьосница, която също така е била майка на Мира. Този демон бе избрал да остане в това измерение около двадесет и пет години.

— С удоволствие ще ви кажа защо е останал. — Стефан се засмя кратко и грубо. — Не, горд съм да ви кажа, защото този демон е най-злият от най-злите. Дъскоф въздигна великолепно, могъщо създание. — Той вдигна поглед и се усмихна. — Това е признание за способността ни.

— Какво имаш предвид? — попита Мика.

— Издърпахме не само демон, а чудовище. Толкова ужасен демон, който извърши толкова много зверски деяния в собственото си измерение, че те му затръшнаха вратата.

— Чакай малко. Да не искаш да кажеш, че този демон не може да си иде дори и да иска?

Стефан се приведе напред, усмивка на задоволство играеше на устните му.

— Те не го искат обратно. Това е неговият затвор, неговото наказание.

6

При този коментар цялата килия замлъкна за известно време.

Томас си пое въздух. Ако до сега не знаеха, че демонът е зъл до мозъка на костите си, то сега вече бяха убедени.

— Не разбирам защо затварянето на демона тук би се смятало за наказание — каза Изабел накрая. — Защо не би искал той да остане тук? Това няма ли да е голяма площадка за игра за него?

Мика й отговори.

— Подозираме, че съществата, които наричаме „демони“, живеят в свят не много по-различен от нашия. Имат култура, общество, закони, всичко, което имаме и ние. Женят се, имат малки бебета демони, които отглеждат, докато станат големи, лоши демони. Това е домът им. Тук са просто чужденци, без свобода, приятели и семейства. Помисли си. Би ли искала да прекараш целия си живот сама в чужд свят? Този демон в същност е изгнаник.

Изабел обви ръце около себе си.

— Просто е странно да мисля за тях по този начин, като за нещо повече от примитивни чудовища.

Мика прокара ръка през косата си.

— Вярваме, че обществото им е доста сложно, но няма как да знаем със сигурност, тъй като никой човек или магьосник не е преминавал през портала.

— Но знаем, че имат затвори, точно като нас — каза Стефан безмълвно. — В този случай Дъскоф е издърпал затворник от един от тях. Това го е освободило. Убеден съм, че достатъчно добре се е задоволил тук.

Задоволил се е. Да, убивайки хора.

— Колко дълго Дъскоф познават демона, който е останал от тази страна на портала? — попита Томас. Гласът му звучеше сковано дори в собствените му уши, защото подозираше, че Дъскоф са можели да спрат демона много отдавна… ако са си направели труда да опитат.

Стефан погледна нагоре, съсредоточи поглед върху лицето на Томас и се засмя горчиво.

— Откакто открадна библиотеката ни.

— Обясни.

— Имахме колекция от книги — древни писания за демони, които Дъскоф са владеели още от Средновековието. Демонът е предугадил местонахождението на книгите и една нощ дойде. Проникна през магическите ни защити и ги открадна всичките.

— Преди колко време? — Гласът му прозвуча като камшичен удар в малката стая. Ноктите му се забиха в дланите, докато се опитваше да се възпре.

Мика бе открил поне тридесет и пет убийства на не-магьосници, в които демонът можеше да е замесен, освен двете магьосници, откакто Дъскоф го бяха довлекли в този свят.

Стефан примига, а след това пусна бавна, самодоволна усмивка.

— Преди двадесет години.

— Ах, ти копеле! — извика Изабел, точно преди да връхлети върху него.

Томас беше изкушен да я остави, но я спря заради собствената й безопасност. Стефан беше поне с 50 килограма повече от нея, всичките в мускули. Тя успя да му нанесе един здрав удар, който отметна лицето на Стефан настрана, преди Томас да успее да я сграбчи през кръста и да я издърпа назад. Той я завъртя лесно, докато тя замахваше във въздуха, крещейки за убийствата, които е можело да се предотвратят, ако са знаели.

Но, естествено, на Стефан не му пукаше за това.

Стефан просто се смееше, докато Томас държеше Изабел притисната към себе си, давайки й възможност да се успокои. Тя се укроти и изблъска гневно ръцете му. Той я пусна и тя отстъпи настрани, разгневена.

— Soyez gentile[6], Изабел! Бъди добра или няма да ви кажа къде са архивираните книжа — каза Стефан, държейки ръка на лицето си, където го бе ударила. Студеният му поглед противоречеше на развеселената му усмивчица.

— Защо би ни казал къде са архивираните книжа? — попита Мика.

Стефан снижи ръка, така че да изглежда засегнат.

— Не съм чудовище, Мика. И аз също искам демонът да бъде победен.

Мика изсумтя.

— Да, затова Дъскоф не са направили нищо и не са казали на никого, когато са разбрали, че демонът е останал.

— Дай ми компютър. Позволи ми достъп до системата на Дъскоф и ще имаш библиотеката ни. Дигитализирахме книгите, преди да бъдат откраднати. — Той направи пауза и премести погледа си върху Томас, езикът му се прокрадна навън, за да оближе процеждащата се кръв в ъгъла на устата му. — За отплата искам да ме убиете.

Томас се усмихна.

— Моля те, това е твърде добра сделка за нас. Каква игра играеш?

Той поклати глава.

— Не разбираш. Зная, че Сборището иска да страдам; затова може да решат да ме дарят с доживотен затвор. Предпочитам да умра, отколкото да бъда затворен в Грибин до края на дните си. Така че сделката е проста. Ще ви прехвърля дигитализираната библиотека, а вие ще се уверите, че процесът ми ще е кратък и присъдата ми ще е смърт.

Томас се замисли. На мястото на Стефан и той щеше да иска същото.

— Добре, но няма да умреш преди това да приключи, докато демонът не е заловен, убит или победен.

Мускулите на челюстта на Стефан се стегнаха.

— Хубаво.

— Мика, ти се заеми с компютъра. Стефан да не го докосва; само да ти казва как да достигнеш до информацията.

Стефан отвори уста да протестира, но Томас го накара да я затвори с поглед.

Мика кимна.

— Значи в крайна сметка имаме демон на свобода, затворен тук против волята му. Във всичките истории, които съм изучил, никога не съм чел за нещо такова. Опитвам се да си представя този демон, който е бил прогонен от собствените си хора, след като собствените му хора са взимали под внимание бруталността в най-добрата й светлина.

— Значи ще го преследваме и ще го убием — отговори Изабел. — На мен ми изглежда просто.

Мика изсумтя.

— Просто? Може ли да посетя планетата ти някой път? Трябва да е приятно място.

— Зная, че демоните са трудни за убиване, но повярвай ми, скъпи, ще убия този или ще умра опитвайки се. Това, което не разбирам, е защо изведнъж след толкова години започва да убива магьосници. Защо привлича вниманието на Сборището сега? Сякаш си играе с нас, подмамва ни.

— Може да е отегчен — отвърна Мика.

— Приключихте ли с мен? — попита Стефан със здравословна доза горчивина. Синината от удара на Изабел вече бе разцъфнала на лицето му. — Бих искал да бъда оставен сам, за да започна с изпълнението на присъдата си.

— Отегчен? — Изабел прехапа долната си устна, напълно игнорирайки Стефан. — Не. Не това усещам вътрешно. Има причина за тези убийства. Има причина, за да набелязва магьосници точно сега.

Томас също усещаше, че е нещо повече, но беше просто интуитивно попадение. На този етап нямаше нищо солидно, което да преследват. Той погледна към Стефан.

— Как да го проследим?

Устните на Стефан се отдръпнаха от зъбите му в нещо, което не беше точно усмивка.

— Да го проследите? — Издаде кратък, остър смях. — Моля те. Съществото следи вас. Той ще ви открие много преди да можете да го откриете, освен ако не извадите късмет и не го изненадате. В противен случай, няма начин да проследите демон. Нито физически. Нито магически.

— Това е много успокоително — промърмори Мика.

— Всъщност, чувствам се доста по-сигурен тук, отколкото навън — продължи Стефан. Думите прозвучаха плоско, след като бяха придружени от намръщеното му изражение. Стефан дори не можеше да се престори.

— О, сигурен съм, че, ако демонът спре погледа си на някой приятен, пикантен магьосник на огъня, затворът няма да го спре — отговори Томас с усмивка. — Сигурен съм, че защитите и заклинанията ни изобщо няма да му окажат ефект, ако сърцето го тегли към теб. Все пак демонската магия не е магьосническа магия.

Стефан се усмихна в отговор. Този път изглеждаше сякаш наистина го мисли.

— Той няма да дойде за мен. Демоните преследват своите преследвачи. Не знаеше ли? В природата им е. Преследват ги и си играят с тях. Понякога дори развиват емоционална привързаност към тях. Не е забавно за преследвачите, разбира се. Никой не иска демон лепнат за себе си.

Томас погледна към Мика и въпросът се изписа на лицето му.

— Някои от проучванията ми го отбелязват, да — отговори Мика. — Демонската реакция към агресията е различна от нашата. Те нямат „бий се или изчезвай“. Не бягат; обръщат се и преследват. Този вероятно е полудял от това, че са го изритали в изгнание.

— Чудно.

Лукаво изражение се прокрадна върху лицето на Стефан.

— Първо те атакуват с отрова, парализират те и те оставят безмълвен, още нащрек. След това отнемат магията ти, изпиват я от центъра на тялото ти. После ти свалят кожата и те разрязват, за да изядат сочните ти части — черният дроб, бъбреците и сърцето. Накрая прекършват костите ти заради костния мозък.

Да, беше виждал останките два пъти, лично и отблизо.

Както и Изабел.

Томас й хвърли поглед. Беше бяла като чаршаф и стоеше изпъната, с ръце кръстосани пред гърдите й.

— Добре ли си? — попита я той.

Тя кимна веднъж, тялото й се напрегна.

— Добре съм.

— О, да, забравих — каза Стефан с глас сладък като захар. — Скъпата ни Изабел вече сама е виждала дело на демона. Беше сестра ти, нали?

— Този демон ще умре — изстреля в отговор тя.

— Каква проява на ненужна храброст! Толкова си секси, когато се държиш глупаво. Добра гледна точка, ma cherie, но гледам напред към новините за смъртта ти.

— Както аз гледам напред към новините за изпълнение на присъдата ти, Стефан. Дотогава ме ободрява да знам колко много страдаш тук в Грибин. — Устните й се разделиха в широка, искрена усмивка, макар че лицето й все още беше бледо като пергамент. — Всъщност, да знам това ме прави по-щастлива, отколкото да те убия.

— Страхотно — намеси се и Мика. — Е, разбрахме се тогава. Томас, мога да поема оттук. Ще оборудвам Стефан с компютър и ще получа текстовете. Защо не изкараш Изабел от тук? На приказки е твърда, но изглежда така, сякаш ще се свлече на хубавите си, червени ботуши.

— Добра идея — отвърна Томас.

Мика, като архивист и изследовател на Сборището, имаше най-много работа с извличането на информацията от Стефан. Мика щеше да му предаде каквото научеше от него.

Изабел запротестира, но Томас я хвана за ръката и я поведе към вратата. Лицето й сега беше с блед оттенък на зелено, но жената явно не знаеше кога да спре.

— За мен беше удоволствие, Стефан — промърмори Томас, когато пазачът отвори вратата пред тях. — Както винаги.

Вратата се затвори с металическо тупване след тях.

Изабел се препъна. Той я хвана и я поведе към близката стена, на която тя се подпря с отворена длан.

— Добре съм — озъби се тя, притискайки чело в стената.

— Не си добре.

Тя се намръщи и подхвана ръката, която нарани, когато удари Стефан.

— Просто… не обичам да си спомням. Да правя нещо е добре. Преследването е чудесно. Припомнянето… не е добро.

— Естествено е. Тъгуваш, Изабел.

Тя затвори очи и си пое въздух.

Томас знаеше, че тя е открила сестра си, тъй като беше извикан при убийствата и на двете жертви. Телата бяха… частично изядени.

Когато отначало стигна мястото на убийството на Анджела Новак, беше трудно да се разбере какво точно гледа. Постепенно, когато умът му се бе преборил с разбирането, картините бяха станали по-ясни — обезобразяване, разкъсани мускули, късове материя, които никой не искаше да изследва отблизо. Кръв абсолютно навсякъде. Вече не изглеждаше като човек, просто толкова много месо и кости.

Изабел бе била там преди него. Тя беше тази, която съобщи на Сборището за убийството, преди да изчезне, вероятно да преследва демона.

Още по-ужасно от сцената бе знанието, че и Анджела Новак, и Мелина Андерсън са били в съзнание, докато не са умрели от раните си. Демоните приковаваха жертвите си в някакъв вид подчинено на отровата състояние. Парализираната магьосница може да усеща, но не може да говори, вика или да се движи.

Докато жертвата е забавена, демонът работи бавно, изографисвайки убийството. Първо създанието извличаше магията, физически пречупвайки магьосницата като кокосов орех, чието мляко да изпие. След това идваше смъкването на кожата и изтръгването на сочните органи.

Да знаеш, че този човек е бил третиран като нищо повече от добитък, играчка, беше по-лошо от всичко останало.

По-лошо от почистването. По-лошо от вида или миризмата.

Изабел издаде кратък, горчив смях.

— Тъгуването изглежда толкова слаба, проста дума за това, което изпитвам.

Томас потрепери, представяйки си да намери сестра си Серена така, както Изабел бе открила Анджела. Постави ръка на гърба й, за да я утеши, но след това я махна. Не му се отдаваше добре да успокоява някой.

— Поеми си дълбоко въздух и издишай бавно.

Обръщайки се, за да се облегне на стената, тя несигурно вдиша от застоялия въздух на Грибин и бавно издиша.

— Просто искам да… имам нужда да го направя — продължи Изабел. Думите й бяха като стомана.

— Знам. — Той пое наранената й ръка и я огледа. Не беше нещо, което няма да заздравее. Не беше толкова сигурен, че това може да се каже за другите й наранявания.

Той хвърли поглед към нея и я откри да се взира съсредоточено в него. Абсурдно, неуместно сексуално усещане проблесна, напрягайки мускулите му. Бузите й бяха възвърнали здравословния си цвят, а устните бяха плътни и сочни. Представи си няколко неща, които би искал да направи с тези устни на секундата.

Мамка му.

Пусна ръката й и се обърна.

— Хайде, да се махаме от тук.

— Мислех, че никога няма да го кажеш.

Томас я поведе далеч от вратата и надолу по коридора. Можеше да разбере как се чувства и, въпреки че я беше поканил, не беше напълно сигурен, че тя трябва да е на тази мисия.

От това, което беше разбрал от досиетата й, Анджела е била единственото й семейство. Вероятно Изабел щеше да се изложи на опасност в похода си да отмъсти за сестра си. Имаше чувството, че може би тя не мисли, че има много за губене напоследък. Подобно мислене би я направило безразсъдна, тенденция, която и сега показваше.

Не им трябваше някой безразсъден.

Също така не искаше и да я види ранена. Раняването на Изабел, пламъкът й да бъде потушен, би било трагично. Не я познаваше добре, но имаше нещо, което го притегляше към нея. Може би просто бе личността й, която той намираше завладяваща, объркана, привлекателна и дразнеща. Може би беше дивото и импулсивността, които усещаше в нея.

Преминаха през контролно-пропусквателените пунктове на охраната и към асансьора, който щеше да ги изведе на приземния етаж на затвора. Той натисна бутона, за да го извика, но вместо това Изабел се отправи към вратата, водеща към стълбището.

Тя хвърли поглед към него, с ръка на дръжката на вратата.

— Не обичам асансьорите. Ще се видим горе.

Той й се намръщи.

— Има петнадесет етажа до горе.

— Какво? Не можеш ли да изкачиш петнадесет етажа, старче? — С усмивка, тя изчезна зад вратата.

— Стар? — промърмори на себе си той. — Не съм стар. — Вратата на асансьора се отвори, но той само се взираше във вътрешността на кабината, мръщейки се. Зарязвайки асансьора, той се затича след нея, взимайки стъпалата по две, докато не я настигна.

Смехът й отекна надолу по стълбището.

— Знаех, че ще ме подгониш след коментара. — Тя забърза крачка. — Обзалагам се, че мога да те победя догоре.

Той увеличи скоростта си, за да се изравни с нейната.

— След като съм старец и се напрягам, имам нужда от някакво поощрение за това. Какво ще ми дадеш, ако победя?

Тя се засмя отново.

— Твърде пъргав си за старец. Колкото до това, което ще получиш, ако спечелиш, то ще е изненада. — Тя ускори крачка, без дори да се задъха.

Той се стрелна след нея, придържайки се зад нея, докато не стигнаха върха. Дотогава и двамата дишаха тежко. Бутаха се по пътя към вратата, изблъсквайки се с лакти един друг от пътя си. Беше близо, но Томас стигна първи. Изабел профуча покрай него, слагайки ръка върху дръжката на вратата и започна да дърпа, но Томас притисна с ръка вратата и я затвори.

Притискайки я с лице към вратата, той наведе глава и промърмори в ухото й:

— Аз спечелих. Искам си изненадата.

Изабел се обърна, тялото му все още обгръщаше нейното. Харесваше му близостта, харесваше му топлината, която излъчваше тялото й и лекият аромат на парфюма й. Томас спусна поглед към гърдите й, повдигащи и спускащи се от напрежението, и се зачуди какъв ли цвят са зърната й. Зачуди се какъв ли би бил вкусът им.

Томас я искаше гола и изпъната върху леглото му. Искаше да прокарва ръце по всеки инч от кожата й, да целува свивките на коленете й и да прокарва език по нежната кожа в основата на гърба й. Искаше пенисът му да си проправя път навътре и навън от хлъзгавата й, влажна топлина, искаше китките й пленени и притиснати към леглото, докато прониква в нея бързо и силно. Искаше да почувства мускулите на вагината й да пулсират и да се движат по дължината му, когато свършва. Просто я искаше. Искаше я с първичен, мъжки импулс, който караше пениса му да стане твърд като камък.

Тя се взря в него с разтворени от изненада устни. Изабел владееше емпатия, тя трябваше да разбира похотта му към нея. Той наведе глава към нейната, знаейки дяволски добре, че това не е добра идея.

Изабел застина, дори дишането й замря, когато устните му докоснаха нейните. Веднъж. Втори път. Ръцете й сграбчиха китките му, плъзгайки се нагоре по ръцете му. Той захапа долната й устна и дъхът й излезе със стон, стопляйки устата му.

Това беше искрата, която накара огъня в него да изреве за живот.

Той я придърпа към гърдите си, гладно притискайки устни към нейните и настоявайки да ги отвори за него. Тя изскимтя някъде ниско в гърлото си и разтвори устни. Той плъзна езика си вътре и влезе във война с нейния. На вкус беше гореща и сладка, усещането беше като копринен рай. Той знаеше още къде ще бъде като копринен рай и искаше да я милва там, докато тя не свършеше.

Още. Той искаше още от нея.

По дяволите. Искаше да свали дрехите й, искаше голата й плът под ръцете си. Искаше краката й разтворени, пенисът му да прониква дълбоко в нея, а стоновете и въздишките й да отекват в ушите му. Искаше да почувства гладкото, горещо притискане на влагалището й около члена му и голите й гърди да изпълват шепите му.

В момента това беше всичко, за което можеш да мисли.

Пръстите й се свиха около раменете му, когато тя се притисна към него, връщайки целувките му също толкова гладно.

Отвъд рационалното мислене, той откри ръба на ризата й и пъхна ръка под него, откривайки гладка, топла кожа отдолу. Богиньо, искаше я толкова силно, че щеше да я вземе още тук на стълбището, ако тя му позволеше. На кого му пукаше, че все още бяха в Грибин?

На кого му пукаше за нещо друго, освен за това?

Пръстите й откриха копчетата на ризата му, а след това се снишиха до копчето и ципа на панталоните му. Тя ги разкопча и плъзна ръка надолу, проучвайки твърдата извивка на пениса му през материята на боксерките му. Помилва го, когато той се притисна към дланта й, изръмжавайки дълбоко в гърлото си.

Но звуците през затворената врата на стълбището ги прекъснаха. Пазачите викаха на някого…

Изабел прекъсна целувката, устните й бяха червени и подути.

— Какво е това?

Мътните го взели.

Той издаде разочарован звук, пусна я и бързо закопча панталона си. След това отвори вратата към вълнението от другата страна. Когато пристъпи в коридора, зърна позната фигура да спори с мъжете от контролно-пропусквателния пункт на входната врата на Грибин.

Мъжете я пуснаха и Мира, негова братовчедка и могъща магьосница на въздуха, се появи през контролно-пропусквателния пункт, оградена от пазачи. Тя залитна, когато влезе в зоната без магия, сложи ръка на мястото между гърдите си и се подпря на стената.

— Богиньо, това е ужасно.

— Мира? Какво правиш тук? — попита той.

Тя вдигна поглед, надничайки през бъркотията от тъмна коса, която препречваше лицето й.

— Чух шепот.

7

Гласът във вятъра, който Мира бе чула чрез въздушната си магия, е бил на мъж на име Саймън Александър. Мъж, който може и да е, а може и да не е демон под прикритие. Въздушната магьосница би могла да улови от въздуха точните изговорени думи, подслушвайки от разстояние разговори. Мира постоянно бе нащрек след първото убийство за всеки шепот свързан с демона и най-накрая се бе отплатило.

Магия трептеше надолу по ръцете на Томас и през върховете на пръстите му от татуировките, които също служеха и като магически източник върху гърба му, докато мърмореше магически думи, за да подсигури защитите. Часове след като Мира бе чула шепота, Сборището бе подсигурило празния апартамент отсреща против Александър, в случай че му е наредено да свърши малко работа като наблюдава.

Беше довел Изабел и Адам със себе си за първата смяна. Тео, един от ловците на Сборището, и Джак щяха да поемат втората смяна. Мика беше зает да пресява текстовете, които получиха от Дъскоф.

— Не мога да повярвам, че Александър е живял само на няколко мили от Сборището през последните десет години — измърмори Адам. Завърши с поклащане на русата си глава. — Да се еба.

Разследването им установи, че Александър е бил счетоводител — или се е правил на счетоводител — на верига за мотоциклети и че е живял в областта Лейквю в Чикаго през последните десет години. Разпръснатите сгради на Сборището се намираха в северната част на областта Форест Глен, само на кратък път с кола.

— Това е работа на Ема — отвърна Изабел ухилена, докато нагласяваше магическите подслушвателни устройства, които използваха, за да подслушват апартамента на Александър. Изабел можеше да го направи чрез течащата през незащитените жилища вода, но Томас бе усилил способността й да чува отдалеч, използвайки прости системи за наблюдение. Това също така позволяваше на него и Адам да наблюдават Александър, въпреки че не бяха водни магьосници.

Дали Мира беше доловила разговора по случайност, поради чист късмет, или защото демонът обмисляше да я отблъсне по нейния начин, беше спорен въпрос. Фактът, че толкова дълго бяха търсили следа от демона, само за да изскочи сега, беше достатъчна причина за подозрение. И все пак трябваше да се възползват от предлагащата им се възможност. Твърде много животи бяха подложени на риск.

— Вече не е работа на Ема — отвърна Адам ухилен. — Сега е на Елизабет.

Въпреки факта, че Адам пушеше твърде много, пиеше твърде много и фактът, че не му достигаше класическа привлекателност — с нос, който беше чупен прекалено много пъти и с глава, покрита със заострена руса коса — жените го намираха за неустоим. Много жени. И, за разлика от Мика, Адам знаеше точно какво да прави с вниманието.

— Такъв развратник си. — Изабел поклати глава, намръщвайки се. — Прекарал си толкова много жени, че им изгубих бройката. Някой ден ще откриеш някоя, която ще ти разбие сърцето.

— Това прозвуча като проклятие, Изабел. Или е обещание? Искаш ли да ми разбиеш сърцето, скъпа? — Погледна я похотливо. — Ще те оставя да опиташ.

— Няма да можеш да се справиш с мен, Адам — изстреля в отговор тя ухилена.

Той присви тъмносините си очи към нея.

— На това вече вярвам.

Оставяйки ги да се закачат, Томас се огледа из стаята, усещайки стените, пода, тавана и вратите, за да се увери, че е покрил всеки инч със защита. Физическото пространство беше празно, с изключение на няколко инструмента, които групата за поддръжка на сградата бяха оставили. Нов карамелен на цвят килим покриваше пода и острата миризма на прясна боя пареше носа му.

Адам седна с Изабел на масата за карти, за да нагласят оборудването. Изабел бе кръстосала дългите си, облечени в дънки крака и бе пъхнала косата си зад ушите, докато работеше. Томас беше забелязал, че тя има очарователния навик да прехапва върха на езика си, когато се съсредоточава.

Изабел остави слушалките настрана и се обърна към Томас.

— Та, защо мислиш, че демонът е избрал да живее толкова близо до Сборището?

— Не прибързвай. — Томас огледа последните защити и изсумтя. — Дори не знаем дали Александър е демонът. Ако е той, то вероятно го е направил целенасочено. Иначе би било твърде голямо съвпадение.

— Може би е изпратен, за да бъде близо до нас — добави Адам.

— Може би. — Томас мърмореше заклинание — думи, които редеше с личната си сила. Последната от прикриващите му думи застана на мястото си. — Готово.

Татуировките му трептяха, възпирайки част от магическата енергия, която държеше там. Огнените, въздушните и водните магьосници можеха просто да я изтеглят директно от седалището на магията в центъра на гърдите си, но земните магьосници се нуждаеха от повече подготовка, за да го направят. Освен ако не използваше магията си, за да упражни контрол на нещо върху самата Земя, като почвата или дърво например, заклинанието трябваше да се създаде предварително. Земните магьосници трябваше да предвиждат заклинанията, от които ще имат нужда, да ги приготвят и да преместят произлязлата чиста енергия върху телата си, за да им бъде достъпна по-късно. Заради планирането, земната магия беше най-неудобната от четирите типа сила, но също така и най-гъвкавата.

Земните магьосници беше най-стереотипизираните от четирите елемента. Беше най-близо до това, което не-магьосниците си представяха, когато си мислеха за магьосници. Никой не разбираше защо земните магьосници са различни, макар че имаше множество теории.

— Надявам се защитите да издържат — каза Изабел, гледайки съмнително през прозореца към апартамента на Александър.

Да, и той също. С този бяха на нова територия, никога преди това не бяха наблюдавали демон. Сега Александър беше на работа, което им даваше известно време да сложат заклинанията по местата им.

— Направих защитите трудни за засичане — отговори Томас. — Хубавото е, че, ако Александър ги надуши и тръгне след нас, ще знаем, че със сигурност е демонът.

Изабел повдигна вежда.

— И това е хубавото?

— Да, предпочитам да не разбирам по този начин — измърмори Адам.

— На път сме да разберем по един или друг начин, защото той си е вкъщи — промърмори Изабел. — Мога да го усетя през водата в апартамента му. Никак не беше рано.

Адам нахлузи слушалките си, а Томас отиде до близката масичка и направи същото. Прозорците на апартамента им бяха затъмнени и защитите бяха здраво заключени. От това, което знаеха за демонската магия, на теория съществото не трябваше да забележи, че го шпионират. Според Мика, демонската магия и магията на елементите бяха фундаментално различни и едната не би трябвало да може да засече другата.

Разбира се, не знаеха със сигурност.

Мика бе успял да проучи дигитализираните книги, които бе осигурил Стефан, и им бе дал информация, която бе изкопал и събрал. За нещастие това, което водеше към Александър бе изскочило толкова скоро, че Мика не бе имал много време да проучи. Движеха се на сляпо и трябваше да внимават възможно най-много.

Настаниха се да слушат. През наситените с магия слушалки, те чуха как Александър кашля, духа си носа, отива в тоалетната, отваря и затваря хладилника, отваря си бира и се настанява на дивана с въздишката на някой, който е доволен да си е най-сетне вкъщи след дълъг работен ден.

Телевизорът се включи.

— Колелото… на… късмета! — прозвуча телевизионната публика.

Адам го погледна и завъртя очи.

Томас свали слушалките и ги остави на масата пред себе си.

— Може да е фалшива тревога.

Изабел отпусна рамене.

— Когато се настроих за него отдалеч, използвайки водата в тялото му, не го почувствах като нищо повече от не-магически човешки мъж. — Тя направи пауза и погледна намръщено. — Даже не магьосник.

Томас кимна.

— Ако беше демонът, щеше да разбереш.

Адам издърпа слушалките от едното си ухо.

— И не мисля, че щеше да гледа „Колелото на късмета“, ако беше нашият човек. Не мисля, че демоните харесват Пат Саяк.

Изабел се поизправи на стола.

— Може само да си играе с нас. Демонът трябва да може да се прави убедително на човек. В противен случай магьосниците щяха да го обградят. Може би знае, че го наблюдаваме и се прикрива. А може би се е очовечил по време на престоя си тук и е започнал да харесва телевизионни предавания.

Томас и Адам само се взираха в нея.

— Мисля, че стигаш твърде далеч — каза накрая Томас.

— Просто се опитвам да мисля нестандартно, момчета.

Адам се приведе към нея.

— Изабел, мислил съм нестандартно с най-добрите от тях, но все пак мисля, че е не-магьоснически човешки мъж, току-що прибрал се от работа, с една ръка в панталоните си и с бира в другата.

Тя хвърли със сила слушалките на масата пред себе си.

— По дяволите!

Томас я наблюдава за момент.

— Още не е свършило. Има причина Мира да чуе името на този човек. Може да е свързан с демона по някакъв начин.

— Може би. — Изабел захапа едната страна на палеца си и се свлече в стола.

— Трябва да говоря с Изабел насаме, Адам.

— Добре. Ще продължа да слушам „Колелото на късмета“ — каза Адам, саркастично вдигайки палци и ухилвайки се. Сложи слушалките на едното си ухо. — Мисля, че знам този пъзел. Купи си гласна!

— Кажи ми, ако се случи нещо необичайно или ако излезе.

Адам кимна.

— Със сигурност, шефе.

Изабел изглеждаше объркана, но Томас така или иначе я въведе в другата стая. Само дълга работна маса стоеше в това, което трябва да беше трапезария. Смачканите парцали на бояджията лежаха захвърлени в ъгъла. Тя застана до масата, кръстоса ръце пред гърдите си и го погледна очаквателно.

— Само искам да се уверя, че си добре от всичко това — каза Томас. — Зная, че си била травматизирана от смъртта на сестра си и трябва да се уверя, че няма да…

Тя повдигна вежди.

— Какво? Да изперкам? Да се пречупя и да се разрева в критичен момент?

— Не мисля, че си от истеричния циврещ тип. Просто исках да се уверя, че си добре.

— Оценявам загрижеността ти, наистина, но съм добре, Томас. Всъщност сега съм повече от добре, когато съм на страната на Сборището и помагам да открием демона. А ние ще го открием. Този Александър може да е задънена улица, но това не означава, че няма да намерим други обещаващи следи.

Облекчение се разля през него. Беше добре да чуе, че е позитивна.

— Радвам се, че мислиш така…

Тя отпусна кръстосаните си ръце и изражението й омекна.

— Каква е работата с косата ти?

Той премига от рязката смяна на темата.

— Извинявай?

— Установих, че наистина имаш зеници, но каква е работата с косата? Имам предвид, хубава е. Толкова е дълга, лъскава и секси. Искам да прокарам пръсти през нея всеки път, когато те видя. Но изглежда странно на мъж като теб, защото само работиш и никога не се забавляваш.

Той премига отново.

— Косата ми е свързана с работата всъщност. Съдържа сила. Земните магьосници не държат магия в центъра на гърдите си, както правят огнените, водните и въздушните магьосници.

— Излизала съм със земни магьосници, така че знам, че правите така, но така и никога не съм разбирала как.

— Косата ми е омагьосана да съдържа резерв от сила за мен, както ти държиш магията си в центъра на гърдите си. Освен това трябва предварително да приготвяме заклинанията, от които ще имаме нужда, да извлечем енергията от тях и да я съхраним върху телата си, в места, които са били омагьосани да държат резерви… като косата ми.

Тя кимна.

— Да, с едно от сложните земни заклинания, които никога няма да проумея. Схванах. — Тя се усмихна и протегна пръст към кичур от косата му. — Значи силата ти се намира тук… като Самсон[7]? Ако я отрежа, по-малко силен ли ще си?

— Това не е нещо, което обикновено земните магьосници разкриват.

— Това е… щуро. И цялото нещо придобива някакъв странен смисъл. — Тя пусна кичура от косата му. — Не изглеждаш като суетен мъж, който ще отглежда косата си толкова дълга заради външността или стила. Изглежда сякаш имаш цел, стратегия. Та, как още държиш магията си?

— Имам татуировка на гърба си. Мастилото е омагьосано да държи силата ми за мен.

— Татуировка? — Малка усмивка се разпростря на устните й. — Покажи ми.

— Искаш да си съблека ризата. — Това беше повече твърдение, отколкото въпрос.

Тя се ухили и размърда вежди.

— Защо не? Страх ли те е?

Той повдигна вежди и свали сакото си.

Тя се засмя и плесна с ръце.

— О, да! Свали го, скъпи!

Томас й се ухили и остави сакото си на масата. Жената имаше такъв ефект върху него. Разкопча ризата си и свали и нея.

— Боже, Боже, Боже, господин Монахан! Какви големи бицепси имате!

— Флиртуваш ли с мен?

— Може би. Защо звучиш толкова изненадан?

Защото жените не флиртуваха с него. Никога. Е, не-магьосница може и да флиртуваше с него в магазина или бара, но никога магьосница. Никога някоя, която знаеше кой е той. Жените не си играеха със сърцето и душата на Сборището.

Изабел очевидно беше безстрашна.

Той не й отговори; просто се обърна и й показа татуировката си.

Чу я как бързо си пое дъх.

— О, Богиньо моя, великолепна е. Кой я направи? — Пръстите й се протегнаха и докоснаха кожата му, карайки го да потрепери леко под допира й.

— Земен магьосник на име Тео. Пълното му име е Теодосий. Той татуира много от нас, защото притежава силата и художествените умения. Скоро ще го срещнеш, сигурен съм. Той е един от най-добрите ловци на Сборището.

Изабел проследи линиите на татуировката му с върха на пръста си. Ангел бе белязал целия му гръб, крилете й се извисяваха и покриваха широките му рамене и се спускаха надолу по ръцете му. Тя отметна косата си настрани, за да види цялото нещо и прокара върховете на пръстите си върху изящното изображение. Беше направено с обикновено черно, но с много детайли.

Под повърхността на кожата му, по продължение на следите, които бе оставило мастилото, тя можеше да усети пулсациите на огромната сила, която съхраняваше той. Земните магьосници със сигурност бяха различен вид.

Тя остави погледа й да се спусне към задника му и прехапа долната си устна. Мъжът беше добре навсякъде, от върха на главата до пръстите на краката си. Можеше ли някой да я обвинява, че си фантазира как ближе всичко помежду им?

Той я караше да се чувства необичайно защитена и това й харесваше. Изабел можеше да се грижи за себе си. Нейният специалитет беше оцеляването. Но от време на време беше приятно да бъде в компанията на мъж, достатъчно силен да се погрижи за нея за разнообразие. Томас беше такъв мъж. Когато влезеше в стая, той я завладяваше. Водачеството му беше нещо вродено, присъщо. Беше магнетично, а всички около него реагираха като се подчиняваха.

Да, тя беше силно привлечена към господин Томас Монахан. Повечето жени го намираха за забранен. Изабел го намираше за равностойно.

Изабел вдигна ръка от татуировката му, прокара я по рамото му и надолу по бицепса му, губейки се за момент сред изобилието от мъжка красота, разпростряло се пред нея.

Той се обърна и тя позволи на ръката си да премине по топлата му кожа. Когато застана с лице към нея, тя притисна длан към мускулестите му гърди и вдигна поглед към него, оставяйки възбудата си да блесне в очите й.

— Както казах… великолепно — промърмори тя.

Малка усмивка изви ъгълчетата на устата му.

— Това трябваше да е моята реплика.

— Равноправие за жените. Случило се е преди десетилетия. Какви други способности имаш?

— Имам малко непредсказуема психика и основни емпатийни умения.

— Емпатия, а? Какво долавяш от мен в момента?

Той взе ръката й и я използва, за да я придърпа една крачка по-близо до себе си. Това я накара да се изчерви срещу страхотното му тяло. Погледът в очите му накара устата й да пресъхне, когато той плъзна ръка на тила й и наведе глава към нейната.

— Че те привличам.

Устните й се извиха в уверена усмивка.

— Сигурна съм, че и аз теб също, господин Монахан.

Първото докосване на устните му върху нейните беше леко, едва ги докосна. За разлика от целувката в Грибин, тази беше нежна и ненастоятелна. Накара краката й да омекнат. Обещаваше, че, ако му повери тялото си, той ще се погрижи добре за него. Ще се погрижи много добре.

Той я придвижи крачка назад, така че задната част на бедрата й се удариха в работната маса в средата на стаята. Краката на масата издадоха скърцащ звук по пода, когато я блъснаха назад с инч.

Тя седна на ръба и той я последва с устни, натискът ставаше по-силен, по-гладен. Езикът му се плъзна между устните й и лениво докосна нейния отново и отново, докато вниманието й не беше привлечено от част от тялото й, която се намираше доста по на юг.

Томас бързо прекрати целувката. Топлият му дъх помилва устните й.

— Права си. Искам те.

Думите я замаяха, бавни, топли и пълни с еротични обещания. Те развълнуваха места, които скоро не се бяха вълнували. Изпитваше болка от нуждата за повече. По дяволите. Би дала всичко Адам изведнъж да излезе да пуши… за час или два.

Изабел захапа долната му устна.

— Ела в стаята ми довечера. Обещавам все още да те уважавам на сутринта.

Точно тогава вратата се отвори с трясък. Адам изглеждаше зашеметен за части от секундата при гледката пред него, а после каза:

— Движи се.

Той се движеше бързо.

— Какво стана с мотаенето и гледането на „Колелото на късмета“? Какво стана с пиенето на бира? Какво стана с цялата работа за ръката в панталона? — попита Изабел, докато Томас насочваше колата към натоварената улица, опитвайки се да не изостава от волвото на Александър.

Смучещите костен мозък демони не караха волвота. Просто не го правеха.

— Не знам — отговори Адам от задната седалка. — В единия момент дремеше на дивана с мелодичния звук на въртящо се колело, а в следващия беше станал и беше на вратата.

— Може би просто е отишъл да вземе китайско или нещо подобно — промърмори Изабел.

— Ако е така, значи е прегладнял. — Томас направи остър ляв завой, карайки я да сграбчи подлакътника за опора.

Беше много по-трудно да преследваш някого на живо, отколкото по филмите. Преследвачът трябваше да спазва прилична дистанция от преследвания, докато избягва трафика и светофарите, които лесно можеха да ги разделят.

Следваха го до голяма сграда в едно от северозападните предградия на Чикаго. Придържайки се зад него, така че да не привличат вниманието към себе си, те паркираха на голямо разстояние в голям паркинг, прикривайки автомобила си зад няколко дървета.

Александър насочи волвото си към едно от местата в препълнения паркинг, близо до син джип. След това зачака. Беше избрал изолирано място, с малко коли или сгради наблизо. Беше далеч от края на нормалния работен ден.

— Нямам добро предчувствие за това — промърмори Изабел. — Александър дебне ли някого тук? Може би някой работи извънредно?

— Най-вероятно собственикът на синия джип? — добави Адам.

— Адам, обади се на Мика и виж дали познаваме някакви магьосници, които работят на „Амберлин Драйв“ 601 — каза тихо Томас.

Адам отвори телефона си и говори с Мика шепнешком. Затвори телефона си.

— Няма никой в архивите, но това няма голямо значение.

Не всеки регистриран в Сборището магьосник съобщаваше за промяна в местоработата, а много магьосници изобщо не бяха регистрирани. Те живееха в света като не-магьосници. Някои магьосници дори не знаеха, че са такива. Братовчедката на Томас Мира Хоскинс не знаеше, че е магьосница, докато няколко вещера не решиха да я отвлекат, за да я използват в демонски кръг.

Те наблюдаваха и изчакваха, докато здрачът не обагри небето в хиляди цветове, нюанси на оранжево и червено, а след това помръкна. Най-накрая се чуха стъпки по паважа. Жена на средна възраст с къса, кестенява коса, облечена в бизнес костюм и носеща куфарче, тръгна през паркинга към джипа. Момиченце на може би седем годинки държеше ръката й.

— Те са магьосници — каза Томас. — Мога да го усетя от тук, две земни магьосници със средна сила, майка и дъщеря.

Дъхът на Изабел секна и ръката й се сви около дръжката на вратата, когато двете фигури изчезнаха за миг зад дърветата, които криеха колата им от погледа на Александър.

— Наистина нямам добро предчувствие за това — каза Адам от задната седалка.

— Да, но може и той да ги дебне.

Интуицията й крещеше „дебнене“. Очите й се фиксираха върху малкото момиченце. Носеше раница на Hello Kitty и тъмносиня униформа на частно училище. Детето изглеждаше толкова крехко, докато вървеше през паркинга, толкова невинно.

Погледът й погълна разстоянието между тях и Александър. Ако Александър беше демонът, те нямаше да могат да реагират достатъчно бързо. Не можеха да преместят автомобила или щяха да ги видят. Но… тя прецени терена между паркингите. Имаше множество големи дървета, зад които да се скрие някой с нейния ръст. Томас и Адам бяха твърде едри, за да се придвижат незабелязано, но тя можеше да го направи.

Обърна се към Томас.

— Искам да се приближа.

Томас поклати рязко глава.

— Твърде опасно е за теб.

— Томас, там има малко момиченце! Не можем просто да се отдръпнем и да се надяваме да не пострада. Позволи ми. Мога да отида, без да ме видят и ще съм наблизо, ако се случи нещо. Ако стане нещо, завлечи си задника бързо.

Томас задъвка устната си, обмисляйки го.

Неспособна да остане още дори за момент, тя отвори бавно вратата и се измъкна навън.

— Мътните го взели, отивам.

— Внимавай.

Тя завъртя очи и се изплъзна.

В колата планираше да стигне от точка А до точка Б под прикритие. Районът на тази офис сграда беше богат откъм дървета. Докато жената и дъщеря й напредваха по тротоара, Изабел криволичеше от дърво до дърво, път, който ще я прикрие от колата на Александър. Скри се зад огромен дъб и зачака.

Тъмнокосата жена пропусна крачка, когато видя волвото, и задържа погледа си върху автомобила, докато се приближаваше. До сега двойката беше подминала сляпото петно, което образуваха дърветата, и се върнаха в зрителното поле на Томас. Изабел се надяваше, че той вижда колебанието в стъпката на жената, което показваше безпокойството й от автомобила и мъжката фигура зад волана.

Изабел се напрегна, когато жената и детето приближиха и вратата на волвото се отвори.

— Саймън — извика уморено жената. — Точно сега не искам да правя това. — Тя отключи джипа с дистанционното, проговори тихо на момиченцето и детето бързо се покатери вътре.

— Мелани — каза Александър с извадени ръце, сякаш да я спре да не избяга. — Съжалявам, но ми липсвате ти и Кати. Само няколко минути. Само това искам. Дай ми само няколко минути, за да обясня какво стана.

Мелани се поколеба, а после тръгна към него. Говориха тихомълком няколко минути и след това Мелани падна в ръцете на Александър, плачейки.

Изабел се отпусна. Това й изглеждаше като напълно обикновена семейна сцена. Тя погледа още малко, докато не се почувства като натрапница в интимен момент, и се отдалечи, за да се върне в колата.

Отдръпна се и се удари в нещо наистина голямо. Намръщи се. Това дърво не беше там преди три минути.

Изабел застина. Ноздрите й засякоха познат аромат — същата суха, земна, остра миризма, която се носеше в спалнята й, след като бе сънувала кошмара. Магия пламна по кожата й, първо трептейки, а после изгаряйки я. Усещайки злоба с невероятна сила, тя се завъртя.

Красив русокос синеок мъж стоеше там, носейки дълго черно палто и развеселена усмивка на красивото си като на звезда от сапунен сериал лице. Изабел примига изненадано, когато мъжът мина покрай нея, сякаш тя не съществуваше, към Александър и Мелани.

Демон.

Това беше демонът.

Скъпа Богиньо. Демонът е бил в спалнята й. Защо не я беше убил?

8

Тя хукна след него, събирайки сила пътьом. Отправяйки ръце напред, тя запрати могъщо кълбо от магия към създанието, с намерението да замрази цялата вода в тялото му. Откатът от силата, която освободи, я запрати назад, удряйки я в ствола на дърво. Изабел извика, когато болката усука гръбнака й и се помъчи да се фокусира върху отдалечаващото се от нея чудовище.

Запращането на сила към солидна тухлена стена би имало повече ефект. Той продължи през паркинга към нищо неподозиращата двойка, сякаш нищо не се бе случило. Единственото, което бе успяла да направи, бе да се нарани.

Обезумяла, тя затърси други оръжия, които да използва, но се оказа, че няма. Никога не бе предполагала, че най-доброто й оръжие, магията й, ще се окаже безполезно.

В нея беше малкото, медно острие, което Анджела й бе дала, в кания на лявата й китка. Не беше много практично, имайки предвид, че трябваше да се приближи до демона, за да го използва. Острието беше повече за фасон, а не за осакатяване. Също така, според Мика, демонската кръв беше киселинна, не особено благоприятна за прободни рани, тъй като щеше да шурне и да я намокри.

— По дяволите! — Щеше да си донесе базука, ако знаеше.

Изабел се отлепи от дървото и хукна към него, докато той се приближаваше към двойката.

— Господин Бойл! — възкликна Александър с объркано изражение. — Ъ… здравейте! Мелани, това е Еразъм Бойл…

Мелани изпищя и отстъпи назад. Като магьосница, тя без съмнение усети, че това, което ги приближава, не е човек. Бойл трудно прикриваше природата си.

Не знаейки по какъв друг начин да забави демон, Изабел се метна върху широкия гръб на Бойл, увивайки крака около твърдата като камък талия и ръцете си около дебелия врат, опитвайки се да го задуши.

Отзад чу свиренето на гуми по паважа. Томас. Слава на Богинята.

Демонът изсумтя, но продължи напред, сякаш въобще не се беше залепила за него. Той сграбчи Александър и го подхвърли нагоре и над волвото, за да се приземи на земята от другата страна. Той се приземи с отвратително тупване и не помръдна.

Мелани стоеше на място с разширени очи. Пъхна се между демона и дъщеря си, която стоеше бледа и взираща се на пасажерската седалка на джипа.

Изабел стегна захвата си около врата на демона, стискайки, докато не й се прииска да извика от усилието, но демонът едва я отрази. Тя впи зъби в ухото на демона, но бързо си спомни за киселинната кръв и го пусна. Вместо това придвижи магията от гърдите си и надолу по ръцете си, с намерението водата в тялото на това нещо да заври.

Моля те, завирай, замоли се тя на Бога и Богинята. Моля те.

Този път имаше реакция, макар че не беше тази, която искаше. Демонът отстъпи назад бързо и силно към волвото. Гърбът на Изабел се удари и дъхът й излезе рязко. Експлодираща болка замъгли зрението й за момент. Хватката й се отпусна и тя падна на паважа в краката на съществото.

Демонът просто продължи напред, сякаш бе смачкал комар.

Скоро след като се освободи, Адам и Томас атакуваха. От лявата й страна дойде пулсираща сила. Въздухът зацвърча, когато Адам запрати огнена топка към демона, последвана бързо от солидна, могъща, земна магия, която се усещаше дълбока и широка като Гранд Каньон.

Демонът блокира огнената топка с една ръка, загасявайки я, но изстрелът на Томас го залюля леко надясно. Толкова магия би убила магьосник или не-магьосник, но накара демона единствено да се препъне.

Създанието се обърна и изстреля непозната магия към тях. Томас издигна бариера пред себе си и пред Адам тъкмо навреме, но поривът все пак ги накара да залитнат назад. Въздухът се загърчи от враждебната сила. Странното бе, че се усещаше като земна магия, макар че поривът носеше същата сухо-горчива миризма на пръст, миризмата на демон.

Бойл се обърна обратно към Мелани.

— Дошъл съм за дъщеря ти, не за теб — каза той с дълбок, равен глас, само с намек за странен, нечовешки акцент. — Отдръпни се.

— Няма да вземеш Кати, по дяволите! — Мелани притисна длани към гърдите на демона и изпрати цялата си сила през ръцете си.

Земната магия запулсира. Ушите на Изабел заглъхнаха и устата й пресъхна от вкуса на прах. Демонът залитна назад, след което стисна Мелани и я метна над волвото, за да се приземи близо до Саймън.

Кати изпищя и се прехвърли на шофьорската седалка на джипа. Изабел чу вратите да се отключват и заключват, докато момиченцето проверяваше сигурността си. Тези ключалки нямаше да задържат демона. В колата, момиченцето се взираше в посоката, в която Бойл бе хвърлил майка й и изхлипа. Мелани не се бе изправила.

Изабел се изстреля на крака, игнорирайки силната болка в гърдите си, където си мислеше, че е чула нещо да изпуква. Зрението й се замъгли за момент, докато отново събираше силата си. Не й бе останало много в резерв, не че имаше значение. Магията им просто му досаждаше. Томас и Адам поеха щафетата, докато тя се възстановяваше, запращайки заряд след заряд магия към демона.

Без начин, по който да достигне момиченцето, тъй като демонът стоеше между нея и джипа, тя се присъедини в схватката, използвайки всеки трик, който знаеше от арсенала на водната си магия, докато се измъкваше от обсега на Бойл.

Демонът се обърна към трима им, блокирайки и парирайки атаките им. Издаде разочарован ръмжащо-гъргорещ звук дълбоко в гърлото си. Ако тя се нуждаеше от някакво напомняне за това с какво се бият, този напълно нечовешки звук го доказа. Той накара всяко косъмче по тялото й да настръхне.

Томас и Адам се придвижиха надясно, а тя се придвижи наляво, опитвайки се да се освободи достатъчно, за да се впусне към момиченцето. Мъжете доловиха намерението й и започнаха да притеглят съществото все повече и повече на една страна, по-далеч от джипа.

Демонът отново издаде животински звук и нещо проблесна на ръцете му — беше извадил някакви ужасни дълги нокти. Бойл се обърна към нея и картината, как той използва тези нокти върху Анджела, премина през ума на Изабел. Колената й омекнаха и сърцето й заби по-бързо.

Тя извика под управляваната от демона психо атака — виковете на Анджела, отделянето на кожа, бликащата кръв. Фантомната болка[8] в гърдите й се разгоря, ехо от това, което Анджела вероятно бе изпитала, когато магията й е била изтръгната из корен. Коленете на Изабел поддадоха и тя се опря на капака на джипа, хлипайки под атаката.

Копеле! Знаеше точно коя е тя!

— Хайде! Насам — подразни го Адам. — Пренебрегваш ни, ти сладък пиклив демон.

Демонът отметна главата си обратно към мъжете и атаката върху нея блажено приключи. Демонската сила пукаше по кожата й и същият сух, остър аромат изпълни въздуха. Ушите й заглъхнаха и й се повдигна от силата му. Създанието притежаваше адски много сила.

Адам го нападна със самоубийствен ход. Той се затича право към демона, войнствени викове отекнаха във въздуха и огън се разпростря по паважа от двете му страни.

— Аемон, дразните ме! — изрева Бойл.

Съдейки по силата на магията, която изпълваше въздуха, досега съществото просто си бе играло с тях. Сега Бойл ставаше сериозен.

Благодарение на Адам беше също така и достатъчно разсеян.

Знаейки, че има само тази възможност, Изабел се стрелна към шофьорското място на джипа и направи жест на момиченцето да излезе. Вътре, Кати замръзна. Очите й се разшириха и тя се поколеба, сякаш си мислеше дали е мъдро да напусне колата.

О, не. Изабел обезумяло оформи с устни „Сега“!

Момиченцето отвори вратата и се плъзна навън в ръцете й, сълзи се стичаха по лицето му. Изабел събра остатъците от резервите си и използва бърз взрив на магия, за да манипулира водата около онова, което бе наранено в гърдите й. То се сля и успокои, облекчавайки болката, когато тя взе детето и хукна колкото можеше по-бързо, без да поглежда назад.

Томас извика името й, точно преди поток от магия да го удари като светкавица. Враждебната реакция от силата се заизвива като приливна вълна зад нея. Изабел чуваше връхлитането й, усещаше вкуса й като на пръст върху задната част на езика си, но не можеше да я надбяга.

Удари я. Тя се спъна и залитна напред. Точно преди да се ударят в паважа, тя се изви, за да предотврати падането на детето. Нажежена до бяло болка премина през гърдите й, причернявайки й.

Това, което последва, нямаше нищо общо с магията.

То обгори кожата й и изпълни ноздрите й със сладникавата миризма на изгоряло. Пъшкайки, неспособна дори да диша, тя се претърколи по очи и видя момиченцето да стои наблизо, с ужасен поглед в тъмните й очи, дългата й кестенява коса висеше около лицето й.

— Бягай!

Демонът идваше.

— Бягай! — Изабел успя да й извика още веднъж, когато месеста ръка се затвори около глезена й и я издърпа назад.

Чакълът дращеше гърба й там, където блузата й се беше вдигнала. Ноктите й се забиваха в паважа, докато се опитваше да намери нещо, за което да се хване и да спре плъзгането си към ада.

Щеше да умре като сестра си.

Изабел се пресегна към левия си ръкав и улови последната връзка с Анджела, която й бе останала в момента. Красива, изящна частица, замаскирана като нож.

До тук се стигна; да използва земно оръжие срещу неземен звяр.

О, това хич нямаше да свърши добре.

Демонът я подхвърли сякаш бе направена от алуминиево фолио и се надвеси над нея. Сега не изглеждаше толкова като човек, може би заради силата, която бе пуснал, за да се защити.

И как изобщо Адам и Томас успяваха да се справят с тази сила? Богиньо, не искаше да си представя.

Кожата на Бойл светеше с нечовешки червен отблясък, а очите му се преляха в абсолютно и напълно черно, смущаващо наподобяващи тези на Томас. След това устните на Бойл се отдръпнаха назад и Изабел съзря два реда от твърде остри зъби, преграждащи наподобяващ на камшик език.

Зъби, достатъчно силни, че да счупят човешките кости заради костния мозък.

— Познавам те — каза той с тих, нежен глас, като на любовник. Погледът му обходи чертите на лицето й и горчиво повръщано пропълзя в гърлото й. — Преследвах те.

Още веднъж през ума й премитаха картините на съсипаното тяло на Анджела, но този път дойдоха от собственото й подсъзнание, вместо от това на демона.

Тя подтисна болезнено ридание.

— И аз също те преследвах — въздъхна тежко тя през вонята на демона, секунда преди да стрелне напред острието, което стискаше в ръка, право към челюстта на съществото.

Раната започна да дими и демонът изкрещя. Тя гледаше с изненада и ужас, докато раната от намушкването се отвори дори още повече, плътта се белеше по краищата като изгорял пергамент.

Кръв закапа по гърдите й, прогаряйки дупка право през блузата й и изгаряйки кожата й. Изабел изкрещя и се оттласна по-далеч от него. В мелето, тя бе забравила за кръвта.

Очакваше да тръгне след нея, но съществото се отдръпна, пищейки и държейки челюстта си. Осъзнаването дойде бързо — по някаква причина демонът имаше проблеми с лекуването на раните, причинени от нейното острие.

Поглеждайки надолу към острието в ръката си, тя разгледа красивата, гравирана с плетеници медна дръжка и блестящото острие.

Мед? Възможно ли бе?

Може би въпреки всичко бе имала подходящото оръжие.

Изабел разкъса блузата си, опитвайки се да отстрани киселинната кръв от кожата си. Докато демонът се извръщаше от нея, грижейки се за раната си, тя уви плата около дясната си ръка и китка, за да се предпази, когато държеше ножа.

Тъкмо навреме.

Демонът се обърна и изрева, челюстта му почти се бе излекувала. Кожата, където го бе ранила, изглеждаше червена и сбръчкана, но вече не димеше и не кървеше.

Тя не пропиля нито миг. Втурна се към демона и го прободе в гърдите, в крака, в ръката, навсякъде, където намери открита плът.

Още димящи, горящи рани. Още демонски рев. Още киселинна кръв, която Изабел избягваше, танцувайки около него.

Демонът се отдръпна от нея, очевидно го болеше. Той изрева отново, този път звучейки като ранено животно. Бойл вдигна ръка с много нокти и след това изчезна.

Тишина. Мълчание.

Изабел се изправи на разтрепераните си крака, взирайки се с разширени очи в празното пространство пред себе си. Всичките й контузии я връхлетяха… също като земята. Последното нещо, което помнеше, беше гледката на звездното небе над главата й.

А след това тъмнината.

9

— Изабел?

Тя трепна, когато регистрира болката в гърдите си — дълго, бавно разкъсване, последвано от бавно туптене. Клепачите й изпърхаха и се отвориха и тя видя главата на Томас, която закриваше звездите. Игнорирайки болката, тя се фокусира върху важното.

— Томас, ти си добре.

— Както и Адам. Щитовете ни опазиха живи, но в безсъзнание. Всички бяхме извън играта за известно време.

— Бойл изчезна — прошепна тя. — Как е детето?

— Тя е добре, жената и не-магьосникът също, само леко натъртени и разстроени.

Движение от дясната й страна привлече погледа й.

— Здрасти, шампионе — каза Адам, куцукайки към тях. — Просто не можа да си останеш с ризата, нали?

Тя вдигна дясната си ръка. Дори и в безсъзнание не бе отпуснала мъртвешката си хватка върху дръжката на ножа. Острието беше окървавено и ръждясало на места, а плата на ризата, който бе използвала, за да предпази ръката си, беше овъглен и прояден.

— Не мисля, че харесва медта — каза тя, широка усмивка се разпростря върху устните й, въпреки болката, която гореше като клада в центъра на гърдите й.

Щяха да накарат демона да си плати.

— Мед — промърмори Мика, мръщейки се, докато прокарваше пръста си надолу по текст върху принтирана страница. — Мед… О, да, ето го. — Мънка си известно време, докато Томас се движеше нетърпеливо.

— Демоните се раняват сериозно с медни оръжия и имат проблем с лекуването на раните, причинени от тях — прочете Мика. — Медта още е известна с отслабването на общата магическа структура на зверовете и с алергичната реакция на физическата им структура. — Той вдигна поглед от текста с повдигнати вежди. — Ха.

— Ха? — изръмжа Томас. — Почти ни убиха. Тази информация можеше да бъде полезна, Мика.

Братовчед му разпери ръце, посочвайки страници и страници хартия, разпръснати по бюрото му.

— Действам възможно най-бързо, шефе. Изхвърчахте толкова бързо след Александър, че даже нямах възможност да изтегля всички документи. — Той прокара ръка през умореното си лице. Томас забеляза, че очите на Мика бяха кръвясали и имаше сенки от недоспиване.

— Значи никакви други материали, само мед?

Мика кимна.

— Очевидно. Ще продължа да търся още информация, но трябва да знаеш, че част от нея беше повредена. Има липсващи страници и…

— Кажи ми какво друго си открил.

Лицето му моментално светна.

— Тук има доста информация за техния свят. Имат върховно владичество над тяхната реалност, унищожили са всички останали раси. Също така са канибали.

— Чудничко.

— Изглежда има различни сортове демони, но информацията за това е неясна. Изглежда има четири генетични групи, всяка от които притежава уникални личностни черти. Културата им изглежда вкоренена по някакъв начин, от това как действат тези различни видове. Знаеше ли, че всъщност наричат себе си „дааеман“? Това е името на расата им. Наричат света си Юдай. — Направи пауза, за да си поеме въздух.

След момент Томас изстреля:

— Това трябва ли да има значение за мен?

Мика завъртя очи.

— Гърците са нарекли демоните даемони, но с различен правопис. Латинският правопис на д-а-е-м-о-н е много близък до правописа на д-а-а-е-м-а-н, както се наричат те[9]. — Той произнесе думите различно. Мика произнесе „даемон“ като „демон“. „Дааеман“ произнесе като „дей-ман“.

— Гърците също така са ги класифицирали в доброжелателни и зли категории или раси. — Той се намръщи. — Може би дори видове, не съм сигурен. Доброжелателните са наречени „юдеймони“, като името на техния свят.

— Доброжелателни демони? Гърците са го объркали.

Мика поклати глава.

— Не. Не са го объркали. Тяхната раса е като нашата, някои от нас правят ужасни неща, но това не прави всички хора лоши. Те са сложен вид.

Устните му се извиха.

— Моля те, извини несправедливия ми коментар.

Мика разпери ръце.

— Пропускаш голямата картина, Томас. Не виждаш ли? Това предполага, че демоните са комуникирали с хората много отдавна. И всъщност казва, че са го правили тук. — Той размаха сноп листи в юмрука си. — Казва, че щом веднъж има мост между световете, дааемоните могат да преминат. Че могат да дойдат за — той присви очи, зачетен в текста, — лов, веселба и да се влюбят.

Томас повдигна вежда.

— Веселба? Демонска веселба? Влюбват се? Чакай малко, веселят се и се влюбват в хора?

— Да, и точно тук става интересно. Очевидно, много отдавна демоните са се чифтосвали с хора и изглежда сякаш може би, само може би… потомците им са били магьосници.

Мълчание.

— Не е възможно — отговори Томас с контролиран глас. Цялото му тяло се бе напрегнало.

— Според тези доклади е много вероятно. Има легенди за двойка от сорта на Адам и Ева, първата човешка жена и демонски мъж, които са се влюбили и са рискували всичко, за да имат деца заедно.

Томас моментално си помисли за киселинната кръв, която течеше във вените на демона.

— Демоните и хората могат да се чифтосват?

— Всъщност не. Физически е невъзможно човешка жена да износи детето на демон. Приготвяли заклинание, за да се получи, заклинание, базирано на елементите.

Шок пропълзя през Томас като мистериозна линия. От толкова време не знаеха нищо за предците си, макар че философите на Сборището безкрайно обсъждаха различни теории. Колкото и на Томас да не му се искаше да го приеме, в това имаше известна правдоподобност.

— Тази първа двойка е имала четиризнаци — продължи Мика. — Всяко от тези деца наследило предразположение към един от елементите. Те са били първите магьосници — земя, въздух, вода и огън. Последвали други съюзи на демони и хора и допълнително потомство било родено чрез употребата на заклинанието на елементите. Това е генът, от който произлизаме.

Това придаваше известно изнервящо значение. Съюзите между магьосници и не-магьосници почти никога не създаваха дете. Причината никога не бе твърдо установена, тъй като биологически магьосниците изглеждаха напълно като хора.

Мика продължи.

— Дааеманът нарича магьосниците и вещерите „аемон“, тяхната дума за нечистокръвни.

Томас се потресе, спомняйки си как ги бе нарекъл Бойл, точно преди да ги удари с гръмотевицата от магия.

— Значи нека да кажем, хипотетично, че магията на магьосниците е родена от демонската магия. Мислиш ли, че магията на магьосниците може да се окаже безсилна пред демонската магия заради това?

Мика седна обратно на кожения си стол, карайки го да изскърца, и сложи ръце зад главата си. Той обмисли въпроса за момент, преди да отговори.

— Магията на магьосниците е вероятно наполовина толкова силна, колкото тази на демоните. Плюс това по същество е различна, била е деформирана от заклинанието на елементите, което са използвали, за да позволят първите бременности.

— Та? — Мика можеше да говори с часове. Томас просто искаше „да“ или „не“.

Той направи пауза, изгубен в мислите си, след това сви рамене.

— Мисля, че досегашните аргументи не важат. Няма как да знаем защо магията ни е безсилна срещу тях.

— Значи се отговори на отколешния въпрос. В края на краищата магьосниците не са съвсем хора. Философите на Сборището ще се позабавляват с тази информация.

— Стъпили сме и в двата свята, но изглежда е възможно да сме сливане между човек и демон.

Томас подтисна потреперване и промени темата.

— Открил ли си други слабости, освен метала?

Той поклати глава.

— Ако бях, ти щеше да си първият, на когото щях да кажа.

— Знам.

Мика се наведе отново над разпилените листи.

— Как са Адам, Изабел и останалите?

Томас прокара ръка през косата си.

— Адам и Изабел отидоха да се видят с докторката, но общо взето са добре. Не-магьосникът, Саймън Александър, изпратихме у дома. Кати и майка й, Мелани, са тук в Сборището, под охрана. Точно сега това е всичко, което можем да направим за тях.

— Та каква беше връзката на Александър с демона?

— Демонът никога не е имал директен интерес към него. Бойл го е използвал като начин да се добере до момиченцето, Кати. Демонът се е свързал с Александър чрез магазина за мотоциклети, където работи Александър. Очевидно Бойл кара стар Харли. Така е разбрал за момиченцето. Не сме сигурни защо я иска. Също така не сме сигурни дали демонът нарочно е изпратил сведенията на Мира, но не виждам как това може да му е от полза. Засега изглежда, че го е уловила на чист късмет.

— Звучи сякаш Изабел е свършила фантастична работа там.

— Можеше всички да сме мъртви, ако не беше тя.

Мика се усмихна.

— Чувам възхищение в гласа ти.

Томас му се ухили в отговор.

— Също така смятам, че е дяволски секси.

— Знам, че смяташ така.

Стефан седеше на ръба на леглото си, русата му глава — косата му беше перфектна дори и пленен — наведена. Томас бе дошъл в Грибин незабавно след обезпокоителния си разговор с Мика. Стефан държеше отговорите и Томас мразеше това. Това прехвърляше силата в ръцете на Стефан.

Не бе почувствал нуждата да доведе Изабел със себе си този път, защото бе уточнила, че иска да присъства на всеки официален разговор на Сборището със Стефан. Това беше лично.

Томас спря да крачи точно пред Стефан.

Вещерът вдигна глава, самодоволна усмивка се разпростря върху устните му.

— Докоснах я, нали знаеш. Изабел. Остави ме да я почувствам, преди да ме атакува. Гърдите й са красиви. Чувството срещу мъжките устни е приятно, гладко и меко. Целувал ли си ги все още?

Томас се взираше надолу към него, стиснал зъби, опитвайки се да не реагира на очевидната примамка.

Гласът му се промени от сладък като мед в язвителен.

— Виждам как я гледаш, тази магьосническа кучка. Беше ли coup de foudre[10]? Беше ли любов от пръв поглед, Томас? Или искаш просто да я изчукаш? И в двата случая се надявам да помниш, че бях там пръв.

— Не си я чукал. — Плътна нишка ярост обточваше думите. Вещерът явно знаеше как да му въздейства.

Стефан се усмихна.

— От къде знаеш със сигурност?

Томас се обърна на токовете си и се отдалечи, опитвайки много сериозно да държи гнева си под контрол. И в най-добрите случаи това беше трудно за изпълнение около Стефан; сега беше почти невъзможно. Нямаше да си изпусне нервите отново пред Стефан. Това го правеше да изглежда слаб, неконтролиран.

Стефан се изсмя меко и се облегна на стената зад себе си.

Томас се обърна към вещера.

— Току-що говорих с Мика, който приключи с проучването на някои от документите, които ти ни осигури. Те посочват генетична и магическа връзка между демоните и магьосниците. Защо Дъскоф не са споделили тази информация със Сборището?

Стефан се наведе напред, отпускайки лакти на коленете си и разтвори широко ръце.

— Не сме приятелски организации, Томас. Тази naïveté[11] е дразнеща. Защо вещерите да споделят нещо с магьосниците? Каква полза може да има Дъскоф от това?

— Ние сме врагове, но все пак сме от един вид — отговори Томас през стиснати зъби. — За нещастие.

Стефан го дари с бавна усмивка.

— И това е, което те притеснява, нали? Споделянето на вида? Притесняваш се, че магьосниците може да са потомци на демоните. Загрижен си, че ти и Сборището ти се борите толкова силно да сте на страната на доброто, и все пак магията ви може да идва от жестоки и буйни чуждоземци. Идвало ли ти е на ум, Томас, че вещерите може да са по-верни на природата на родителите си, отколкото магьосниците? Безпокои ли те това, че всички магьосници имат тази предразположеност към хаос и осакатяване, заради гените ни?

Точно това му беше дошло на ум, макар че не искаше да го признае пред Стефан. Затова се върна към първоначалната причина, заради която се принуди да остане в една стая с него.

— Какво друго знаеш за това?

Стефан срещна погледа му.

— Знам, че е истина. Мога да го почувствам в самата си същност. Усещам го всеки път, когато отнемам живот, защото този акт ме изпълва с такова чувство на сила. Ние сме по-висши от не-магьосниците, Томас. Не го ли виждаш? Приеми това, което си, и осъзнай тази истина.

Той имаше див блясък в очите си и Томас се зачуди за момент дали затворничеството в Грибин ще лиши Стефан от здравия му разум. Разбира се, ясно беше, че здравият разум на Стефан е бил разклатен още преди да го заловят.

Стефан се приведе напред, гласът му беше пламенен.

— Магьосниците и вещерите може да властват над не-магьосниците, ако обединим силите си. Не си ли се замислял над силата, която притежаваме, Томас? Можем да превземем света. Никога ли не си се замислял за възможностите?

Томас го наблюдава дълго време, преди да отговори, с мрачно изражение и сключена челюст.

— Не, не мисля за това. Но мисля, че имаш комплекс за размера на пениса си.

Лицето на Стефан помръкна и той примига бавно. Изражението му, когато отмести поглед, можеше да се опише единствено като уязвимо.

— Контрол, Томас. Имам комплекс за контрола. Това е нещо, от което вещерът има по много. — Гласът му потрепери.

За момент Томас почти си помисли, че разбира Стефан. Тази страховита секунда прогори дупка в душата му. Знаеше историята на Стефан, знаеше насилието, което е изтърпял в ръцете на биологичните си родители, знаеше, че е изтърпял още повече, когато е избягал от френската служба за закрила на детето и е оцелял на улицата. Знаеше, че е бил оформен като горещо стъкло в ръцете на занаятчия от осиновителя си, Уилям Крейн.

Контрол? Да, обзалагаше се, че Стефан има проблеми с контрола. Както и всеки друг, който е бил изцяло под чужда власт през целия си живот. Горчивина парна езика на Томас. Последното нещо, което искаше да има към Стефан, беше съпричастност.

— Казваш, че вещерът има контрол? — Томас присви очи. — Не и тук в Грибин.

Неспособен да го гледа повече, Томас се обърна на токовете си и се отправи към изхода. Налудничавият смях на Стефан го последва навън през вратата и надолу по коридора.

Томас можеше все още да чуе ехото му в главата си, дори след като напусна Грибин — издавайки звук на облекчение — и намери убежище в библиотеката на Сборището.

Отпусна се в кожения стол пред бюрото си, подпирайки лактите си на облегалките и се взря през огромния прозорец в дъното на стаята, абстрахирайки се от звука на този смях. Гласът на Стефан, смехът му, съчувствието, което бе изпитал към него в килията, всичко това му повлия. Прииска му се чашка за шот и нещо твърдо и мокро, с което да я напълни.

— Томас? — Топла ръка докосна неговата. Той извъртя глава, за да види загриженото лице на Изабел. Не я бе чул да влиза в библиотеката — нещо, което никой друг магьосник не би посмял да стори без разрешение, никой друг освен Изабел.

Томас откри, че не възразява.

Беше сменила съсипаните си дрехи с дълга до глезена, селска пола и бяла блуза. Косата й висеше дълга и свободна през раменете. Изглеждаше красива, но тя винаги изглеждаше красива.

Той се изправи, устоявайки на импулса да я улови и да зарови лице в косата й. Искаше да я отведе в стаята си и да се потопи в мекотата, аромата и извивките й. Това щеше да прогони смеха на Стефан. Тялото, дъха и духа й щяха да прогонят всичко и да оставят само удоволствието. Щеше да му позволи. Томас знаеше, че е негова… но беше наранена в боя.

— Добре ли си?

Тя кимна и докосна ребрата си.

— Не беше лошо нараняване, само болезнено. Доктор Оливър ме оправи с помощта на няколко магьосника на огъня. Но на теб какво ти има? Казаха ми, че още не си ходил да те види лекар. — Тя хвърли поглед към разкъсаните му и мръсни дрехи. — Дори не си се преоблякъл.

— Добре съм. Просто работя.

Тя го принуди да се обърне към нея и отмести косата от лицето му.

— Не изглеждаш добре и усещам, че си уморен и разтревожен. Емоциите ти са… объркани. Защо не си ходил при докторката?

— Не съм ранен, Изабел.

— Тогава защо те усещам толкова пребит?

Той се усмихна.

— Не знаех, че ти пука.

Тя се ухили, спусна поглед по дължината на тялото му и му намигна бавно.

— Може би просто съм притеснена, че няма да се чувстваш като сваляч, като останем в апартамента.

Ах. Той проследи извивката на челюстта й с възглавничката на палеца си.

— Тогава казах каквото мислех. Искам те, Изабел, но може би това не е…

Тя се протегна между телата им и обхвана с ръка слабините му.

— Имам нужда да го изтрия, Томас. — Гласът й потрепна. — Да го изчистя. Можеш ли да го направиш за мен? Да накараш всичко да изчезне за малко? Демонът, спомените. Да ме накараш да се удавя в теб?

Уау. Предупредителни камбанки зазвъняха в главата му. Тя искаше това, което и той. Може би можеха да си помогнат взаимно. И все пак ставаше твърде бързо, случваше се твърде скоро, чувстваше го толкова безразсъдно.

Нуждата надделя над здравия разум точно за две секунди.

Не можеше да чака да почувства гладката й кожа срещу своята, да плъзне пениса си в хлъзгавата й вагина и да почувства как свършва около него. Томас искаше да чуе всички сладки звуци, които тя щеше да издаде, когато изпита оргазъм. Като човек, който не е ял или пил нищо от седмици, той я улови през талията и я целуна.

Без колебание. Без да казва нищо. Просто действа.

10

Ръцете му откриха косата й и нежно се свиха в юмрук, контролирайки главата й, докато той изследваше дълбините на устата й.

Дъхът на Изабел секна и тръпка на удоволствие пробяга през нея от притискането на устните му и дългите, задълбочени движения на езика му срещу нейния. Вероятно можеше да я накара да свърши само с целувката си. Чувството да бъдеш изгубен в цялата тази мъжественост и магия, вкусът на устата му върху нейната, всичко това буквално спря дъха й, накара я да залитне.

Сега се давеше в него. Това искаше тя.

Той я целуна силно и дълбоко, прокарвайки езика си между устните й и принуждавайки езика й да влезе в двубой с неговия. Мощният му гръден кош търкаше стегнатите й зърна през материята на ризата й, а твърдият му пенис се врязваше в корема й през панталоните му. Тя копнееше да помилва тази внушителна ерекция, не искаше нищо повече от това да усеща голите му гърди срещу нейните, докато пенисът му прониква дълбоко в нея.

Още щом бе влязла в библиотеката, настроението на Томас я бе хванало в покров от ярост, скръб и объркване. Външно светът го виждаше като студен и контролиран. Вътрешно живееше пламенна страст. Това беше противоречие, което Изабел намираше за невероятно привлекателно. Необузданост се дърпаше на края на каишката, с която Томас държеше поведението си.

Изабел възнамеряваше да го освободи.

Щом тя докосна рамото му и той се обърна да погледне лицето й, цялата тази сложна, наситена емоция се бе превърнала в чист сексуален глад. Глад за нея. Дори когато той се опита да го омаловажи, то бе там, махайки.

Тя не виждаше причина цялата тази мъжка потребност да остава без отговор. Тя също имаше нужда от него.

Богиньо, тя се нуждаеше толкова силно от него точно в този момент. Ръцете й се стегнаха върху неговите, докато твърдите му мускули се издуваха и извиваха.

— Вратата не е заключена — отбеляза тя бездиханно, когато най-сетне спряха, за да си поемат дъх.

— Не ми пука. И без това няма значение. Никой не влиза тук, без да почука… освен теб — отговори той, преди да нападне устата й отново. След това повдигна глава. — Презерватив, мамка му.

Тя поклати глава и се усмихна.

— Предпазена съм.

— Какво имаш предвид?

— Не мога да имам деца. Тръбите ми не работят.

Той примига.

— Съжалявам.

— Такъв е животът, нали? Понякога е такава кучка.

Познатото жегване от загубата на способността да има деца се надигна в нея, но тя го подтисна. Животът й така или иначе не беше създаден за бебета.

Тя насили главата му надолу към своята за момент, преди да промърмори:

— Направи ми я по-сладка за известно време, Томас.

Той събра полата с една ръка, свивайки я в юмрук и дърпайки я нагоре, докато използваше другата си ръка при основата на гърба й, за да я притисне към себе си. Гръбнакът й се изви, притискайки тялото й към неговото, докато устата му се сведе към шията й, за да ближе и хапе. Тялото й настръхна и тих стон се изплъзна от гърлото й.

Ръцете й откриха копчетата на изцапаната му в битката риза и започнаха да ги освобождават. Не можеше да чака да изследва тези великолепни гърди и плочките на корема му, които той бе показал по-рано същия ден. Искаше да ближе всеки инч от татуировката му. Да направи толкова много.

Ако някой магьосник ги прекъснеше сега, тя щеше да го замрази на място.

Той приключи с издърпването на полата до кръста й и плъзна ръка в бикините й, откривайки че е гореща, мокра и много подготвена.

Ако я искаше готова, то…

Изабел се бе възбудила в момента, в който бе влязла в библиотеката и го бе открила да стои там, изглеждайки толкова намръщен. Човекът се намръщваше много лесно.

Тя разтвори бедра, давайки му по-добър достъп. Пръстите му погалиха извивките й и откриха клитора й. Дъхът й излезе със свистене. Той го потърка с възглавничката на показалеца си, докато не запъна ударника й.

— Това добре ли е? — промърмори той в ухото й.

Тя направи всичко възможно да не се задъха.

— Ако скоро не си в мен, ще свърша срещу ръката ти.

Той се усмихна срещу меката част на ухото й.

— Предполагам, че това е „да“.

— Да.

Той рязко опъна главата й на една страна и захапа врата й, карайки я да потрепери, правейки я по-топла и по-мокра между краката й. Томас правеше любов по начина, по който тя предполагаше — командвайки и доминирайки.

Той издаде тих звук в гърлото си, когато тя прокара ръка по гърдите му, заплитайки пръсти в покрилата ги тъмна коса. Имаше емпатиен проблясък колко точно му харесва да бъде докосван. Той копнееше за това, жадуваше за ръцете и устните й върху себе си. Вероятно заради позицията си в Сборището, той не бе докосван особено често.

Тя със сигурност можеше да навакса част от това сега. С удоволствие.

Изабел коленичи пред него, дарявайки го със свенлив поглед, когато разкопча колана му и копчетата на разпраните му и мръсни панталони. Дявол да го вземе, така или иначе трябваше да се свалят. Задържайки погледа си върху неговия, тя издърпа панталоните и боксерите му надолу, а след това му позволи да ги изрита настрана, заедно с обувките си. Тя се залюля на токовете си и се втренчи.

Мале. Мъжът беше Бог.

Устата й пресъхна при гледката как стои пред нея само по разкопчана риза. Имаше тяло на човек, който тренира редовно, някой, който наистина се грижи за себе си. Силни крака се срещаха с тесен ханш, преливащ се в релефни коремни мускули, а след това в този предизвикващ слюнкоотделяне широк гръден кош.

И пенисът му.

Не, този пич в нито един ден от живота си не се е срамувал в съблекалнята. Тя улови широката основа и погълна с поглед криволичещите по дължината му вени, издадената, кадифено мека главичка.

— Ммм — промърмори тя, точно преди да го оближе.

Томас изруга под носа си и стисна ръцете си в юмруци в косата й.

Тя вдигна очи към него.

— Имам чувството, че този прекрасен пенис е бил пренебрегван, Томас. Какво не е наред с жените в Сборището?

Той отвори уста, за да отговори, но тя снижи устни към члена му, отпускайки мускулите на гърлото си, за да може да го поеме дълбоко. Подтиснат стон от удоволствие излезе от устата му. Той килна глава назад и затвори очи.

Изабел също затвори очи, наслаждавайки се на мускусния му аромат и вкус, и начинът, по който тялото му се напрегна от удоволствието. Тя погали стегнатите му топки като прокара езика и устните си по него, харесвайки начинът, по който караше този могъщ магьосник да се подчини, зашеметявайки го само с милувките на устата си.

Беше по-добро от магия.

Силни пръсти се впиха в ръцете й, издърпвайки я нагоре.

— Добре го правиш — промърмори той с полуотворени очи, — но сега искам аз.

— Не възразявам.

Той я поведе да седне на ръба на бюрото, изтика полата до кръста й и издърпа бикините й надолу по краката и ги свали. Коприната прошумоля по кожата й и след това изчезна.

Той задържа погледа й, докато плъзгаше ръце нагоре по бедрата й и бавно ги раздели. Студен въздух окъпа нейните вече тръпнещи и нуждаещи се интимни части.

Задържайки краката й широко разтворени, Томас се наведе и прокара устни нагоре от вътрешната страна на коляното й, от време на време изваждайки езика си, за да вкуси кожата й. Когато достигна върха, той я издърпа до самия край на бюрото и зарови лице в топлината й, карайки я да пъшка и стене. Гледката на тъмната му глава, движеща се между бедрата й, почти я накара да свърши.

Сръчният му език откри клитора й и го облиза, докато държеше бедрата й широко отворени със силните си ръце. Изабел изви гръб и потърси обратния край на бюрото, проклети да са листите, химикалите и офис принадлежностите. Всички те се плъзнаха и се разпиляха по пода.

Той откри отвора на вагината й, хлъзгав и топъл като мед, и потърка чувствителното място, докато тя не отметна назад глава със стон. След това той плъзна вътре два пръста, както тя искаше пениса му, и започна да ги движи навътре и навън, докато ближеше подутият й, възбуден клитор.

Пръстите й бяха побелели от стискане на бюрото. Останалият свят изчезна, когато тя се понесе към ръба на бързо надигащия се оргазъм. Той откри G-точката й с безпогрешна точност и прокара върховете на пръстите си по нея. Тя се размърда, въздъхна и започна да движи ханша си в синхрон с тласъците му, напълно погълната и покорена от усещането.

Оргазмът й се разгоря от основата на гръбнака й и след това избухна нагоре, потапяйки тялото й в сладка вълна на удоволствие, от която името му се изсипа от устата й отново и отново. Той я понесе през него, неумолим във вниманието си към нейната вече изпитваща оргазъм вагина, правейки го по-силен и по-бърз, докато накрая тя трябваше да задуши виковете си, за да не докара цялото Сборище на крака.

Докато вълните на мощния й оргазъм все още я държаха и мускулите й бяха с консистенцията на размекнато масло, Томас я обърна с лице надолу, напречно на бюрото. Листите, папките и химикалите, които не бе разчистила първия път, се изсипаха на пода. Никой от двама им не го беше грижа.

Той притисна главата на пениса си срещу входа на влагалището й и тя разтвори бедрата си още по-широко, хваната в омарата на упадъчно удоволствие и физическа нужда. Токчетата, които носеше, създаваха разлика във височините им, правейки тази поза перфектна и силно еротична.

Тя положи зачервената си буза върху студения, гладък плот и обви пръсти около ръба.

— Да — въздъхна тя, затваряйки очи.

Томас сграбчи хълбоците й и, инч след невероятен инч, я наби на члена си. Бедрата й удариха ръба на бюрото и задникът й влезе в контакт с Томас, когато той й го вкара. Той застина, позволявайки на тялото й да се приспособи към дължината и ширината му.

— Това е добре, Томас — успя да каже тя бездиханно. Той я изпълни толкова възхитително, че извика сълзи от удоволствие в очите й. Тя не беше ангел, но бе минало време, откакто за последно беше с мъж.

— Не толкова добре, колкото това. — Той го изтегли бавно и отново го вкара. И двамата изстенаха. Той набра бавна скорост, която й позволяваше да усети всеки прелестен инч от пениса му, докато той проникваше бавно в нея.

Всеки тласък караше ума й да се запъва и дъха й да излиза рязко, докато той я теглеше все по-близо и по-близо до кулминацията. Той завладя тялото й с удоволствие, с бавното плъзгане на пениса си и главичката му, която търкаше G-точката й в тази поза.

Когато тя загуби способността въобще да мисли, заменяйки познавателната си способност с чисто сексуално усещане, той увеличи темпото на тласъците си, взимайки я по-силно и по-бързо.

Тя увисна, бедрата й удряха бюрото при всеки примитивен, животински тласък на члена му в тялото й. Изабел обичаше, когато мъж, който знае какво прави, поема контрола по време на секс… а Томас знаеше какво прави.

Пореден мощен оргазъм я завладя, разтърсвайки я из основи. Мускулите на влагалището й пулсираха и се съкращаваха около все още движещият му се пенис, удоволствие експлодира в тялото й. Тя заби нокти в повърхността на бюрото.

Едрото му тяло потрепери и се напрегна срещу нейното. Той издаде тих стон, който накара косъмчетата по тялото й да настръхнат, а след това прошепна името й.

Щом треперенето и на двамата намаля, те се намериха проснати тромаво напречно на бюрото и дишащи тежко.

— Ъх — беше единственото, което Изабел можа да изрече.

Томас й помогна да стане, обърна я с лице към себе си и я целуна. Целувката беше дълга и бавна, само галещи устни и нежно захапване на зъбите му. Тя въздъхна доволно срещу устата му и му позволи да я задържи близо. Пръстите му се заиграха с копчетата на ризата й, бавно разкопчавайки ги едно по едно.

— Никога вече няма да мога да погледна бюрото ти по същия начин — промърмори тя.

Той подуши гърдата й там, където се издигаше над сутиена й.

— Ела в леглото ми и ми позволи да променя погледа ти и към тази мебел.

Тя издаде тих, гърлен, доволен смях.

— Повярвай ми; никога не бих погледнала леглото ти по друг начин, освен с планове как да се пъхна в него.

Дългата му коса докосна голата й кожа и тя потрепери. Той пое в шепа гърдата й и потърка зърното й с възглавничката на палеца си през копринената материя на сутиена й.

— Обмисли плана си успешно. — Той посочи към вратата. — Хайде, късно е. Обзалагам се, че можем да минем целия път до стаята ми наполовина голи, без да ни видят.

Тя се засмя и захапа долната си устна, обмисляйки. Изабел искаше да почувства тялото му голо и движещо се срещу нейното, искаше да почувства сладкото докосване на косата му по кожата си.

— Ще се обзаложа с теб за сексуална услуга, победителят избира, че ще попаднем на някого по път към стаята ти. Шансовете са с мен. Това е Законът на Мърфи.

Той ви рамене.

— Аз печеля и в двата случая. Така или иначе тази вечер ще завършиш в стаята ми.

— Тогава да вървим.

Томас си обу панталоните, но остави ризата си отворена и косата си разрошена. Изабел остави полата си да падне на мястото си и закопча ризата си.

Напуснаха библиотеката и се отправиха към фоайето и нагоре по стълбите. Шепнейки си нежно един на друг, те минаха през тъмните коридори на Сборището, толкова късно през нощта, на Изабел мястото й изглеждаше уютно и интимно.

Когато наближиха стаята на Томас, те завиха зад ъгъла и застанаха лице в лице с Адам. Той постоя втренчен в тях за момент и след това се ухили.

— Продължавай, шефе, лошо, лошо момче — провлачи той с намигане, преди да продължи по пътя си.

Изабел се ухили.

— Спечелих.

Изненаданата реакция на Адам в двата пъти, когато ги видя двамата с Томас заедно, потвърди предположението на Изабел. Въпреки сексапила на Томас, той не беше съвсем наясно със сексуалните му подвизи из Сборището. Томас Монахан беше, в общи линии, краля на магьосничеството. Може би жените го избягваха заради титлата му.

Наблюдавайки как отваря вратата на стаята си, това беше трудно за вярване. Тя знаеше, че той е смятан за върховния лидер на Сборището, но също така беше и мъж. Не само че беше мъж, той бе най-поразителният, когото Изабел бе виждала от много дълго време насам — физически красив, интелигентен и притежаващ прелестно, съблазнително съпоставяне на страст и контрол.

Макар че докато се взираше в нея в средата на сумрачната всекидневна, той изобщо не изглеждаше толкова контролиран. Изглеждаше така, сякаш все още не бе имал достатъчно от нея, не и в дългосрочен план. За момент й се прииска да побегне заради това.

Това е само секс, напомни си тя.

Вместо да се поддаде на импулса да избяга, тя се принуди да се разходи около луксозната му подредба. Под краката й лежеше под от полирано дърво, покрит на места от плюшени килими в тъмни основни цветове. Голям, бежов диван стоеше в ъгъла на всекидневната срещу плазмения телевизор, за който Изабел се съмняваше, че Томас изобщо включва.

В противоположния ъгъл стоеше бюро, оборудвано с модерен компютър. Лавици за книги опасваха цялата стая. Затъмнена кухня, отделена от дневната с бар, се намираше от дясната й страна. Можеше да види малкото буркани, стъкленици и другите съдове върху плотовете, вероятно за правене на заклинания.

Беше хубаво място. Повече като апартамента на Анджела, отколкото стандартните квартири в Сборището, които приличаха повече като хотелски апартаменти.

Той направи крачка към нея и погледът й се втурна да срещне неговия. Тя направи неволна крачка назад, далеч от естествената му енергия. Понякога можеше да бъде смазваща.

Томас я изучава известно време.

— Какво не е наред, Изабел?

Тя пое дълбоко дъх, вдишвайки аромата на одеколона му. Нещо дълбоко в нея се раздвижи и прогони внезапното й смущение. Погледът й се отправи надолу към наполовина голите му гърди. Гледката накара веждата й да се повдигне несигурно.

Кикот избоботи в него.

— Предполагам, че всичко е наред.

Той се обърна, свали ризата си и я метна на дивана. След това тръгна надолу по коридора и изчезна в една от стаите.

Тя го последва, имаше просторна баня и спалня за гости, преди да стигне до голямата спалня. Томас стоеше до голямо легло с балдахин. Камина беше вградена в стената точно срещу него. От дясната й страна беше вратата за банята. Тя се приближи и надникна. Точно както беше очаквала, той можеше да вдигне купон във ваната.

Тя тръгна към него, мърморейки:

— Моята стая изобщо не е като тази.

— Аз живея тук целогодишно. Повечето от стаите са за хора, които не го правят. — Той пристъпи към нея и сниши гласа си. — Дължа ти сексуална услуга. Свали тези дрехи и отивай на леглото.

Изабел потрепери от заповедта в гласа му.

— Не съм ли аз тази, която ще ти нарежда?

— Мисля, че ти харесва повече, когато аз го правя.

Да, беше я разшифровал.

— А какво ще стане, ако откажа?

Той й се ухили дяволито.

— Ще ги махна вместо теб, така че, моля те, направи го.

— Хмм, изкушаващо, но мисля, че предпочитам да те подразня малко.

Тя изрита обувките си и бавно заразкопчава ризата си, позволявайки му малки надничания към цепнатината в копринения повдигащ сутиен, който носеше, преди да я метне на пода. След това замина полата й, която се плъзна върху килима с шумолене, оставяйки я само по сутиен. Бикините й все още бяха някъде в офиса на Томас, чакайки да изненадат неприятно чистачката. Накрая се обърна и свали сутиена си, задържа го настрани между двата си пръста, преди да го остави да падне на килима.

Изабел се обърна и тръгна през килима към Томас. Погледът му поглъщаше всеки инч от кожата й, докато приближаваше. Когато стигна до него, тя пъхна ръка в колана на панталоните му и го придърпа към себе си.

— Ще си взема сексуалната услуга сега.

Очите му бяха неразгадаеми, черни и напрегнати. Фокусирайки този дълбок поглед върху нея, той наведе глава и целуна нежното местенце точно под меката част на ухото й. Гласът му избоботи и се разля по нея като топъл шоколад.

— Отивай на леглото.

Не й даде възможност да се подчини, вместо това я притисна на матрака. Тя поддаде лесно, тъй като колената й вече бяха омекнали.

Косата на Томас застана като тъмна завеса около тях, създавайки тяхно собствено интимно пространство, когато той сниши глава и прокара устни по нейните, а след това захапа последователно горната и долната й устна, преди да плъзне език в устата й и бавно да я помилва. Целувката беше сладка и бавна като меласа и сгорещи кръвта й.

Изабел повдигна ханша си и се намести срещу него през материята на панталоните му. Той прекъсна целувката със стон и плъзна едната си ръка под задника й, притискайки чатала си към интимните й части, така че тя да може да почувства твърдата извивка на пениса му.

Богиньо, той щеше да я подлуди.

Тя дръпна колана на панталоните му и прошепна:

— Нека да ти ги свалим, става ли?

Пръстите й заработиха бързо по колана и копчетата. Скоро остатъкът от дрехите му бе издърпан от двама им.

Томас се придвижи надолу по тялото й, оставяйки малки ухапвания и целувки по корема й.

— Не само че си красива, и на вкус също си добра. — Тъмната му глава изчезна между краката й и тя изписка от изненада. После единствените звуци, които можеше да издаде, бяха стонове, когато той старателно ближеше клитора й, докато не стана набъбнал и невероятно чувствителен.

Щом успя да я възбуди до краен предел, той се придвижи обратно нагоре по тялото й — вкусвайки кожата й при извивката на талията й, хапейки издатината на корема й.

Косата му я докосваше при всяко негово движение, копринена и гладка, карайки я да настръхва. Обърна специално внимание на всяко от зърната й, ближейки всяка гънка и процеп по-придирчиво и от котка. През цялото време я милваше между бедрата, отнасяйки я до онова свещено място, където не можеше да образува никакви свързани мисли.

Когато се плъзна в нея, тя се извиваше на матрака под него разгорещена, извивайки гръб и тласкайки ханша си, за да вкара пениса му колкото е възможно по-дълбоко в тялото си.

Тя не можеше да си спомни последния път, когато е било толкова хубаво, не можеше да си спомни последния път, когато бе имала толкова многобройни оргазми. Изабел не беше ангел. Бе изгубила девствеността си млада и бе имала множество любовници през живота си, но химията между нея и Томас беше нещо съвсем различно, по-добро.

— Заклинание ли използваш върху мен? — попита глухо тя в сумрака, с Томас вгледан в лицето й. Ханшът му се движеше напред-назад, докато се плъзгаше навътре и навън от нея. — Някаква земна магия, за да ме омаеш?

— Никога не бих го направил, Изабел. Това сме просто ти и аз.

— Може би е привличането между вода и земя.

— Защо се опитваш да намериш обяснение? Остави го такова, каквото е. — Той изви ханша си и влезе в нея под друг ъгъл, уцелвайки G-точката й и движейки се по-силно и по-бързо.

Тогава оргазмът я порази. Тя изви гръб и впи зъби в долната си устна, за да задържи виковете си. Той застана над нея и нежно захапа гърлото й, докато оргазмът я разкъсваше. Оргазмът й отключи неговия и те заедно се понесоха към екстаза.

По-късно, когато Томас я бе притиснал към себе си и косата му покриваше ръката и рамото й като одеяло, той спеше, но тя остана напълно будна. Не можеше да си поеме дъх или да държи очите си затворени достатъчно дълго, за да я улови сънят.

Внимателно се измъкна изпод него и постоя няколко минути, гледайки го как спи. Светлините отвъд прозореца улавяха черните кичури от косата му, правейки ги сребристи и се разливаха по гърдите и ръцете му. Чаршафите се бяха увили около кръста му, оставяйки въздуха да целува мускулестите му корем, гърди и ръце.

Изабел се протегна към него, а после сви пръсти, отдръпвайки обратно ръката си. Ако го събудеше, отново щяха да правят любов.

Сексуално, тя и Томас си пасваха идеално. Той командваше в и извън спалнята и, докато обикновено Изабел бе агресивна жена, в леглото тя искаше партньорът й да поеме инициативата.

Томас действаше точно както трябва.

Гледайки го сега, с цялата тази прелестна коса разперена като крило на гарван и гърдите му, които се надигаха и спадаха с дишането му, тя го искаше отново. И отново. Обикновено, когато бе имала някой мъж, тя бе готова да продължи, да изчезне, да се разкара.

Тя потрепери от удоволствие, припомняйки си ръцете му върху тялото си. Сексът с този мъж можеше да бъде пристрастяващ и точно затова трябваше да спре тук и сега. Последното нещо, от което имаше нужда, бе каквото и да е усложнение.

Иза, трябва да се научиш да се обграждаш с хора…

Изабел затвори очи при неочаквания прилив на сълзи. Сестра й й го беше казала по телефона, точно преди да замине за Чикаго.

И може би беше истина.

И все пак, импулсът да избяга от Томас беше твърде силен, за да устои. Всеки дъх, който мъжът си поемаше, всяка дума, която казваше, всеки допир на ръката му до тялото й беше капан. Изабел мразеше капаните.

Плъзна се от леглото, облече се в тъмнината и напусна стаята.

11

Томас се опитваше да игнорира близостта на Изабел на пасажерската седалка на колата му и особено лекия й, мускусен аромат, изпълнил интериора. Искаше да се протегне и да докосне обутото й в дънки бедро, но тя ясно бе показала, че не иска това от него.

Беше сякаш изминалата нощ не се бе случила, сякаш не бяха прекарали часове, първо в кабинета му, а след това и в леглото му, изследвайки един друг телата си.

Тази сутрин, когато тя слезе долу, с бодро и ведро лице, очи празни откъм спомени, държейки се сякаш абсолютно нищо не се бе случило, Томас се бе почувствал по-далеч от Изабел, отколкото когато се срещнаха за пръв път.

По дяволите, за нея той бе забивка за една нощ. Трябваше да признае, че това малко нарани гордостта му.

Развълнуван, той рязко превключи скоростния лост на по-ниска предавка и колата се разтресе.

Изабел опря ръка на таблото и хвърли поглед към него.

— Отнасяй се добре с колата си, Томас. Мерцедес е, идеална машина.

— Почти пристигнахме. — Гласът му звучеше напрегнат. — Кажи ми, ако видиш място за паркиране.

Миг по-късно тя посочи място, близо до дестинацията им — единственото известно жилище на Бойл — и той насочи колата към празното място. Отвън нямаше паркиран Харли, но това не означаваше, че демонът не си е у дома.

Те надникнаха през прозореца към сградата. Беше хубаво място в престижна зона. И все пак изглеждаше като всяка друга жилищна сграда в Чикаго. Показваше колко малко познаваш съседите си. Тези хора нямаха представа, че живеят до демон. Томас се надяваше, че никой не е опитвал да вземе на заем чаша захар.

Тази сутрин ходиха до „Мотоциклетите на Томпсън“, където работеше Саймън Александър. Представяйки се за детективи, той и Изабел успяха да убедят мениджъра, че лоялният им клиент Еразъм Бойл е заподозрян в нападение над счетоводителя им.

Мениджърът бе предал всичката информация, която имаше за Бойл — регистрационен номер, номера на кредитни карти, домашен адрес и телефонен номер. Също така им каза, че Бойл е тих, но обезпокоителен мъж. Бойл често правеше бизнес с тях, работейки върху стария си „Харли Дейвидсън Лоу Райдър“ от 1977, и купувайки и продавайки други мотоциклети.

Според мениджъра, той рядко говорел с някого, който не е свързан с хобито му. Никой в магазина не знаел много за личния му живот и по единодушно мнение мъжът бил зловещ. Мениджърът и работниците не е имало как да разберат, че Бойл е демон, но явно на някакво ниво са усетили чудовището в него.

Мениджърът успя да им даде няколко полезни клюки. Например бар, в който Бойл често обичал да ходи. Бар, който, не съвсем по съвпадение, бе посещаван от много магьосници. След като Бойл можеше да замаскира демонското в себе си когато си поиска, никой от магьосниците в заведението не би се усъмнил в истинската му природа. Ловуването вероятно бе лесно за него.

Пътуването тази сутрин бе предоставило няколко начина да проследят Бойл, ако демонът можеше да бъде проследен. Томас бе пратил Джак, Мика, Тео, Ингрид и Адам по следите, които не следваха с Изабел — места, където се събираха магьосници и можеше да привлекат Бойл.

Те трябваше да проверят там, където Бойл е бил забелязван най-често, места, където можеха да патрулират с надеждата да го открият. Това бе единствената им надежда да засекат демона. В края на краищата не можеха да чакат Мира на късмет да направи нов пробив, макар че най-могъщата въздушна магьосница беше на постоянно наблюдение за всякакви следи от Бойл.

Двамата с Изабел стояха на запален двигател, докато Изабел изпращаше магията си през водата в сградата, право в апартамента на Бойл. Всичко, от което имаше нужда, за да проникне във водата в сградата, бе да е наблизо и малко влага между нея и мишената й. За щастие наскоро бе валяло.

— Няма никой, доколкото мога да усетя — каза накрая тя. — Или мястото е празно, или той се е замаскирал някак. Но не мисля, че се е маскирал, защото никъде не усещам каквато и да било бариера.

— За щастие си мисли, че няма защо да го е страх от нас, така че няма бариера.

Тя изсумтя.

— За него сме мушици.

Той загаси двигателя.

— Добре, да влизаме докато можем.

Изабел отвори вратата си. Той постави ръка на крака й, за да я спре, и тя се обърна, за да го погледне.

— Не, няма да се правиш на мачо и да ме защитаваш, Томас.

Той въздъхна.

— Трябва да се уверим, че действаме внимателно. Това е всичко.

— Ще го направим. Ще го направим както го обсъждахме.

— Искам да изчезнеш от там още при първия признак за проблем, Изабел. Ясно?

Тя се взира в него дълго, след това се наведе и го целуна. Той трябваше да се въздържи да не провре пръсти в косата й и да притисне устата си в нейната. В гърлото му се надигна стон на чисто удоволствие от вкуса й, но той го подтисна. Той се намести за движенията на устните й върху своите и лекото докосване на езика й в устата му. Точно сега нямаше да е разумно да я притисне за повече.

Изабел прекъсна целувката и опря чело до неговото. Въздишката й къпеше устните му с топлия й, сладък дъх.

— Може би ми харесва малко, когато си мачо и защитнически настроен.

И след това изчезна, крачейки към вратата на сградата.

Томас трябваше да побърза, за да не изостава.

Сградата се намираше в шикозната част на Чикаго, но Томас се зарадва на липсата на портиер или допълнителна охрана в стерилното, излъскано лоби.

Изабел повика асансьора и се качиха на петия етаж. Когато стигнаха до жилището на Бойл, Томас постави ухо на вратата, за да провери отново за звуци отвътре, докато Изабел направи последна проверка чрез водата в апартамента.

И двамата не откриха нищо, а Томас изтегли магическия си коз, едно от земните заклинания, които бе приготвил и съхранил, преди да напуснат Сборището и да тръгнат на тази мисия. Извади черен химикал от задния си джоб и, мърморейки друго заклинание, думи, наситени със собствената му сила, изписа на вратата измислен от него символ. Земната магия се отнасяше само до намерения и способността да канализираш магията през думи и символи по избор на магьосника. Това заклинание бе предназначено да заглушава звука. Веднага след като приключи с маркирането на могъщото заклинание, отпускането на съхранената магия моментално намали силата му, напрягайки тялото му.

Щом остана доволен от делото си, той отстъпи крачка назад и заби ботуша си във вратата, докато ключалката не се разби и вратата не се отвори. Благодарение на заклинанието, нито звук не извести съседите.

Лекият аромат на демон се разнесе от апартамента. Двамата едновременно, като по сигнал, притиснаха гърбове от двете страни на вратата. Миризмата довя обратно ужаса от миналата нощ.

Той хвърли поглед към Изабел и видя, че лицето й бе придобило зеленикав оттенък. Той самият не беше много по-добре.

Когато никакъв демон не изрева през вратата към тях, те влязоха предпазливо, като Томас се увери, че влиза пръв. Интериорът, въпреки миризмата, изглеждаше като образцов дом. Мебелите, произведенията на изкуството и покритите с килимчета места правеха впечатление като избирани от интериорен дизайнер. Мястото беше и безупречно чисто. Томас не можеше да види нито едно нещо, което да не си е на мястото, нито едно петно върху стъклената масичка или по което и да е от огледалата, нищо.

— Сякаш не живее тук — каза Изабел, взимайки думите от устата му. — От къде изобщо взима парите си? Съмнявам се да има работа, нали?

Томас сви рамене.

— Той е демон. Сигурен съм, че има много начини. Може да манипулира това измерение по начини, по които ние не можем. Затова го искаха Дъскоф.

Томас отиде в кухнята и отвори вратичката на хладилника. Вътре лежаха пакети и пакети с хамбургери и бифтеци, всичките с изтекъл срок на годност. Според Мика, това бе любимата храна на демоните, леко развалено сурово месо.

— Е, храни се тук. Хладилникът е пълен с демонска храна.

— Гадост! — извика Изабел от друга част на апартамента. — Знам, че Мика каза, че тогава човешка жена се е влюбила в демон… но как е издържала да го гледа как се храни?

— Или е издържала дъха му — отговори той. — Или обикновената му ежедневна миризма, когато не се е прикривал.

— Бляк. Без майтап — извика Изабел от спалнята. Той можеше да я чуе как отваря и затръшва чекмеджетата. — Разбира се, тогава всички са миришели лошо.

— Вярно. — Томас прегледа купчинка със стара поща върху малка масичка до входната врата. — Поне можем да кажем, че е бил тук, след като хладилникът е пълен и мястото вони на демонска магия.

— Но тук няма нищо! Съвсем нищо. Всички дрешници са празни. Банята е празна. Килерът е празен.

Томас се завъртя и отвори долапа. Празно. Както и всички чекмеджета. По-нататъшното проучване на апартамента доведе до още от същото — празно, празно, празно.

— По дяволите!

Изабел тръгна по коридора към него.

— Какво очакваме да открием? Дневник с описание на нечестивите му планове? Карта, водеща до следващия човек, когото планира да нападне? Съмнявам се, че ще е толкова лесно.

Той се обърна към нея и прокара ръка през косата си.

— Очаквах да открия нещо повече от гнило месо. Надявах се да открия книга, магически принадлежности, нещо, което може да ни подскаже намеренията на Бойл.

Тя въздъхна.

— Изглежда не се застоява тук. Сякаш това място е само за показ. Сякаш държи храна тук, но това е всичко.

Томас кимна.

— Чудя се за пред кого го показва. За нас? — Той потърка брадичката си. — Може би в края на краищата не сме просто мушици.

Тя се обърна в бавен кръг в центъра на дневната, оглеждайки мястото.

— Може би. — Тя потрепери. — Да се махаме от тук. Хваща ме шубето и си мисля, че сме загазили. Имаме да проверяваме и други места, нали?

Томас кимна.

— Още едно. Мениджърът на магазина каза, че е виждал Бойл в бар, в който висят доста мотористи. — Той провери часовника си. — Късен следобед е. Можем да го проверим още сега.

Изабел се отправи към вратата.

— Слава на Богинята, бар. Имам нужда от питие.

Барът беше пълен провал.

Изабел промърмори своето „лека нощ“ на Томас, веднага щом прекрачиха входа на Сборището.

Томас я спря точно с три думи, изговорени с тихия му, хипнотизиращ глас.

— Отиваш ли някъде?

Трябваше да знае, че няма да се измъкне толкова лесно.

Той я притисна с гръб към стената и я прикова там с ръце от двете страни на тялото й. Смущението да бъде хваната в капан до стената премина през нея и тя си пое дълбоко дъх, напомняйки си, че не се намира обратно в онзи килер. Беше в безопасност. Беше свободна и вече не зависеше от никого. Във всеки момент можеше да се измъкне от Томас и да си тръгне. Страхът й отслабваше с разсъжденията й.

Черните му зеници почти погълнаха тъмните му ириси. Тя гледаше очарована как челюстта му се сключи за момент и погледът му се сниши към устните й.

— Какво ти става днес? — попита той, като лениво вдигна поглед, за да срещне очите й.

Тя подтисна една тръпка. На нея да й става? Да нямаше предвид нещо друго освен факта, че иска да го изчука точно сега, точно в тази секунда? Такова желание беше опасно.

Всичко, което се отнасяше до Томас Монахан, бе опасно.

Тя се опита да звучи насмешливо.

— Всичко е наред.

Челюстта му се сключи отново и веждите му се повдигнаха.

— Тогава ми обясни защо снощи напусна стаята ми като крадец?

— Не спя добре в чужди легла.

Той наклони глава на една страна.

— Това звучи като добре заучена реплика.

Тя го погледна гневно.

— Не лъжа.

— Но и не казваш цялата истина.

— Виж, не дължа…

— Толкова ли не ти хареса?

Богиньо, не. Тя му се усмихна бавно.

— Не бих избрала тази дума.

— Тогава защо е този хлад?

Тя прехапа устна, преди да проговори.

— Ами, не е като да искам да се омъжа или нещо подобно.

— Не съм си го и помислял — промълви той, взирайки се в устата й. — Та какъв е проблемът?

Главата му се приближи до нейната с ясното намерение да я целуне, докато Изабел отчаяно се опитваше да си спомни какъв точно бе проблемът…

— Томас?

И двамата подскочиха, сепнати от гласа на Мика. Томас изруга дълго и пламенно под носа си и се обърна към него.

— Какво има?

Мика гледаше изненадано, щом видя чие тяло бе блокирал Томас, онова, притиснато интимно към стената. Изабел почервеня, проклятието на тези със светла кожа.

Мика също се изчерви.

— Аз, ъм, съжалявам.

— Недей — отвърна Томас. — Какво има?

— Просто реших, че искаш да знаеш, че Стефан опита да се самоубие днес.

— Какво? — попитаха Томас и Изабел в унисон.

— Разкъсал чаршафите на дълги, тънки ленти и опитал да се обеси. Макар че само е успял да изпадне в безсъзнание. Сложихме го в празен изолатор за душевноболни.

Томас изглеждаше замислен за момент.

— Грибин му въздейства много по-бързо, отколкото очаквах.

Мика изсумтя.

— Пука ли ни?

— Не знам. — Томас прокара ръка по лицето си, за момент изглеждайки изтощен. — Други новини за днес?

— Не. Ти?

Томас поклати глава кратко.

— Нищо от Джак, Ингрид и останалите.

— Тогава ще чакаме. — Мика въздъхна и се обърна, махвайки с ръка. — Продължавайте.

Томас се обърна обратно към нея, очите му бяха буреносни и разтревожени. Сексуалното настроение беше развалено. Което беше добре, тъй като тя щеше да поддаде. Реалността на ситуацията им бе затвърдена от разговора с Мика. Съвсем не бяха близо до откриването на това нещо и нямаха представа кога ще убие отново.

Богове.

Отрезвена, тя се обърна, за да изкачи стълбите.

— Отивам да…

— Не си яла.

Тя се обърна.

— Извинявай?

— Цял ден бях с теб и не си яла нищо. — Той направи пауза, обмисляйки. — Е, освен ако не броим Сникърса и колата, които бяха за закуска.

— Не съм гладна.

— Глупости. Трябва да ядеш нещо.

— Глупости? — Тя кръстоса ръце пред гърдите си, усмихна му се бавно и се огледа многозначително из тъмната, тиха къща. Беше късно. Може би трябваше да спрат за пица. — Добре тогава, татенце — провлачи тя, — какво си намислил? Доколкото виждам, тук няма храна.

— Кухнята е затворена, но все пак можем да намерим нещо, което да си приготвим. Тук ме познават. Сигурен съм, че мога да уредя маса.

— А. Хумор. — Тя кимна. — Добре. Води ме.

Изабел го последва надолу по един от тъмните коридори на къщата, покрай внимателно окачена картина, малките, интимни сепарета и прекрасно гравираните дървени маси, върху които стояха вази, препълнени със свежи цветя, докато най-накрая стигнаха кухнята на Сборището.

Той отвори летящите врати, позволявайки й да пристъпи вътре. В малкото светлина, тя видя, че цялата беше в неръждаема стомана и безукорно чиста. Голям плот стоеше по средата между готварските печки, хладилниците и плотовете.

— Уау.

Томас отиде до редицата хладилници.

— Има и винарска изба.

Тя се приближи да седне на плота, плъзна се на един от меките столове и се загледа как Томас вади различни предмети от хладилника и ги оставя върху плота — ягоди, поднос с недоизядено пиле, плуващо в някакъв вкусно изглеждащ сос, и чиния със задушени аспержи.

Тя зърна купа със зряло авокадо на близкия плот, взе един от плодовете заедно със солница, нож и дъска за рязане и седна обратно да го обели.

— Аха!

Тя вдигна рязко глава от работата си върху авокадото, за да види как Томас вади чиния с нещо от хладилника. Тя се наведе, за да види по-добре, докато той сваляше пластмасовото покритие.

— О, не. Няма да ям това.

Той й хвърли поглед.

— Какво? Не харесваш стриди? Какво не ти е наред?

Тя потрепери.

— Те са слузести и отвратителни.

— Никога не си ги опитвала.

Тя обели последното парче авокадо, измъкна семето и отряза парче от зрелия плод.

— Няма нужда.

Тя пъхна тънко парче авокадо в устата си и остави мекотата му да се разпростре върху езика й.

Той се обърна към готварската печка с чинията пиле в ръка. Сложи заедно месото и аспержите в широк тиган върху слаб огън. Скоро лекият аромат на пиле с босилек се понесе към ноздрите й и устата й започна да се пълни със слюнка. Докато пилето и аспержите се претопляха, Томас откри бутилка шампанско в хладилника и го отвори.

Тя отхапа още едно парче авокадо и го загледа.

— Празнуваме ли? — В момента не виждаше нищо подходящо за случая.

Томас повдигна вежда, театрално запретна ръкави, а после изсипа няколко капки Veuve Clicquot върху една от стридите.

Изабел изви устни и метна наполовина изяденото парче авокадо върху чинията си.

— Ъх. Такава загуба на добро шампанско.

Той опря лакти на плота, държейки стрида в ръка и се приведе към нея.

— Не знаеш какво изпускаш. — Гласът му я покри, сатенено гладък и тих.

Погледът й откри устата му, когато той вдигна стридата към устните си, спирайки на извивката на устните му. Когато наклони малката черупка, за да поеме съмнителния деликатес, за момент й се прииска да е на мястото на стридата. После слузестата хапка беше изчезнала и той носеше възторжено изражение на лицето си, главата отметната назад, очите затворени, тъмна коса се спускаше по гърба му.

О, да.

Тя затвори уста и успя да спре похотливия си поглед, преди той да отвори очи и да я погледне.

— Никога не съм предполагал, че ще те е страх да пробваш нови неща. Сигурна ли си, че не искаш една?

Тя прехапа устната си за момент.

— Дай една, но, ако повърна върху обувките ти за петстотин долара, да знаеш, че е било под принуда, така че не ме съди.

Той се засмя тихо, докато й приготвяше една. Този смях беше нещо копринено и опасно и я накара да потрепери. Едва забеляза, когато той й подаде половината черупка и застана до нея.

— Как трябва да го ям?

— Остави го да постои на езика ти за момент, само за момент, след това му позволи да се плъзне надолу по гърлото ти.

Тя го оглежда известно време, а после реши, че да се взира в него е лоша идея. Не беше хубаво.

— В гърлото.

Тя наклони глава назад и го изсърба през устните си.

Изпълни устата й — студено, полято с шампанско и с лек вкус на риба — преди да го остави да се спусне по гърлото й. Също като него, тя откри, че главата й се отпуска назад с „ммммм“ от изненадващата кулинарна наслада.

Тя отвори очи, за да открие, че той я проучва внимателно.

— Добре ли е?

Изабел стисна устни и подбра думите си.

— Уникално. Интересно. Сложно. Със сигурност незабравимо.

Очите му се притвориха и той се протегна, за да избърше малко от сока от ъгълчето на устата й.

— Звучи ми като някой, когото познавам.

Още преди да е разбрала, че го прави, тя пое ръката му и облиза пръста му. Очите му моментално потъмняха, зениците се разшириха, а сочните му устни се разтвориха. Те постояха така за момент в полумрака на кухнята, с погледи отправени един към друг.

Пилето на котлона изпука и зацвърча.

Тя премигна, откъсвайки се от интимния момент.

— Вечерята загаря.

Той издаде тих, раздразнен звук и отстъпи назад.

Благодарна за възможността да възвърне дишането си и за измъкването от второто заклинание, под чието въздействие я поставяше тази вечер, тя отпусна брадичка върху дланта си и го наблюдаваше как приготвя две порции. Наля шампанско и на двамата от отворената бутилка и седна да яде до нея.

Коремът й изкъркори, взе вилицата си и пое една хапка. Пикантният и деликатен вкус на пилето погали вкусовите й рецептори.

— Боже, това е добро — каза с пълна уста тя. — Имате страхотен готвач тук.

Той преглътна залъка си и я загледа, докато тя ровеше в храната.

— Сигурен съм, че е вкусно за жена, която преживява на Туинкис и кола.

— Не преживявам на Туинкис и кола!

Устните му се извиха.

— Вярно, понякога взимаш плик с Доритос или сандвич с фъстъчено масло. Това за протеини ли е?

Тя сви рамене, знаейки повече от добре, че диетата й е далеч от образцова.

— Свикнала съм да ям на път. Никога не се научих да си готвя.

— Може би мога да ти помогна да се научиш, докато си тук.

Тя го огледа бавно, от върха на обувките му Ферагамо до маншетите на ризата му Армани. Нищо в Томас Монахан не беше конфекция.

— Ти готвиш?

— Защо да не? Повечето земни магьосници го правят. Нещо в приготвянето на заклинания се обяснява с приготвянето на храна. — Той отхапа от пилето.

Тя си взе стрък аспержа и го проучи като облиза върха. Дъвченето му рязко спря и погледът му се впи в устата й. Изабел подтисна една усмивка и сви устни, докато бавно вкарваше стеблото и отхапа. Щом преглътна, тя попита:

— Какво ще приготвим заедно?

— Каквото пожелаеш. Задушени зеленчуци или пиле с мисо[12] например. Всичко, което измислиш.

— Пиле с мисо? Какво, мътните го взели, е това? Какво ще кажеш за нещо практично, например касероли с риба тон. Такива неща наистина трябва да се науча да приготвям.

— Тогава какво ще кажеш за руло Стефани?

Спомените се надигнаха. Тя затвори очи за момент, припомняйки си.

— Не съм яла руло Стефани от цяла вечност. Двете с Анджела за известно време живяхме с жена на име Маги Прайс, която ни готвеше. Тя правеше най-доброто руло Стефани. В дъждовните дни, когато не можехме да играем навън, оставахме вътре и печахме шоколадови бисквити. Престоят с нея беше един от малкото случаи — тя погледна Томас, осъзнавайки колко много разкриваше и колко лесно го разкриваше, — когато се чувствах… в безопасност. — Тя наведе глава и захапа още един стрък аспержа.

Томас пое хапка, дъвчейки внимателно и преглътна, преди да попита:

— Не си ли се чувствала в безопасност, когато си била дете?

Тя метна наполовина изядения стрък аспержа в чинията си и въздъхна.

— Спри да се правиш, че не знаеш. Сигурна съм, че си прегледал досиетата ми в Сборището, след като се опитах да убия Стефан. Знаеш каква е майка ни, как ни влачеше при приятелите и любовниците си през цялото ни детство.

— Да, знам всичко това. Прегледах досиетата ти, но те не показват как си се чувствала от това.

— Понякога беше тежко, но не се връщам назад. То е в миналото, не може да се промени. Безсмислено е да се гледа назад.

— Понякога миналото отеква в настоящето. Това означава, че понякога трябва да се справяш с тези случки в настоящето, така че да не отекват толкова много.

Тя взе вилицата си и се заигра с пилето, вече не се чувстваше особено гладна.

— Няма никакво отекване тук. — Не много. — Ами ти, господин Психолог? Как беше твоето детство?

Замислено, той задъвка и преглътна.

— Добре.

— Добре?

Той повдигна едното си рамо.

— Имах братя и сестри, грижовна майка, внимателен баща. Не може да искаш повече от това.

Тя усети проблясък на завист, който побърза да смачка. Щеше да е хубаво да има поне едно от тези неща, грижовна майка или внимателен баща, но се радваше, че Томас бе имал и двете.

— Аз имах сестра си.

Томас не каза нищо за известно време.

— Ще докопаме демона, Изабел. Длъжни сме.

— Зная. — Тя говореше с убедеността на обсебените.

12

По-късно, на път обратно към стаята й, тя не можеше да изтръгне от ума си аромата и усещането за Томас. След като се нахраниха и разтребиха, той я придърпа към себе си и я целуна. Тя възнамеряваше да изчезне от кухнята преди това да се случи, заради силата, която се носеше между тях при входа по-рано същата вечер. Беше почти невъзможно да устои на Томас.

И тогава, там в кухнята, той я придърпа към себе си, поставяйки уста върху нейната и я целува толкова дълго и пламенно, че тя на практика забрави и собственото си име.

Тялото й още трепереше. Устните й все още бяха подути и белязани от неговите.

Тогава той каза „Лека нощ, Изабел“ с леко съжаление изписано на лицето му… и я остави.

Тя се отпусна с облекчение върху плота, за да си поеме дъх, преди да поеме към стаята си. Ако я беше хванал за ръка и я бе повел нагоре, в леглото си, нямаше да може да повдигне и дума за възражение. Томас я правеше слаба. Действаше й като криптонит.

Изабел спря в коридора близо до стаята си и задиша учестено в полумрака, съвсем на ръба на паник атака. Когато познатото безпокойство я притисна, сърцето й ускори ритъма си, тя се обърна и хукна към изхода. Трябваше й въздух, отворени пространства.

Краката й тропаха по стълбите, докато се спускаше и мина през входната врата на Сборището. Щом стигна предните стъпала, тя се приведе напред и обхвана коленете си с ръце, отчаяно опитвайки се да регулира дишането си.

За момент се почувства хваната в капан, клаустрофобична. Физически не се намираше в тясно пространство. Обаче за минута в ума си, тя се намираше в най-тясното пространство, което можеше да си представи.

Това бе опасността, която представляваше Томас.

Поемайки влажния утринен въздух в дробовете си, тя се изправи и се взря надолу към виещия се, обграден с дървета път, който водеше извън Сборището.

Идването тук бе грешка. Може би това, че си бе мислила, че може да остане навсякъде, дори в апартамента на сестра си, бе грешка. Просто не беше в кръвта й така, както в тази на сестра й. Може би Анджела бе подменено дете.

Дори сега усещаше притеглянето на натоварените летища и тяхната анонимна тълпа, заети със себе си непознати, прегръдката на чужди градове, където никой не знаеше името й, където всеки ден бе ново начало.

Без връзки. Без усложнения. Без объркани връзки, с които да се разправя. Само неосъдителни, безлични хотелски стаи и вили под наем.

Мисълта я успокои и дишането й се върна към нормалното, докато тя стоеше в мрака, взирайки се в пътя.

Томас стоеше по средата на фоайето, изучавайки медното острие на меча, който държеше. Бяха поръчали да им изковат достатъчно за всички магьосници в Сборището, веднага щом Изабел откри слабото място на демона. Металът бе мек, непрактичен за направата на оръжие, което да се използва в сериозна битка.

Първо си помислиха за патрони, които биха били далеч по-полезни, но патрони от мед бяха трудни за изработка. Мика бе огледал за различни оръжия, направени от мед, включително патрони, но мечовете и ножовете бяха най-лесни за осигуряване веднага. Хубави, но непрактични. За съжаление това бе всичко, с което разполагаха.

Движение на стълбите привлече погледа му. Изабел слизаше, боса, косата й бе дълга и разпусната. Носеше чифт изтъркани сини дънки и стара тениска в бургундско червено, на гърдите й имаше избелели надписи от някакъв колеж. Тениската беше тясна и начинът, по който вървеше — с въртене на ханша и грациозни дълги крака, — накара устата му да пресъхне.

Тя вдигна поглед, поколебавайки се на стълбите, след това продължи да слиза.

— Отивате да убиете дракон, милорд?

— Може би демон.

— А. — Тя се приближи до него и той й подаде меча. Тя обви пръсти около дръжката и го огледа от основата до върха. — Супер.

— Знаеш ли нещо за мечовете?

Тя сви рамене и му го подаде обратно.

— Нищо, освен че острия край отива в хората. Макар че е умна идея да използваш това като оръжие срещу демона. Само още нещо, как, мътните го взели, се предполага да вървим незабелязано по улицата с тези?

— Реших, че могат да бъдат прикрепени с ножници към гърбовете ни и да са скрити под палтата ни. Заради това нарочно сме поръчали да ги направят по-къси. Все още е пролет, още не е толкова топло, така че якетата няма да изглеждат странно. Поръчах и няколко обикновени ножа, но предполагам, че повечето ще предпочетат тези.

Тя кимна.

— Осигуряват ти малко дистанция.

— Именно.

— Щеше да е по-добре да имаме някакви медни патрони или нещо от сорта. Това би ни осигурило още повече дистанция.

Докато говореше, Тео и Ингрид влязоха във фоайето откъм консерваторията, говорейки си един на друг.

— Работим по въпроса — додаде Томас. — Изабел, запознай се с Ингрид. Тя заема същото място като Джак и споделя доста от отговорностите тук в Сборището.

Ингрид беше ниска, слаба блондинка. Винаги носеше костюм, държеше косата си на кок и очила стояха на тесния й нос. Ингрид бе магьосница на огъня със съответния характер, противно на безвредната й външност. Тя подаде ръка.

— Чувала съм много за теб, Изабел. Радвам се да се срещнем.

Изабел се здрависа с нея.

— Аз също. За мен е чест.

Тео, строго изглеждащ мъж с издължена черна коса, козя брадичка и тъмна, маслинена кожа, стоеше много близо до Ингрид. Томас интуитивно усети, че те спят заедно. Добре. Тео се нуждаеше от малко секс, за да отслаби естествената си напрегнатост.

Татуировки надничаха изпод тясната синя риза, която носеше Тео. Малко хора знаеха, че татуировките допълваха голям брой белези по тялото му, омастилени, за да показват как Тео възприема бойните си белези. Когато Тео е бил тийнейджър, Дъскоф го бяха заловили, примамени от огромното количество земна магия, която може да притежава. Вещерите се бяха опитали да пречупят волята му за своя собствена изгода и го бяха измъчвали безмилостно, чупейки кости и белязвайки тялото му. Бил е с Дъскоф два адски месеца, преди Сборището да го измъкне.

Томас, едва в колежа по това време, бе бил с тези, които са отишли за него. Можеше да си спомни как откриват Тео, кървящ и пребит, но все още непокорен и вбесен. Оттогава насетне, Тео канализираше енергиите си за преследване на вещери и магьосници мошеници.

— А това е Теодосий, още известен като Тео…

Изабел сграбчи ръката му в своите две с ентусиазъм.

— Художникът. Ти си направил татуировката на Томас.

Тео кимна.

— Работя за много от земните магьосници на Сборището.

— Някога вършил ли си нещо за водни магьосници?

Искра на нежелана ревност пробяга през Томас при мисълта, че Тео ще докосва интимни места по тялото на Изабел… каквито и да е места всъщност. Той се намръщи към стиснатите им ръце. Богове. Отърси се. Усещаше собственическо чувство към Изабел, но нямаше такова право.

— Ела да ме видиш някой път и ще можем да го обсъдим — отвърна Тео, с малко по-топла усмивка, отколкото се харесваше на Томас.

— Джак ми каза, че мечовете са пристигнали — каза Ингрид. — Дойдохме да хвърлим по едно око. — Томас й подаде оръжието и тя го огледа. — Супер.

— Металът е твърде мек, за да се използва за меч — заяви Тео, хващайки острието и оглеждайки го.

— Знам, но само с това разполагаме — отговори Томас. — Това е единственото ни известно оръжие за борба с демона.

— А тренировки? — попита Изабел. — Не знам за вас, но аз пропуснах часовете по фехтовка в колежа. Всъщност пропуснах колежа.

— Ти и аз започваме веднага щом си готова. — Той хвърли поглед към Тео и Ингрид. — Тео, знам, че си запознат с мечовете. Мислех си, че може да поемеш тренировките на някои от другите.

Тео кимна.

— Мика получи ли останалите оръжия?

— Да. Той също има тренировка с мечове. Мисля, че Джак и Адам са с него в момента.

Ингрид му подаде обратно меча. Казаха си довиждане и отидоха да търсят мечове, с които да тренират.

След като заминаха, Изабел погледна директно към него, нещо, което още не бе сторила тази сутрин, и той видя сенки в очите й — проблем.

— Знаеш ли нещо за битките с мечове?

— Повече от обикновените хора.

Тя му се ухили.

— Значи искаш да си този, който ще ме тренира, а? Не ме поверяваш на Тео?

— Никога.

Тя сви рамене.

— Остави ме да си взема чаша кафе и заминаваме.

Двадесет минути по-късно отидоха в балната зала на Сборището, достатъчно просторно място, за да могат да се движат. Огледала покриваха едната стена и покрит с дърво под лежеше като остров сред червения, плюшен килим. Томас и Изабел застанаха върху дървото, всеки държеше меч и бяха с лице един към друг. Бяха заменили ужасните остри мечове с тъпи тренировъчни остриета.

— Няма да тренираме като фехтовачи — каза Томас, — тъй като демонът няма да има меч и, ако има, няма да играе по никакви правила. Искам всички добре да усещат оръжието, да се научат да се движат с него по най-ефективен начин.

— Има логика.

— Първото нещо, което трябва да запомниш, е дишането.

Веждите й се повдигнаха.

— Дишане? Вече го правя. Възнамерявам да продължа да го правя още много години.

— Имах предвид дишане по регулиран, фокусиран начин.

— Да съм тази с меча?

— Именно. Дишай така, сякаш медитираш, дълбоко и равномерно. Това ще те запази спокойна и ще ти даде достатъчно кислород за битка.

Тя опита, завъртайки се в кръг с меч в ръка и диша дълбоко, докато се движеше. Затваряйки очи, тя се завъртя на пръстите на босите си крака с естествената грация на танцьор или воин. Само като я гледаше, Томас можеше да каже, че няма нужда да обсъжда с нея втората стъпка — балансът.

Изабел най-сетне спря и отвори очи.

— Това беше доста по-релаксиращо, отколкото би била битката с демона.

— Несъмнено. Добре, сега ще направим един спаринг, за да се запознаем с другите основни концепции, както и за да усетим оръжието.

Тя залюля острието пробно.

— А останалите основни концепции са?

— Тактики и синхронизиране.

Тя скочи и насочи тъпия тренировъчен меч към него.

— Ангард! Но първо си свали ризата, шампионе. Защото, знаеш — тя го стрелна с похотлива усмивка, която го накара да се изкиска, — ще се затоплиш облечен така. Да, точно така. Притеснена съм за комфорта ти.

Тренираха до късния следобед. Изабел бе добра с оръжието и той откри, че много пъти се отбранява пред лицето на изненадващата й агресия.

Начинът, по който тя изглеждаше — лицето и вратът й, блестящи от потта, разширени и тъмни зеници, стиснати устни в абсолютна концентрация, — го караше да изглежда сякаш тренировката бе терапия за нея. Движенията й бяха бързи и хладнокръвни. Това, което понякога й липсваше като сила в горната част на тялото, тя компенсираше с бързина и гъвкавост.

Накрая бяха на едно ниво, въпреки факта, че той беше по-силен физически.

Изабел се обърна и стовари тренировъчното си острие върху неговото под формата на широка дъга. Той хвърли оръжието си, препречвайки я и придърпвайки я с гръб към себе си. Томас имаше нужда да я докосне, само за малко.

Тя го потупа по гърдите и застина, дишайки тежко. След това метна тренировъчния си меч на пода и се обърна в обятията му, повдигайки се на пръсти, за да завладее устата му в дълбока целувка.

Той отстъпи крачка назад при изливащата се от нея страст, но тя пристъпи заедно с него, увивайки ръце около него и захапвайки долната му устна. Тя имаше вкус на гореща магия и настойчивост и се държеше така, сякаш би умряла, ако той не отвърне на страстта й.

Без да прекъсва контакта с устата й, Томас я взе в ръце, коленичи и я положи на пода. Изабел уви крака около кръста му. Той балансира над нея, покривайки тялото й и положи уста върху нейната, за да поеме контрола над дивата целувка.

Тялото на Томас тръпнеше от усещането за нея, сякаш всяка молекула бе включена на честотата на Изабел.

Така той узна, въпреки твърдостта на тялото му и силното желание да я съблече и да я вземе направо върху пода, въпреки страстта, с която тя преплиташе език и устни с неговите… че нещо не беше наред.

То бе в очите й тази сутрин, в начина, по който тя хвърли тялото и душата си в спаринга и в начина, по който му се нахвърляше сега.

Бягство. Отвличане на вниманието.

Така му се струваше. Сякаш тя се опитваше да се удави в стимули, за да избегне мисълта за това, което я тревожеше. Затова го бе искала и първия път. Всичко да изчезне за известно време. Това му бе казала в библиотеката.

— Какво не е наред? — промърмори той срещу устните й.

— Нищо. — Тя поднови нападението срещу устните му и прокара нокти по голия му гръб. Той потрепери срещу нея, желание пламна в слабините му и заля ума му.

— Изабел — прошепна той между целувките, — знам, че нещо те тревожи.

— Грешиш. — Тя се притисна към него. Възхитителната топлина от интимните й части потърка дължината на пениса му през плата на дрехите им.

Томас изпусна нишката на мисълта си.

Трябваше огромна сила, за да хване китките й и да ги прикове на пода от двете й страни. Тя застина моментално, взирайки се нагоре в очите му. Не похотта ги потъмняваше в момента, а ръба на паниката.

Защо паника?

— Изабел, не лъжи.

Проблясъкът на паниката се оттегли и изражението й се отпусна.

— Притесняваш се прекалено много, Томас.

— Мога да кажа, че нещо те тревожи.

Тя въздъхна.

— Може би. И какво, ако е така?

Той пусна китките й и се стовари по гръб, дишайки тежко. Учестеният му сърдечен ритъм нямаше нищо общо със спаринга им. Нито твърдият му като камък пенис. Мъжкарят в него искаше просто да я вземе, проклинайки причините, поради които тя искаше да се хвърли в решителен, бърз секс тук на пода.

Искаше я, искаше я толкова много, че пенисът му се бе втвърдил още при първото докосване на тялото й до неговото. Бе трудно да устои на мисълта да издърпа дрехите й и да я претърколи под себе си, разтваряйки бедрата й и потапяйки пениса си в тази мека, топла и изпълнена с желание жар.

Но копнежът му към Изабел премина отвъд физическото.

Изабел се претърколи и седна, придърпвайки колене до гърдите си с едно малко движение.

— Може би нещо ме тревожи, но предпочитам да го запазя за себе си, ако не възразяваш.

Той се изправи до седнало положение, косата се спускаше по раменете му.

— Искаш да използваш секса с мен като начин да избягаш. Добре. Но първо трябва да се изравниш с мен. — Гласът му излезе рязък и студен.

— Томас, аз…

Вратите на балната зала се отвориха със замах и Мира се втурна в стаята, лицето й бе бледо и изпито. Джак и Мика я следваха.

Томас скочи на крака. Студенина се сгърчи в стомаха му заради израженията на лицата им и психическата представа, която получи от Мира. Беше нещо наистина лошо. Демонът бе убил отново.

Мира не си направи труда да изнася встъпления, вероятно разчитайки по изражението на Томас, че вече знае.

— По-зле е отколкото си представяш. Знам, защото чух всичко.

Джак пристъпи зад нея и я обгърна с ръце, дланите му се отпуснаха върху малката издатина на корема й.

Изабел се изправи на крака, погледът й бе фиксиран върху лицето на Мира. Тя обви ръце около себе си.

— Бойл е убил още една магьосница, нали?

Мира поклати глава и облиза устни.

— Уби две.

За дълъг момент стаята бе напълно смълчана. Устата на Мира се отвори и се затвори. Вероятно се бе възпряла, преди да изрази мисълта си, надявайки се да изчезне някак.

Томас се опита да направи гласа си възможно най-нежен и топъл.

— Моля те, Мира, просто го кажи.

Тишина цареше за още един момент, преди Изабел да изрече:

— Кои бяха те?

Изречението се изстреля от Мира в скоропоговорка:

— Двадесет и една годишен воден магьосник на име Брандън Майкълс и възрастна огнена магьосница на име Мари Хат.

Мира се обърна в ръцете на Джак за утеха и им обърна гръб, когато продължи, думите й бяха приглушени от гърдите на Джак.

— Така бях настроена за всичко свързано с Бойл, че чух цялото убийство. Оказах се затворена в него, затънала в нещо като психически плаващи пясъци. Беше… — Гласът й секна и тя се свлече.

Мира нямаше нужда да обяснява. Той разбираше какво бе преживяла чрез тях. Думите й го удариха в слънчевия сплит. Той затвори очи и наведе глава. До него Изабел си пое накъсано дъх.

Съсредоточаване. Той трябваше да се съсредоточи върху това, което можеха да сторят.

— Какво друго знаем? — Гласът на Томас звучеше пресилено дори в собствените му уши.

Джак проговори за първи път.

— След като Мира бе способна да получи пълните им имена, си позволих да наредя на Ингрид да организира магьосниците от района на убийството да отидат на мястото незабавно. Разбрах, че Адам и Тео са на път за натам. Тя ще се залови с процеса по уведомяване на близките.

— Преди колко време научи за това?

— Преди няколко минути.

Той хвърли поглед на Изабел, която бе забила неподвижен поглед в пода. Тя бе затегнала захвата на ръцете си около себе си и лицето й бе пребледняло. Дали се бореше със спомените как е открила сестра си? Томас искаше да отиде до нея, да плъзне ръце около нея, но интуицията му подсказваше, че това е последното нещо, което тя иска точно в момента.

Той все пак я приближи. Имаше разлика между това какво иска и от какво има нужда. Томас не беше сигурен дали Изабел изобщо схваща кое е най-добро за нея.

Плъзна ръце около нея. Тя застина до него и Томас си помисли за момент, че може да го отблъсне, но тя се отпусна, разтапяйки се до него и отпускайки глава на рамото му.

— Толкова силно се опитах да спася онова момиченце, а той просто избра други магьосници, които да заемат мястото й. — Шепотът й звучеше едновременно като коприна и пясък. — Богиньо, двама вместо една.

Томас затвори очи и я целуна по главата.

— Зная. — След това по-силно: — Къде е мястото?

Мика отговори.

— Складът на ъгъла на „Търстън“ и „Мейпъл“.

— Джак, заведи Мира да се види с доктор Оливър. — Притесняваше се, че е изкарала нещо толкова стресиращо, докато е бременна.

— Вече е в списъка ми за неотложни неща за вършене — отговори Джак.

Изабел мигновено се отдръпна от прегръдката на Томас.

— Хайде.

На Томас му трябваше момент, за да отговори.

— Не мисля, че това е добра идея… не и за теб във всеки случай.

Тя го стрелна с поглед, който накара топките му да замръзнат.

— О, не, няма да го направиш. Виждаш ли? Тук мачото и защитническото поведение спират да бъдат секси и започват да дразнят. Както и да е, аз съм единствената, която може да получи достъп до паметта на влагата. Това е една от причините, поради които ме нае, нали?

Без да чака отговор, тя се обърна на пета и излезе през вратата.

13

Когато стигнаха склада бе минало здрач и звезди блещукаха в ясното черно небе. Няколко часа по-рано валеше като из ведро, оставяйки въздуха леко влажен. Сега Изабел придърпа тази успокояваща влага около себе си като плащ.

Нощта беше прекалено хубава за работата, която вършеха.

Адам бе първият, който ги посрещна, когато Изабел и Томас влязоха в огромния, ярко осветен склад. Вътре едновременно бяха убити две магьосници, магията бе изсмукана от центъра на душите им, а костите им бяха изпразнени от съдържание.

Изабел получи проблясък на спомен — кръв, неестествено преплетени крайници, — но спря рязко, стисна плътно очи и с усилие на волята си го отпрати.

Топлата длан на Томас докосна ръката й.

— Добре ли си?

Тя отвори очи и му хвърли бегъл поглед. Той разтвори устни, но, преди да изрече думите — без съмнение отнасящи се до сестра й, — тя го подмина.

— Добре съм.

— Добре дошли — поздрави ги Адам с глух глас.

Тя кимна.

— Адам.

Адам се облегна на входа на склада, наблюдавайки ги отблизо. Красивото му лице бе очертано от мрачни линии, обичайната му широка усмивка липсваше и имаше сенки в тъмно сините му очи.

— Изабел, красива жена в красива нощ. — Той направи пауза и хвърли поглед към вътрешността на сградата. — На не особено красива поръчка.

— Колко е разчистена сцената? — попита Томас, заставайки до нея.

Изабел се вгледа в него и направи бърз превод в главата си. Преместихте ли телата, за да не се размекне Изабел?

Мамка му, Томас. Тя можеше да се грижи сама за себе си.

Адам потърка брадичката си и за момент изглеждаше с около двадесет години по стар от своите тридесет и пет години.

— Чисто е.

Макар че Изабел се дразнеше от властното защитничество на Томас над нея, не можеше да попречи на лекото чувство на облекчение. Адам се махна от пътя им и им позволи да влязат в сградата.

Шепа магьосници, които бяха пристигнали в склада преди тях, се трудеха в разчистения интериор, някои се занимаваха със земна магия. Тази сила потърка кожата на Изабел като богато залесена почва — дълбоките магии бяха предназначени да заравят и прикриват. Опитваха се да прикрият сцената на престъплението от не-магьосниците, точно както направиха на мястото, където бе убита сестра й.

В далечния край на сградата, тя забеляза две отворени врати, достатъчно големи, за да пропуснат камион вътре. Зачуди се дали са били отворени, когато Бойл е убил магьосниците. Щеше да й бъде по-лесно да работи, ако водата от краткия пороен дъжд се е носела във въздуха по време на убийството. След като Бойл въобще не изглеждаше обезпокоен, че убийствата му ще бъдат разкрити и понеже тази част от града беше безлюдна по това време на нощта, възможно бе да е оставил вратите отворени.

Проблясък на бяло привлече погледа й и тя зърна два чаршафа, покриващи напукания бетонен под. Телата бяха преместени, но тези чаршафи обозначаваха мястото, където са лежели. Бяха направили същото и със сестра й.

Светът се завъртя леко и Томас я улови за ръката, за да я задържи. Тя се изпъна, спокойно измъквайки се от хватката му.

Адам се приближи към тях. Мъжът винаги имаше набола брада, но Изабел не смяташе, че е толкова като модно решение, колкото сякаш просто бе забравил да се избръсне. Точно сега го правеше да изглежда изморен.

— Складът е собственост на Еразъм Бойл.

Изабел се изсмя кратко.

— Шашна ме.

Томас се огледа наоколо.

— Чудя се защо му е на демон склад?

— Може би планира да започне корабен бизнес, специализиращ в изпращане на пратки до ада — изкоментира тя.

Тя коленичи и постави длан върху студения циментов под, изпращайки нишки от магията си в търсене на някаква влага, които може да имат история за разказване. Водата съдържаше емоции като никой друг елемент. Когато нещо насилствено се случеше на дадено място, влагата събираше и задържаше запис, запечатан вътре от интензивните чувства на участниците.

Достъпът до това емоционално ехо не беше умение, което всички водни магьосници притежаваха, но Изабел имаше късмета да го наследи.

Или нещастието, според зависи от случая. Разкриването на всички тези емоции рядко бе приятно.

Тя си пое дъх. По дяволите. Нямаше и помен от влага на пода. Може би във въздуха. Винаги имаше поне малко влага във въздуха и обикновено магията й бе достатъчно силна, за да я изтегли.

Тя застина.

— Но мога да се обзаложа, че се нуждае от голямо празно пространство, което също така да е на закрито, за да… работи.

Томас прокара ръка през косата си, отчасти освобождавайки я от опашката на тила си.

— С каква цел?

— А — добави Адам, — ако се нуждае от подобно място, защо убива магьосници тук и проваля прикритието си? Убил е първите две магьосници в тяхната собствена — той се поколеба и се намръщи, вероятно осъзнавайки, че говори за сестра й — околна среда. Съжалявам, Изабел.

— Няма проблем. — Изабел сви рамене. — Беше само теория.

— Съвсем не лоша.

— Е, поне вече можем да изключим, че набелязва млади жени магьосници, след като е взел мъж и възрастна дама — изложи Томас.

— Избира ги по друг критерий — включи се Тео, крачейки към трима им. Носеше гумени ръкавици на широките си ръце. Изабел не искаше да се замисля за причината.

— Е, оставям ви тримата да го разисквате — заяви Изабел. — Трябва да потърся водни молекули.

Изабел ги остави да си говорят и заобиколи чаршафите, проучвайки пода. Протягайки магията си, тя провери мястото за всякаква остатъчна влага, която можеше да пази спомени за убийството. Тя спря в средата на склада и придърпа водните капки към себе си, галейки ги и мъркайки им чрез магията си, докато не се сляха и започнаха да издават спомените си за случилото се тази нощ. Топла магия се лееше от центъра на гърдите й, за да завърши задачата.

— Хайде. Какви тайни пазите? — промърмори тя.

Изабел направи гримаса към мъглявите, потопени във вода картини, които започнаха да пробягват през ума й. Постави се на това мъчение с една-единствена цел — да открие нещо ново и различно, някое парче от пъзела, което да пасне и да изясни картината.

Сега, когато магията й бе свързана с влагата, тя се съмняваше, че вратите са били отворени по време на убийствата. Прониквайки в нея, бе трудно да открие много спомени.

Когато събра повече влага от въздуха, тя усети напрежение в тялото си от разхода на магията й. В същото време картините станаха по-чести и достигаха до нея по-малко замъглени, макар и несвързани, сякаш вървеше филм на ужасите, превъртан бързо напред, а след това пуснат отново.

А след това се заби в нея с един кратък порив от ада.

Усети страха на жертвите върху задната част на езика си — остър и металически. Чу писъците им, отекващи в подобната на пещера сграда… докато не спряха да отекват.

Изабел не знаеше от кога Томас е обвил ръце около нея, нито от кога лежеше свита на пода на склада, с длани опрени върху твърдия циментов под. Беше й причерняло пред очите и бе изгубила слуха си, макар че не бе припаднала. Тялото й потрепери сякаш беше гола навън в средата на януари.

Устата й се отвори и облаче въздух излезе, когато се опита да отговори на обезумелите въпроси на Томас „Добре ли си?“ Той я задържа по-близо, търкайки ръцете й, опитвайки се да я стопли.

Не.

Не, никога повече нямаше да е добре. Никога нямаше да е напълно наред, след като се подложи на това. И още по-зле, не получи нищо. Нямаше ново парче от пъзела. Нищо освен кошмар. Богиньо, а просто бе получила проблясък от паметта на влагата. Как бе издържала Мира да чуе всичко в реално време?

Тя почти се обърна срещу гърдите на Томас, почти обви ръце около него, за да извлече успокоение. Изабел не се и съмняваше, че ще го открие там.

Топлина. Сила. Защита. Утеха.

Спря се тъкмо навреме.

Събирайки всяка частица сила, която й беше останала, и издърпвайки опърпаните остатъци от магията си около себе си като плащ, тя се изправи на крака.

— Добре съм. — Думите излязоха без треперене. Удивително.

Томас се изправи и се взря в нея, без да продума.

Тя извърна глава и срещна очите му. Изабел успя само за момент да задържи тъмната топлина на този поглед, преди да отмести очи.

— Никога няма да поискаш помощ, нали, Изабел? Мислиш, че можеш да направиш всичко сама, нали? — Гласът му звучеше обидено. — Мислиш се за силна, но не си достатъчно силна, за да допуснеш някого, нали?

Изабел впери поглед в земята, напълно неспособна да вдигне очи и да срещне погледа на Томас. Истината на думите му се заусуква в стомаха й.

— Нямам нужда да се опитваш да ме разбереш, Томас.

Отговорът му беше неочакван.

— Мисля, че имаш.

— Уоу. Какво, по дяволите? — Гласът на Адам спаси Изабел от отговора.

Тя и Томас се обърнаха, за да го видят да стои на около седем фута от тях. Беше се вцепенил както размахваше ръка във въздуха пред себе си.

Изабел премига.

— Ъм, Адам?

— Има нещо странно във въздуха тук. Усещам го… лепкав.

— Лепкав? — Тя тръгна към него, следвана от Томас.

— Да. Сякаш има нещо във въздуха тук, някаква…

— Магия? — попита Томас.

Адам отстъпи назад.

— Усети го.

Томас престъпи през мястото, което Адам сочеше. Изабел забеляза, че беше много близо до мястото, където са били убити жертвите в спомените на влагата. Можеше да е точното място, където са умрели двамата магьосника, но тя не можеше да е сигурна.

Томас спря и размаха ръката си.

— Хммм. Сякаш това пространство не е синхронизирано с останалия въздух около него. — Той отстъпи настрани. — Изабел?

Тя пристъпи. Беше все едно да вървиш през дебела паяжина.

— Сякаш молекулите вибрират по-бавно, отколкото трябва. На усещане е като защита, но не съвсем. Повече прилича на…

— Повече прилича на начин да се отвори порталът към демонското измерение?

— Може би. — Изабел облиза устните си, мислите й бушуваха. — В спомените на влагата, демонът каза нещо… нещо за това, че жертвите му имали точно тези качества, от които имал нужда. Мисля, че е имал предвид магически.

И тримата замълчаха.

— И вие ли си мислите това, което и аз? — попита Адам накрая. — Може би този демон се опитва да мине обратно под дъгата.

Томас потърка брадичката си и въздъхна.

— Няма как да разберем със сигурност, но мисля, че това е доста добро откритие и силна улика. Може би този демон се опитва да си иде у дома. Може би има заклинание, за което не знаем, което ще му позволи да отвори портал от тази страна.

Изабел хвърли поглед на белите чаршафи и се опита да не ходи там, където спомените й се опитваха да я отведат. Изглежда продължаваше да събира лоши такива.

— Някое заклинание, което изисква много кървава магия.

Пристигнаха обратно в сборището в дванадесет и три минути сутринта, след като бяха претърсили склада за всяко възможно доказателство. Нямаше много. Изабел се облегна на стената до вратата на слабо осветеното фоайе на Сборището и загледа как Адам и Томас влизат след нея.

И двамата изглеждаха изморени и размъкнати. Както и тя, но умората и размъкнатостта изглеждаха дяволски по-добре върху тях, отколкото върху нея. Косата на Адам бе с инч по-дълга и стърчеше на шипове по цялата му глава, а дънките му бяха дразнещо изтъркани на някои места.

Косата на Томас висеше разпусната по рамената му и тъмна набола брада подчертаваше челюстта му. Изглеждаше току-що станал от леглото. Изглеждаше горе-долу така, след като бяха правили секс, очите му притворени и потъмнели от похот. Споменът я накара да потрепери.

— Отивам да си легна. Толкова съм уморен, че не мога и да мисля вече — измънка Адам, когато подминаваше.

— Лека нощ, Адам — измънка в отговор тя.

Томас тръгна да я подминава на път за стълбите. Тя се протегна и докосна ръката му. Той се обърна да я погледне и тя каза:

— Беше прав. Беше прав за това, че не съм толкова силна, колкото ми се ще да мисля. Беше прав за това, че не мога да искам помощ и не допускам хората. — Тя сви рамене. — Противно ми е, но си прав.

В отговор Томас само прокара ръка около талията й и я притисна към гърдите си. Устата му се сниши върху нейната. Брадата търкаше кожата около устата й, контрастиращи с топлите му, изучаващи устни.

Изабел нямаше време да диша, още по-малко да възрази срещу импулсивното действие. Искаше, наистина, но способността да го отблъсне бе умряла хленчейки, още щом я докосна.

Тя отвърна на горещата му, напориста уста, без никакво колебание. Той искаше тя да разтвори устни, за да допусне езика му, но тя го изпревари. Наклони уста върху неговата и плъзна език вътре, за да се бори и милва. Ръката му откри подгъва на ризата й и се пъхна под него, където можеше да използва умелите си пръсти, за да масажира мускулите на гърба й. Тялото й смъкна напрежението с една степен, потрепервайки.

Прокарвайки упойващо устни по нейните за известно време, той прекъсна целувката и обхвана с ръка бузата й.

— Може би можеш да се упражняваш на мен.

Изабел залитна назад, чувствайки се леко задъхана. Никой мъж, освен Томас, не бе карал Изабел Новак да се чувства задъхана.

Тя преглътна с усилие и се опита да не позволява на несигурността да се появи в очите й, спомняйки си паник атаката, която бе имала пред Сборището предната нощ и съблазнителната дължина на алеята, отвеждаща далеч от сградата.

Но вече не искаше това. Този страх. Тази самота и самоувереност, които носеше като предпазна броня откак се помнеше.

Взирайки се в очите на Томас, тя осъзна колко много го иска. Не само за секс, но искаше силата и грижовността му, закрилата и интелигентността му.

Тя се усмихна, оставяйки несигурността да изчезне от очите й.

— Искам да опитам, Томас.

Той се приведе и я целуна зашеметен. Тя се улови за ризата му, с пръсти стиснати в юмруци, докато устните му обработваха нейните… зъбите му захапваха долната й устна, езикът му изследваше устата й. Топлина разцъфна в гърдите й, успокояваща и приятна.

Когато той се отдели от нея, Изабел едва фокусираше погледа си, но Томас имаше отнесено изражение на лицето си.

— Той ги събира — каза Томас, потърквайки брадичката си, както когато обмисля нещо. — Това трябва да е. Преследва определени магьосници, с определени качества и абсорбира магията им. Щом се сдобие с правилната комбинация, точния баланс, нещо ще се случи.

На Изабел й трябваше момент, за да се изтръгне от Земята на Щастливите Хормони, където я бе пратила целувката на Томас, и да се фокусира върху важния въпрос.

— Порталът ще се отвори и той ще си иде у дома.

— Именно.

— Търгува с животите на поне четирима магьосника, за да си иде вкъщи. — Гняв унищожи и последната страст, която Томас бе запалил у нея преди малко.

— Сигурен съм, че за него не сме нищо повече от добитък.

Тя задъвка едната страна на палеца си, мислейки.

— Когато вчера осуетихме плановете на Бойл да вземе малкото момиченце, той просто откри други магьосници, които да попълнят това, което щеше да вземе от детето. Като подправки за яхния. — Гласът й се пречупи при тези думи. — Значи няма начин да предпазим когото и да било.

— Ти предпази някого.

— Но в дългосрочен план…

Той хвана брадичката й и насочи погледа й към своя.

— Не. Изабел, това по никакъв начин не е било по твоя вина. Даже не си го помисляй. Знам, че е трудно. Аз също се опитвам да не мисля за това. Продължавам да си мисля, че трябва да има някакъв начин да предотвратим това и се чувствам виновен, че не…

— Не можеше да направиш нищо…

— Именно, Изабел. Никой от нас не можеше да направи нищо. — Той се взира в очите й за няколко удара на сърцето, яростните му думи отекваха в ума й.

Изабел се отдръпна от него и се отдалечи няколко крачки. Беше прав. Плюс това нямаха лукса да изпадат в самосъжаление, не и ако имаха някакъв шанс да открият Бойл и да защитят бъдещи жертви.

— Знам — отговори тя. — Трябва да се концентрираме върху настоящата задача и да не мислим за това, което може да се случи. Бойл ще убие отново и това трябва да са набелязаните магьосници, не нас. — Скръб за Брандън и Мари заседна в гърлото й и накара думите да излязат дрезгаво. Заради паметта на влагата, тя се чувстваше така, сякаш ги бе познавала.

— Да. Това означава да спим, за да можем да дадем най-доброто от себе си. И двамата имаме нужда от това. Късно е и ни очаква дълъг ден.

Тя изсумтя и се обърна към него.

— Сън? Това не е нещо, от което ще получа доста тази вечер.

Той въздъхна пораженчески.

— Да, аз също. Питие?

— Определено. — Тя обмисли вариантите. — Имам страхотен ментов чай в стаята си.

— Чай? Мислех за бърбън, уиски или скоч. По дяволите, тази вечер може и трите наведнъж.

— Страхуваш ли се, че пиенето на ментов чай ще навреди на мъжествения ти имидж?

Устните му се извиха.

— Само ако го сервираш в малки чаени чашки от китайски порцелан и ме караш да си изпъвам кутрето, докато пия.

— Няма да го направя, но ще сложа вътре лимон.

— Едва чакам — каза той със сух тон. Посочи към стълбите. — Води.

Щом се озоваха в стаята й, тя напълни две чаши с гореща вода от пречиствателя, пусна няколко торбички ментов чай във всяка и накрая ги завърши с дългоочакваните резенчета лимон.

Томас се изтегна на дивана във всекидневната, изглеждайки твърде едър за малкото пространство. Единият му крак бе изпънат, а едната му ръка бе преметната през облегалката на дивана. Копринената му коса се спускаше по едното му рамо и бе разкопчал първите няколко копчета от ризата си. Тя можеше да види малко от гладките, мускулести гърди отдолу. Макар че се опитваше да възпре реакцията си към него, устата й се напълни със слюнка.

Той хвърли поглед към дрехите, които бе оставила да лежат наоколо, с повдигната вежда. Синя риза бе провесена през облегалката на един стол. Чифт дънки лежаха смачкани в ъгъла. Тя си припомни колко безукорна бе неговата стая. Макар че от Томас не очакваше нищо друго. Поне не бе оставила никакво бельо смачкано на пода.

— Никой не е казал, че съм подредена. — Тя сви рамене и му подаде чашата. — Воала.

Той отпи, намръщи се и остави чашата на масичката.

Изабел се отпусна в стола срещу него.

— Мммм… Обичам мъже, достатъчно уверени в мъжествеността си, че да изпият чаша чай. Толкова е секси.

Томас отново взе чашата и се облегна на дивана. Изабел прикри усмивката си.

— Свърши страхотна работа в склада, Изабел. Иска се доста кураж, за да извлечеш влагата в стаята. Зная какво ти струваше. Не съжалявам, че поисках да помогнеш на Сборището.

— Е, радвам се, че мислиш, че съм свършила добра работа, но задачите ми не са същите като тези на Сборището, а мои собствени. В този случай просто съвпадат. — Тя отпи от чая. — Така че не ми предлагай работа или нещо подобно. Няма да приема.

Той вдигна ръка.

— Нямах такова намерение. Ти вече си имаш кариера. Ти си пътуващ писател, нали?

— Да. Макар че не бих го нарекла кариера, по-скоро извинение, за да пътувам.

Нямаше нужда да работи за пари. Това бе единственият начин, по който Каталина можеше да покаже, че я е грижа за дъщерите й, макар че банкнотите бяха бездушен заместител на майчината обич.

— Не съм пътувал, освен по работа на Сборището.

— Какво? Никога не си ходил на почивка?

Томас сви рамене.

— О, ясно. Просто не взимаш отпуски.

— Обикновено не.

Той отпусна крака си на масичката за кафе пред себе си, отпускайки се в канапето си и изпускайки дълбок стон на релаксация, който Изабел почувства с цялото си тяло. Томас лениво завъртя глава.

— Та, разкажи ми за някое от местата, на които си била.

Тя повдигна рамо.

— Египет, Тибет, Индия, Австралия, Русия. Била съм навсякъде.

— Коя страна ти харесва най-много?

— Това е все едно да питаш някой родител кое е любимото му дете. Всички страни имат различни добри страни, според зависи кое време от годината е. — Тя направи пауза, обмисляйки. — Не знам. Всеки ден бих имала различен отговор на този въпрос.

— А какъв е отговорът ти днес?

Усмихвайки се леко, тя се замисли за някои от любимите си места, преди да отговори.

— Обичам Неапол, Италия, през пролетта. Обичам миризмата на града и мяукането на бездомните котки, които всеки храни на брега. Обичам да се събуждам и да слизам по калдъръмените улици, за да си купя самун пресен хляб. Обичам да седя пред кафетата и да пия малки чашки силно кафе, докато ям топъл хляб направо от бялата му торбичка.

Той отпи глътка от чая, намръщи се отново и го остави на масата.

— И го правиш сама?

Изабел се забори с импулса да се защити. От коментара я болеше и тя знаеше защо. Да, сама. Тя винаги бе сама. Само дето наскоро бе станало скучно.

— Харесва ми да съм сама — отговори просто тя.

Той кимна, но очите му ясно казваха, че не й вярва. И беше прав.

— Ами ти? Защо без почивки? Защо без пътешествия?

— Работата ми ме задържа в Щатите през по-голямата част от времето. Започнах да работя за баща си, когато станах на петнадесет. Когато той почина, Сборището ме сложи на чело. Тази работа отнема цялото ми време и енергия.

— Само работа и никакво забавление.

Той се взря в нея с притворени очи.

— Смяташ ли ме за скучен, Изабел?

Тя се усмихна.

— Не исках да кажа това. Исках да кажа, че може и да съм саможива, но ти пък си работохолик.

— Перфектна двойка сме.

— Двойка от ада.

Несигурно изражение обхвана лицето му.

— Пълни противоположности сме ти и аз. Ти не можеш да стоиш спокойно, а всичко, което върша аз, е да стоя спокойно. Аз съм търпелив и планиращ, а ти си импулсивна.

— Ти пиеш шампанско и ядеш гастрономическа храна, а аз харесвам Ho Hos[13] и диетична кола. — Тя отпусна глава върху облегалката на креслото и притвори очи. — Както казах, двойка от ада.

— Или някъде там.

Те постояха известно време в приятно мълчание, Изабел с крака, пъхнати под нея. Тя затвори очи за момент, но ги отвори, когато усети Томас да взима чашата от ръката й и да я оставя върху масичката за кафе.

— Време е за сън — промърмори той. — Имаме демон за залавяне утре.

Тя кимна и се изправи колебливо на крака. Той я хвана през кръста и тя се облегна на него, наслаждавайки се за момент на това, че той може да поеме цялата й тежест, без дори да забележи. Томас я поведе към леглото и със сръчни пръсти разкопча копчетата на ризата й.

Тя го дари с натежал от похот поглед.

— Какво точно си мислите, че вършите, господин Монахан?

Беше й игриво, но неговото изражение бе сериозно.

— Приготвям те за сън. — Той вдигна поглед към очите й. — Не че не съм те виждал гола преди. — Той свали ризата й и разкопча панталоните й.

Тя изпитваше смесени чувства към отговора му и деловия начин, по който я събличаше. От една страна тя искаше да избегне всякакъв по-нататъшен интимен контакт с опасния Томас Монахан. От друга страна сега, когато бе тук с ръце върху нея, а ароматът му я дразнеше…

— Такъв си джентълмен — промърмори тя.

Той плъзна панталоните й надолу по краката и хвърли поглед към лицето й.

— Повярвай ми като ти казвам, че точно сега изобщо не искам да бъда джентълмен. Къде са ти пижамите?

Тя се пресегна и разкопча сутиена си. Парчето плат падна на пода между тях.

— Нямам такива.

На челюстта му трепна мускул.

Сграбчвайки в юмрук ризата му, тя се изправи на пръсти и притисна устни в неговите. Той наклони уста над нейната и разтвори устните й, промушвайки език в устата й гладно. Той имаше вкус на ментов чай и лимон.

Томас обви ръце около кръста й и ги плъзна нагоре по голия й гръб. Едната му ръка я притисна към него, другата откри тила й и контролира движенията на главата й, докато я целуваше.

Когато най-сетне се отделиха един от друг, тя едва дишаше.

— Мисля, че току-що реших, че не искам да си джентълмен.

— Изабел — промърмори той, — ти си смущаваща жена. — След това я бутна на леглото и застана над нея.

Това бе нередно, толкова нередно, но, по дяволите, сега не й пукаше.

14

Тя обви крака около кръста му, усещайки извивката на пениса му да се трие в чувствителната й плът. Ароматът му — отчасти одеколон, изцяло мъж — дразнеше сетивата й, а допирът на косата му до кожата й я караше да настръхва. Обичаше тежестта и топлината му върху себе си; да лежи зачервена до Томас Монахан бързо се превръщаше в едно от любимите й места.

— Да съм объркваща е част от чара ми — тя въздъхна, когато плъзна ръце между тях и нетърпеливо разкопча останалите копчета на ризата му. — Държи мъжете нащрек.

Томас само изсумтя в отговор и плъзна ръка по външната страна на бедрото й и под нея, за да обхване с ръка задника й и да се отърка нежно в нея. И двамата простенаха. Клиторът на Изабел набъбваше от нужда, ставайки чувствителен и копнеейки да бъде погален.

Богиньо, трябваше да се отърве от тези дрехи много по-бързо.

Приключи с копчетата на ризата му и прокара ръце по гърдите му, усещайки гладките, твърди мускули, които лежаха под сатенената му кожа и грубото търкане на окосмяването по гърдите му.

— Сваляй — нареди меко тя и той смъкна ризата от раменете си и я метна на пода. — Мммм… много по-добре. Горната част на тялото ти е невероятно, Томас.

Той снижи глава към едната й гърда и промърмори:

— Твоето също. Не мога да държа устата си настрана от него — точно преди да поеме зърното й между устните си.

Изабел изви гърба си при еротичния натиск на зъбите му, последвано от мекото докосване на езика му. Комбинацията накара желанието да пламне ниско в тялото й и я принуди да иска още много, много повече.

Претъркулвайки се на една страна, той се пресегна между двамата и издърпа бикините до коленете й, след което прокара ръка между бедрата й. Пръстите му откриха подутия й, възбуден клитор и го замилваха, докато устните му обработваха едното й зърно, а след това и другото с изключителна грижа.

— Долната част на тялото ти също е невероятна — въздъхна тя, прокарвайки длани нагоре по бицепсите и по раменете му, наслаждавайки се на сатенената му твърдост — като покрита с коприна стомана.

Той се подсмихна тихо, изпращайки вибрации през гърдата й. Вдигна глава за момент и промълви:

— Това намек ли е?

Изабел провря пръсти през дългата му копринена коса, която се разпростря върху гърдите и корема й, когато той се движеше, и затвори очи.

— Ъ, може би. Не съм сигурна, че съм способна на нещо толкова сложно като намек точно сега.

С нетърпелив, почти груб жест, той издърпа и свали бикините й нацяло. Удоволствие стопли интимните й части и се разгоря в тялото й, карайки я почти да полудее от нуждата да почувства тласъците му дълбоко в себе си. Несъзнателно започна да движи ханша си към него, търсейки пениса му, който да успокои пулсиращата болка, която той разпалваше в нея.

Той прокара ръце нагоре по краката й и разтвори бедрата й. За момент само гледаше надолу, възприемайки гледката на възбудените й интимни части. После прокара сръчните си пръсти по извивките й, милвайки я между устните, докато не изстена, и ги плъзна в нея.

Тя усети как стените на влагалището й се стягат, докато той се движеше навътре и навън. Изабел се размърда заедно с пръстите му, стискайки в юмруци одеялото от двете си страни и отмятайки глава.

— С намек или без намек, имам нужда да те вкуся — промърмори той, спускайки глава, за да я целуне между гърдите. Прокара език надолу по корема й, по пъпа й и още по-надолу, по целия път до клитора й. Подразни я с езика и устните си, докато тя не усети, че се пречупва под него.

Удоволствие заля тялото й, поглъщайки ума й и принуждавайки я да извие гръб. Томас я преведе през него, милвайки интимните й части и ближейки клитора й, докато оргазмът й не застина почти на половината. Клиторът й стана почти болезнено чувствителен, а след това оргазмът й се разгоря отново, поглъщайки тялото й още веднъж и карайки я да извика името му.

Щом вълните на удоволствието стихнаха, тя го издърпа нагоре и го целуна, езикът й се вряза между устните му, за да се срещне с неговия. Спусна ръце между тях към колана на панталоните му и разкопча копчето и ципа възможно най-бързо. Не искайки да го чака да свали панталоните си напълно, тя ги избута достатъчно надолу, за да извади пениса му и да го помилва с ръка, докато той простена в устата й и потрепери срещу нея.

— Изабел, искам те — каза той с дрезгав глас.

Тя се усмихна срещу устните му заради нуждата в гласа му.

— Тук съм. Няма да ходя никъде.

Той се отдръпна от нея и почти разкъса панталоните и обувките си. Томас постоя за момент, наблюдавайки я. Косата падаше върху лицето му, засенчвайки очите му. Тя остави погледа си да се разходи по великолепното му тяло и дългия, широк, еректирал пенис за момент. Красотата на мъжа бе поразителна.

После той пристъпи напред, хващайки я за задната част на колената и издърпвайки я, така че задникът и да дойде почти отвъд ръба на леглото. Тя изписка от изненада.

Томас хвана китките й и ги притисна върху матрака над главата й. През нея премина трепет от неудобство, което накара дъхът й да спре, но след това Томас грубо разтвори бедрата й с коляно и насочи пениса си в нея, а тя забрави страха си, забрави всичко.

Той задържа ръцете й над главата и бавно го вкара във влажната й топлина, докато не влезе целия. Постоя така, взирайки се в очите й. Сърцето на Изабел заби по-бързо. С уловени китки, пениса му, заровен дълбоко в нея, и доминантния му, почти предизвикателен поглед върху нея, тя се чувстваше хваната в капан, завладяна. Това обграждаше удоволствието й със съвсем малко паника, която тя се опитваше да контролира.

Томас го извади и го вкара обратно, постепенно увеличавайки скоростта на тласъците си, установявайки ритъм, който скоро щеше стремително да ги изпрати в екстаз.

Тя заби пети в матрака и обви пръсти около китките му, докато той я държеше пленена. Удоволствие се втурна от интимните й части нагоре по гръбнака й, сигнализирайки за наближаващия оргазъм.

Томас изви ханша си малко, влизайки в нея под друг ъгъл, който всеки път прокарваше главичката на пениса му по G-точката й. Изабел впи зъби в долната си устна и свърши. Вряза се в тялото й със силата на влак, моментално открадвайки всичките й мисли и въздух със себе си. Усещаше как мускулите на влагалището й пулсират и се движат около дължината на Томас.

— Изабел — въздъхна той, миг преди да се освободи в нея с дълъг, тътнещ стон от удоволствие.

Лежаха преплетени, дишайки тежко. Тя бе преметнала единия си крак около талията му, а другият сега висеше отстрани на леглото. След малко Томас пусна китките й и тя ги завъртя. Беше я държал здраво, но не я бе наранил. Странно, но тя се чувстваше малко тъжна, че сега контактът им беше прекъснат.

— Изабел — промърмори отново той, като се премести от лявата й страна със стон на изтощено задоволство. — Убиваш ме, жено. — Той пропълзя на матрака и се строполи. След миг и тя го последва.

Томас се обърна на една страна, притискайки се до тялото й и подпирайки се на лакът, и се взря надолу към нея напрегнато. Не каза нищо. Нямаше нужда да казва нещо; емоциите се съдържаха в погледа му.

Томас се интересуваше от нея страшно много.

Това знание караше нишка на страх да се усуче в стомаха й, довеждайки картини на дълги, тъмни, лъкатушещи пътища и терминали на летища да пробягват през ума й. Вместо да се поддаде на страховете си, тя се протегна и обхвана лицето му в шепи, усещайки грубо наболата брада, която не бе бръснал от сутринта.

Тя наистина го мислеше, когато каза, че ще опита. За първи път в живота си, тя откри място и човек, заради които можеше и да поиска да остане. Може би. Най-малкото Томас Монахан заслужаваше да се огледа по-отблизо. Нямаше съмнение в това.

Лениво, той погали гърдата й, играейки си със зърното, докато не се втвърди и тя не се заизвива върху леглото заради топлината, която разпалваше в интимните й части.

— Никога не съм мислил, че ще си падна по много издръжлива жена.

Очите й се разшириха.

— Първо на първо, кой си е падал по някого? Това е само секс, приятел. И второ на второ, кой е много издръжлив?

Той се подсмихна.

— Забавно.

След това сниши глава, затвори устни около зърното й и тя забрави изблика на паника, който почувства, когато той употреби думите „падане“, в смисъла на влюбване, във връзка с нея.

Ръката му се плъзна между бедрата й, за да я помилва, докато упражняваше грижовно и пълно внимание над всяко от зърната й. Дъхът й излизаше остър и тялото й трепереше. Можеше да си играе с нея като с инструмент, карайки умолителните звуци да излизат от устните й като музика.

Мъжът, който можеше да я накара да му се моли, бе опасен…

— Томас. — Една дума. Неговото име. Но бе изречено едновременно като молитва и настояване.

Той разтвори бедрата й с коляно и се плъзна между тях, вкарвайки пениса си в тялото й сякаш бе част от нея. Ръката му проследи извивките на талията и ханша й, докато не се плъзна под задника й, за да го обхване и притисне към себе си, докато я обладаваше толкова бавно, че удоволствието докара парещи сълзи в очите й.

Да. Заради този мъж можеше да остане. Това бе мъж, който можеше да е неин дом. Мислите дойдоха в ума й като падащи от дърво листа, толкова естествено. В мъглата на удоволствието, тя се почувства стоплена от тях.

Този път оргазмът й се надигна бавно, държейки я на ръба задълго, докато не я покори и не избухна. Понесе се през гръбнака и през тялото й, за момент крадейки всичко в света й, което не бе пряко свързано с усещането.

Томас последва оргазма й, само миг след като бе приключил. Той простена тихо името й, докато тя обсипваше шията му с целувки и нежно придърпваше кожата му между зъбите си.

След като свърши, той я придърпа настрана със себе си, заравяйки лице в извивката на шията й и дишайки тежко.

— Оргазмено заслепение — промърмори тя.

Дъхът му застина за момент и той повдигна глава.

— Какво?

— Оргазмено заслепение. Когато свършвах, за тези няколко мига, не можех да мисля изобщо. Не можех да се фокусирам върху нищо друго, освен върху удоволствието. Сякаш съм сляпа и глуха за всичко останало. — Тя се намести, така че лежеше на една страна и подпря брадичката си с длан. — С мъжете така ли е?

— Да. — Той стисна устни. — Макар че изглежда ти имаш този ефект върху мен през цялото време.

Тя зарови лице в извивката на шията му, вдишвайки аромата му и прикривайки удоволствието, което думите му й носеха.

Най-накрая дишането на Томас стана ритмично и се успокои до степен като в дълбок сън. Тази нощ мислите й бяха натежали и объркани, също толкова сложни като емоциите, които Томас пораждаше в нея.

Може и да се влюбваше в него.

Осъзнаването дойде с равни части ужас и радост. Радост от това, че може би в действителност бе способна на задълбочена връзка, обвързване с друго човешко същество. Ужасът дойде със същата мисъл.

Неспособна да заспи, тя се измъкна изпод одеялата, облече анцуг и лек бял пуловер и напусна стаята. Броденето по тъмните коридори на Сборището всъщност бе успокояващо. Нежното магическо бръмчене на защитите на сградата я сгряваше, успокояваше я. Само първите утринни лъчи се процеждаха през прозорците. Светът навън все още бе на часове от истинското си раздвижване.

Най-накрая стигна библиотеката и се шмугна вътре. Знаеше защо е била доведена тук; вътре ухаеше на Томас. Това бе любимото му помещение в Сборището, онова, което бе и негов кабинет. Мястото бе напоено с енергията на Томас и тук се чувстваше спокойна.

Поколеба се на вратата, внезапно разкъсвана между желанието да влезе и желанието да се върне обратно при Томас. Желанието я шокираше. Никога преди не бе искала да се върне в леглото на някой мъж. Движейки се само на светлината, процеждаща се през големия прозорец, тя с опипване стигна до бюрото на Томас и включи лампата.

След това се обърна и застана лице в лице с Бойл.

Изабел се взира в очите на демона за момент, без да мига. Адреналин рязко изпълни тялото й. Очите му бяха едноцветно тъмно сиви. Тя очакваше да са празни, но не бяха. Очите на демона бяха изпълнени с емоция, с личност. Като човек.

Човек би трябвало да има емоция, за да иска да дъвче детски кости, нали? Човек би трябвало да притежава силата на личността, за да се разположи и да чака в адвокатската кантора невинна магьосница, а след това да изсмуче живота от тялото й и магията от душата й.

Изабел отскочи назад, плъзгайки се по бюрото на Томас, събаряйки всичко и грабвайки ножа за отваряне на писма, който видя. Демонът не помръдна, когато тя остави тежката мебел между тях и замахна с оръжието в ръка.

— Ти уби сестра ми. — Тя дори не забеляза, че думите излизат от гърлото й, докато не бяха вече навън. Дори не звучаха като излезли от нея, толкова тихи, толкова зловещи, толкова дрезгави. — Ти уби онези четири невинни магьосници. Опита се да убиеш малкото момиченце!

Демонът остана смущаващо неподвижен, очите му не мигаха, докато погледът му се забиваше в нейния.

— Беше необходимо. Имах нужда от тях.

Отговорът бе далеч от задоволителен. Чиста ярост разцъфна в гърдите й. Тя се премести иззад бюрото. Отмествайки за кратко очи от демона, тя зърна ножницата на меча на Томас до една от високите до тавана библиотеки. Щеше да е толкова по-добре да има го има между себе си и демона, вместо малкия нож за писма. А беше…

Тя се хвърли към съществото пред нея и заби ножа за писма право там, където предполагаше, че се намира сърцето на демона, ако имаше сърце.

Кръв закапа от раната на Бойл, но той не се помръдна, не реагира. Беше като да намушкаш жива статуя. Тя се отдръпна, ножът за писма все още бе забит до дръжката в гърдите му. Примигвайки, за да разкара парещите сълзи, тя се забори със схващането, че не го е наранила дори малко.

Толкова много искаше да го нарани.

— Имам нужда и от теб, Изабел Новак.

Тя премига. Защо тогава не се биеше с нея, за да се опита да я убие?

— Какво значи това?

— Имаш правилната комбинация, която ми трябва за заклинанието. Идеална си в магическия си баланс и се вписваш в пъзела, който се опитвам да наредя.

— Да не искаш да кажеш, че искаш да ме накълцаш и да ме разбъркаш в магическата си отвара?

Бойл го обмисли за момент.

— Да.

— Знаеш ли какво, Бойл? Майната ти.

Тя отскочи надясно и улови меча. Когато го извади, той вече бе върху нея.

Той я сграбчи за гърлото и стисна. Изабел усети очите й да изпъкват и ларинкса й да започва да се смачква. Той я вдигна и мечът увисна безсилно до нея. Дръжката на ножа за писма все още бе забита в него и я мушкаше в гърдите.

Дори и след като беше насилствено действие и караше паниката да препуска по вените й като леденостудена вода в горещ летен ден, демонът бе внимателен с нея. Можеше да прекърши врата й толкова лесно, колкото тя да счупи яйце в юмрука си. Не я убиваше, защото по някаква причина имаше нужда от нея жива… поне за сега.

Изабел ритна с коляно бързо и силно, право между краката му. Демонът извика и я пусна. Изабел се строполи на пода и се приземи по задник, все още здраво стискайки меча и едва поемайки си въздух. Е, това бе една част от демонската анатомия, която съвпадаше с човешката.

Когато успя, тя вдигна поглед, за да види Бойл превит на две. Тя се възползва от възможността да се изстреля на крака и да замахне с меча към него. Със светкавично бързи рефлекси, той блокира удара й и сграбчи острието с голата си ръка.

Той го отблъсна и тя го измъкна от него, демонска кръв закапа от дланта му, където мечът се бе врязал в плътта му, и зацвърча по пода.

Изабел застана в полуприведена позиция и го заобиколи, чакайки по-добра възможност.

Той разтвори ръка и показа прореза, направен от медното острие. Не пушеше, не се белеше. Нищо. Защо не действаше? Защо не пищеше и не се гърчеше в агония както преди?

— Мога да видя въпроса по лицето ти, малка магьоснице. Чудиш се защо медта не ме поболява. Калявах се след последната ни среща. Давах си алергични дози, така да се каже. Такова повърхностно излагане на мед сега няма да ми навреди, макар че мечовете са хитри.

В такъв случай тя трябваше да се увери, че излагането не е толкова повърхностно.

— Както и да е. Мечовете все пак осакатяват. Все пак са способни да ти откъснат крайниците. Предполагам, че не могат да ти пораснат нови крайници, нали? Няма алергични дози срещу това. — Тя финтира наляво, след това се обърна и стовари острието към него.

Бойл се измести в последния момент, но не бе достатъчно бърз да избегне задоволителното врязване на острието в демонската плът. Той изрева, сграбчи острието с двете си масивни ръце и го захвърли през стаята. То разби прозореца в дъното.

Изабел се сви при звука на разбито стъкло и звуците на ранено животно. Бе го ранила с острието, но той пак нямаше алергичната реакция от паркинга, мамка му.

Кръв се стичаше по демона, напоявайки дънките, черната тениска и коженото яке, които носеше. С едно мощно движение на ръката си, той строши количката с питиетата до него, запращайки бутилките и чашите да се разбият върху полирания дървен под.

— Имаш комбинацията, от която имам нужда, Изабел Новак, но има и други. Имаш време да обмислиш предложението ми. Правя го, само защото усещам колко си смутена от смъртните случаи напоследък. А. Виждам лицето ти. Да, малка магьоснице, аз съм емпат. Ще дойда за теб, когато съм готов. Имам работа за вършене преди теб. Пожертвай се и спасяваш друга магьосница или се спаси и обречи на смърт останалите. Изборът е твой.

Тя се взря в него. Никак не й харесваха вариантите.

— Главният магьосник храни чувства към теб — добави Бойл. — Онези, ангелските. Не му казвай за офертата ми. Намесата му ще означава смърт. Предупредена си. — Бойл се обърна, отвори вратата със замах и излезе. Пуф и го нямаше.

Шок вцепени тялото й и открадна мисълта й, Изабел се отпусна на пода сред нащърбените ръбове на счупените бутилки и чаши. Кехлибарена на цвят течност се смесваше с бистра върху тъмния дървен под. През дупката в разбития прозорец в дъното на стаята се носеше ранният утринен въздух и я караше да потрепери.

Богиньо…

Скоро вцепенението я напусна и регистрира болката. Гърлото я болеше и пареше едновременно. Сега, когато демонът го нямаше, адреналинът бавно се отцеди от организма й, оставяйки чувството, че е била ударена от товарен влак.

Нейният живот в замяна на този на друга магьосница.

Би ли заменила живота си за тези на Брандън или Мари? Умът й се запъна при избора, прелиствайки сценариите. Егоизмът крещеше „не“. Как би жертвала живота си за непознат? Тя харесваше живота си. Харесваше собствения си живот. Смъртта не бе в дневния й ред през следващите шестдесет или повече години. Изабел не беше мъченица и никога не бе била особено самопожертвователна.

Но би ли заменила живота си за този на сестра си? Гадене се изви в стомаха й. Отговорът, естествено, бе „да“. Би ли дала живота си, за да защити онова малко момиченце от демона? Бе дала всичко от себе си, нали?

Мари е била майка, баба, сестра и пенсионирана учителка от детската градина, за Бога. Брандън е бил син, брат и всеотдаен чичо. И двамата са имали здрави семейни връзки. Много хора сега тъгуваха за тях. И двамата бяха оставили големи дупки в света.

Изабел затвори очи. Ако тя умреше, само няколко човека щяха да забележат. Тя нямаше да остави голяма дупка, само малка дупчица. Тези мисли не идваха от себеомраза; те бяха прости факти.

Пред лицето на осъзнаването, изборът й ставаше отвратително, присвиващо стомаха ясен.

Тя затвори очи за момент и просто се концентрира върху дишането — вдишване през носа и издишване през устата. Дъх след дъх, момент след момент, така трябваше да го направи.

Колко време имаше преди Бойл да дойде за нея?

Щом сърдечния й ритъм се върна към нещо близо до нормалното, тя отвори очи и огледа щетите в кабинета на Томас. Бризът, който не трябваше да е там, разпръсваше листите, които бяха паднали от бюрото му. Алкохол напояваше папките и размазваше мастилото. Надяваше се да не е нищо твърде важно.

Съмняваше се някой да е чул врявата. Библиотеката беше далеч от жилищната част на Сборището и беше по средата на нощта. Защитите бяха настроени да засичат магическо смущение, не изхвърлени през прозореца мечове.

Изабел се зачуди как Бойл бе проникнал в Сборището, макар че подозираше, че знае. Магьосническата магия не действаше на демони, така че от там следваше, че и защитите също. Причината беше спорна; очевидно бе влязъл. Щеше да има синини по врата си, за да го докаже, без да се споменава прекрасното решение, което трябваше да вземе.

Не че беше особено решение.

Макар че нямаше да мине без бой. Умът й вече работеше по възможностите. Може би имаше начин да победи Бойл, да запази живота си и този на магьосницата със същата магическа консистенция, която би заела мястото й. Може би можеше.

А може би не.

15

Томас застана върху разхвърляните си, подгизнали документи по средата на кабинета си, утринната светлина грееше през счупения прозорец, чудейки се какво, по дяволите, се бе случило. Изглеждаше сякаш е избухнала бомба.

— Томас?

Изабел се появи на вратата, изглеждайки някак бледа и крехка. Какво, по дяволите, можеше да накара Изабел да изглежда бледа и крехка?

Разтревожен, той тръгна към нея.

— Добре ли си? Какво е станало тук? Мамка му — въздъхна той, когато се приближи към нея и зърна синините около врата й. Хвана я за раменете. — Изабел, какво става?

— Добре съм. — Гласът й, дрезгав и уморен, разкри лъжата. — Но имаме проблем.

— Само един?

Тя се усмихна леко.

— Снощи открих, че демонът може да прониква през защитите на Сборището.

Всичко се изясни. За момент студен шок от ужас за сигурността на Изабел замести кръвта във вените му.

— Открила си демона тук, в библиотеката?

— Да, има и още нещо, вече не е алергичен към мед.

Той обмисли думите й.

— Казваш ми, че демонът не е уязвим и ти все пак си го победила?

Тя кимна.

— Почти ме задуши до смърт, но успях да го отблъсна. След това го раних с меча ти. Не предизвика реакция, но го рани достатъчно, за да го принуди да отстъпи и да ме остави жива.

Студенината във вените му се превърна в горещ гняв при мисълта, че Бойл е сложил ръце около врата й. Трябваше да принуди гласните си струни да се задействат и да отпусне ръце.

— Защо е тръгнал след теб?

Тя сви рамене.

— Не знам. Знам само, че снощи тръгнах на разходка и реших да дойда в библиотеката. Когато включих лампата, той беше тук.

— Каза ли нещо? Даде ли ти някаква улика за това защо е дошъл тук?

Тя поклати глава.

Интуицията му се обади.

— Сигурна ли си?

Тя се вгледа право в очите му. Изабел имаше толкова красиви очи, толкова жалко, че в тях имаше лъжа.

— Сигурна съм.

— Какво криеш от мен, Изабел? — притисна я той. — Кажи ми.

Тя премига и облиза устни.

— Мисля, че си ме е харесал.

Страх се сви в стомаха му. Ръцете му се стегнаха върху раменете й.

— Какво те кара да мислиш така?

— Отношението му към мен, задаваше ми лични въпроси. Мика не каза ли, че демоните могат да се увлекат по жертвите си?

— Да. — Той стисна устни в тънка линия. — Мислиш ли, че си негова жертва? — Желанието му да предпази Изабел бе непреодолимо. В момента искаше само да я заключи в стоманена стая и да й сложи петдесет пазача, а след това да излезе навън и да убие демона с голи ръце.

— Не сме ли всички? Защо мислиш, че Бойл успя да влезе в Сборището?

— Не съм изненадан, че може да проникне през защитите ни — отвърна той. — Винаги съм предполагал, че може да го направи, тъй като магията му не е нещо, към което можем да настроим системите си за сигурност.

— Извънземна магия. Значи може да идва и да си отива, когато си поиска.

— Така изглежда.

— Супер.

— Това означава първо — да отидеш да се видиш с доктор Оливър, и второ — оставаш в стаята ми с мен всяка нощ. — Той почувства как изражението му се втвърдява. — Не искам да ходиш сама из Сборището в късните часове, когато няма никого наоколо.

Възмущение превзе лицето й за части от секундата. Раменете и гръбнакът й се изпънаха.

— Няма да се крия от Бойл под завивките ти всяка нощ.

— По дяволите, няма. Току-що ме излъга. Този демон е дошъл да те преследва по някаква причина и ти не ми казваш защо. Няма да те оставя сама, така че да се докопа до теб. Това не подлежи на обсъждане. Оставаш с мен, Изабел. Искам те защитена.

Студена ярост пламна в очите й и превърна устата й в тънка, опасна линия. Гласът й потрепери, когато заговори.

— Няма да го направя. Ще се наложи да ме завлечеш там и да заключиш вратата.

— Ще направя каквото трябва.

Тя се обърна на пета и се отдалечи от него.

— Върви да намериш доктор Оливър! — извика след нея той, следвайки я през вратата.

— Върви по дяволите, Томас! — извика в отговор тя.

Томас я наблюдава как изкачва стълбите до втория етаж и изчезва от поглед, без да се обърне назад. Не му пукаше как се чувства тя от това, в момента не му пукаше и какво изпитва към него. Единствената му цел бе да я опази в безопасност. Ако това означаваше да я вбеси, така да бъде. Наистина щеше да я метне на рамо и да я заключи в стаята си, ако се наложеше. Татуировката на гърба му потрепери. Знаеше точното заклинание, за да я задържи.

Някаква примитивна мъжка част от психиката му бе обявила Изабел за негова. Някаква останала пещерна част от мозъка му бе решила, че трябва да я защитава, да унищожи всеки човек — или всеки демон — който иска да я нарани, да предизвика всеки мъж, който би посмял да се опита да му я отнеме.

Не бе сигурен кога тази собственическа тенденция над Изабел се бе зародила; може би когато осъзна, че чувствата му към нея се задълбочават повече от физическото. Може би беше заради вбесяващата уязвимост на Изабел, скрита под цялата й храброст. Във всеки случай знанието, че Изабел се е била с демона сама, караше частта от него, която я бе белязала като негова, да полудее.

Мисълта да открие Изабел, както бе открита сестра й, бе непоносима. Умът му дори не можеше да стигне до там. Така че Изабел щеше да прекарва нощите си с него от сега нататък. Той щеше да я защитава. Ако го намразеше заради това, така да бъде.

— Значи… ти и шефът, а?

Изабел стрелна с поглед Адам.

— Това е само секс.

Не беше. Вече не. Но това не беше работа на Адам.

Бяха се отправили обратно към Сборището, след още един ден в безплодно издирване на Бойл. Всеки ден проверяваха и препроверяваха всички места, където знаеха, че той се мотае, и държаха склада под непрестанно наблюдение, но продължаваха да не откриват нищо.

— Няма лошо. Не съдя никого. Всъщност си мисля, че е доста здравословно. Монахан може наистина да извлече полза от малко секс без обвързване.

— Да, изглежда малко… погълнат от работата си.

— Погълнат, да. Пробвай: Задника на човека е толкова стегнат, че, ако завреш вътре парче въглен, за нула време ще имаш диамант.

Тя се ухили.

— Гадничко.

— Той се поотпусна малко, след като ти дойде. Благодаря ти за това.

— Всичко, което мога да направя, за да помогна. — Тя направи пауза. — Или всеки, когото мога да оправя, в случая.

— Ако е вярно, напоследък и аз съм малко напрегнат…

Тя го удари по рамото и се засмя.

— Това е по твоята част, курварино.

— Курварин? — Той й отправи престорено възмутен поглед. — Не съм курварин. Какво да направя като всички дами ме обичат? Бих им навредил, ако не им услужа.

— Да, потрепервам при мисълта. — Тя се засмя. — Светът, без услужливото ти тяло в него, със сигурност би бил по-малко светъл за жените.

Адам обърна джипа си зад охранителните порти на Сборището и го подкара надолу по криволичещия път към къщата.

— Та каква е историята на Мика? — попита тя, когато разговорът секна. — Чух, че има сериозни проблеми с Дъскоф?

— Нямаме ли всички? — промърмори той.

Тя се взря през прозореца в тъмния, криволичещ път и се опита да не мисли за Анджела.

— Да.

Ръцете на Адам осезаемо се стегнаха върху волана.

— Майката на Мика бе убита от вещер, когато той бе дете. Оттогава копнее за отмъщение. Но способностите на Мика са по-скоро в сферата на ума, отколкото на тялото. Пичът се дипломира с най-добър успех в класа в МИТ и също така има много сила. Сериозно количество магия. Както и да е, след като получи научната си степен, можеше да се занимава с всичко, да натрупа много пари, работейки в не-магическия свят. Вместо това дойде да работи за Сборището и оттогава е тук, правейки проучвания и изпълнявайки поръчките на Монахан.

— Звучи така, сякаш се крие — изкоментира тя.

Адам се засмя.

— Мика? Нее. Мика е дяволски измамник. Просто търси подходящата възможност да им срита групово задниците, ще видиш.

Тя кимна. Всеки един от тях наистина по някакъв начин бе засегнат от Дъскоф.

— А каква е историята на Тео?

— Теодосий? О, човече, и той си има история. Дъскоф са го заловили за известно време, когато е бил тийнейджър, опитали са се да го пречупят заради всичката тази земна магия, която има. Вещерите си мислели, че могат да го вземат млад и да го обърнат така, че да го използват за собствените си цели. Изтезавали са го и почти са го убили в този процес, но Сборището го е измъкнало. Има белези по цялото си тяло от малкия си престой при вещерите. Още на секундата, Тео се присъединил към Сборището. Той е един от най-добрите ни ловци.

Тя задъвка долната си устна. Затова изпитваше странна близост с Тео. Историите им бяха различни, но споделяха нещо общо — насилие, макар че, както изглеждаше, Тео бе бил много по-травматизиран от нея.

— А твоята история? — попита го тя.

Адам замлъкна за няколко удара на сърцето, а след това се изсмя грубо.

— Съжалявам, момиченце. Това не се коментира.

— Съжалявам, Адам. Нямах намерение да засягам болно място.

— Няма проблем, но просто не е нещо, за което искам да говоря.

Той паркира джипа пред къщата. Тя слезе и се загледа нагоре към нощното небе, за да се полюбува на разпръснатите ярки звезди.

Къде ли беше Бойл тази вечер?

Не бе казала на Томас за ултиматума на демона… и никога нямаше да го направи. Намесата му би означавала смърт за него. Това бе казал Бойл.

Животът й не струваше колкото този на Томас. Просто не си струваше.

Томас прекрачи входната врата на Сборището, привличайки погледа й. Той носеше чифт тесни дънки, черен пуловер и черни ботуши. Раменете му бяха превити, очите — присвити, челюстта — заключена, а дългата му, разпусната коса се вееше около него, докато вървеше целенасочено към нея.

— Томас… — Тя имаше време да изрече само една дума преди той да я сграбчи през талията и да я метне на рамо. — Томас! — извика му тя, когато той се обърна, без да продума, изкачи се обратно по стълбите и влезе в Сборището.

Богиньо, никога не си бе мислила, че ще го направи буквално!

Смехът на Адам звънтеше зад нея, докато Томас я носеше.

Въпреки възмущението й и въпреки погледите, които получаваха от обитателите на Сборището, той я пренесе през сградата. Томас беше целенасочен в намерението си и нищо, което тя казваше или правеше, не спираше бавното му, целеустремено шествие към стаята му.

Щом влязоха, той затръшна вратата с крак и Изабел почувства съскащо прещракване по нервните си окончания заради защитното заклинание, запечатващо апартамента му.

Гърлото й се стегна и познатата паника накара крайниците й да изтръпнат. Дъхът й излезе рязко, сърцето й се разтуптя и усети как очите й се разширяват. Пое си рязко и накъсано въздух.

Томас я остави да седне на дивана. Поглеждайки надолу към нея, той се намръщи.

— Какво не е наред?

Тя вдигна ръка и поклати глава, опитвайки се да успокои паниката си достатъчно, за да говори. Затваряйки очи, тя се постара да регулира дишането си и да се вразуми. Томас не знаеше за проблема й със заключените помещения и тесните пространства. Тук беше в безопасност, в безопасност. Винаги бе в безопасност с Томас.

Ръцете му се затвориха върху рамената й.

— Изабел?

Тя отвори уста да му каже, че е добре, а след това отново поклати глава. Макар да знаеше, че е в безопасност с него, не можеше да възпре примитивната си реакция към това да бъде заключена в стая. Изабел се изстреля от канапето, изблъска Томас и хукна към вратата.

Усещаше защитното заклинание тежко, лепкаво, когато плъзна ръцете си в него, за да пробва дръжката. Магията на Томас бе силна. Можеше да усети вкуса й върху задната част на езика си като тъмна, плодородна почва.

Дръжката на вратата не помръдна, разбира се. Томас бе заключил заклинанието, за да й попречи да премине или да манипулира по някакъв начин вратата. Умът й търсеше начини водната й магия да противодейства и не откриваше такива.

— Томас, не го прави. — Гласът й звучеше разтреперано.

— Вече е направено.

Не можеше да прекара нощта заключена в тази стая. Не можеше.

— Ами ако — умът й затърси аргументи, — ами ако Бойл се появи тази нощ и аз съм заключена тук, без начин да избягам? Може да е опасно.

— Защитата е нагласена да отчита емоциите ти. Ако побегнеш ужасена, за да спасиш живота си, магията ще разбере и ще те пусне.

Ключ към защитата. Може би щеше да успее да го използва.

Изабел даде воля на страховете си, позволявайки на целия си ужас да излезе наяве. Спомни си… малкия, тъмен килер.

Устата й се напълни с пясък или поне така й се стори. Притиска език към пода, където Анджела е изляла вода през пролуката под вратата. Никога не бе достатъчно, никога не бе достатъчно. Стомахът къркори отвътре. Претърсва джобовете на якето за трохи. Свита в ъгъла само с две дрипави палта и миризмата на нафталин за компания.

Спомни си как си представя, че е едно от онези живеещи в пещерите насекоми, за които бе чела в училище. Развиваха се без очи, тъй като светът им бе в постоянен мрак. Щеше ли и тя накрая да изгуби очите си?

Но най-вече си спомни тъничкия, детски глас на сестра си от другата страна на вратата. Не мога да намеря ключа, Иза, не мога да го намеря.

Сърцето й заби по-бързо. Дъхът й излизаше на кратки и тежки задъхвания, които се забиваха в гърдите й. Изабел отново опита вратата и този път тя се открехна малко.

Томас постави ръка до главата й, с длан върху вратата. Затвори я.

— Толкова ли е плашещо оставането с мен тази нощ, Изабел? — Гласът му бе тих, копринен шепот.

Тя затвори очи и усети напиращите сълзи. Отново си припомни, че вече не е в онзи килер. Сега бе възрастна, упълномощена, способна да се грижи за себе си. Бе с мъж, който никога не я бе наранявал и никога не би я наранил. Всъщност той само искаше да я предпази и вероятно би пожертвал живота си, за да го направи.

Томас бе загрижен за нея. Беше един от малкото на този свят, които ги бе грижа за нея.

Паниката й намаля и с усилие още веднъж установи под контрол дишането и сърдечния си ритъм. Дъхът й излезе накъсано от облекчение, когато се отърва и от последния си страх. Сълза капна върху килима в краката й.

Томас я обърна с лице към себе си. Загриженост за нея бе белязала красивото му лице и за момент тя го обичаше за това.

Може би дори за повече от момент.

Той прокара възглавничката на палеца си по бузата й, улавяйки втората стичаща се сълза.

— Моля те, поне веднъж говори с мен, Изабел. Очевидно е, че причината е нещо повече от това, че те заключвам в стаята за твоя защита.

Тя се взря в него, устните й се разтвориха малко. Най-сетне тя кимна.

— Така е. Имам клаустрофобия и се паникьосвам, когато съм заключена в някоя стая.

— Мамка му, Изабел. Съжалявам. Аз…

Тя сложи пръсти на устните му и го дари с несигурна усмивка.

— Всичко е наред. Аз съм добре, а ти не знаеше. — Тя прокара пръсти от устата му нагоре по линията на челюстта му, за да поеме в шепа бузата му. — Мисля, че сега съм добре.

Той отвори уста, за да каже нещо, но тя се изправи на пръсти и го целуна преди думите да са излезли.

Томас реагира мигновено, обвивайки ръце около талията й и повдигайки я настрани от вратата. Ръцете му бяха навсякъде по нея едновременно, обработвайки копчето и ципа на дънките й, а след това издърпвайки ризата през главата й.

Тя коленичи и повдигна подгъва на пуловера му, прокарвайки език по твърдите му коремни мускули, докато се разкриваха. Повдигайки се, за да срещне устата му, тя издърпа пуловера през главата му и бързо го лиши от останалите му дрехи измежду целувките. Скоро кожата й се плъзгаше по неговата.

С работещи уста и език, Томас я притисна към близката стена и я обърна с лице към нея. Беше оставил обувките й и сега тя разбра защо. Имаха дебело токче и я повдигаха, намалявайки разликата във височините им, така че можеха да правят любов прави.

Задъхана в очакване, тя разпери длани върху стената пред себе си, докато той нежно прокарваше ръце надолу по тялото й, по гърдите й, през корема. Той се зарови между бузите на задника й, изучавайки извивките, а след това се потопи между бедрата й, за да прокара пръсти по интимните й части.

Дъхът й излезе със свистене и тя усети, че се навлажнява. Томас плъзна два пръста дълбоко в нея и в същото време притисна тялото си в нейното. Зъбите му захапаха врата й, карайки я да настръхне.

Може би нямаше да е толкова зле да е заключена в стаята на Томас за нощта.

— Изабел — промърмори той, устните му оставиха леки целувки по кожата й, когато проговори. — Прости ми. Не искам да те изгубя и никога не съм искал да те нараня. Ти стана много важна за мен.

Както и той за нея.

С всеки изминал момент тази истина ставаше все по-категорична в сърцето и ума й. Томас бе мъж, заради когото да остане. На този етап всичко това бе страхотно, но беше ли такова и повдигането на въпроса? Как можеше да признае чувствата си към Томас сега, когато демонът имаше планове за тялото и душата й?

Времето за това бе отдавна минало, изчезнало с посещението на демона посред нощ.

— Спри да мислиш — изръмжа Томас и впи зъби в рамото й достатъчно силно, че да привлече вниманието й.

Тя ахна от изненада и силно удоволствие от собственическото ухапване. Пръстите й се свиха в юмрук върху стената пред нея и тялото й реагира, влагалището й стана хлъзгаво и топло.

Все още хапейки рамото й, той плъзна коляно между бедрата й и я принуди да ги разтвори. След това мушна пениса си до отвора на влагалището й и бавно вкара главичката. Ръцете му откриха гърдите й и ги обхванаха, докато проникваше бавно в нея инч след прекрасен инч.

Дъхът на Изабел излезе на кратки, тежки задъхвания, когато тялото й се разтегна, за да се приспособи към него. Удоволствието от това да го има в себе си я изпълни. Тогава той започна тласъците и удоволствието стана по-наситено. Той дразнеше зърната й, подръпвайки и търкайки ги между възглавничките на пръстите си, докато пенисът му проникваше навътре и навън от нея.

Самата мисъл за това как изглеждат я възбуди до нивото на оргазъм — лицето й, притиснато към стената, твърдото, страхотно тяло на Томас, движещо се зад нея, извиващият му се задник, докато проникваше дълбоко в нея и големите му ръце, собственически контролиращи гърдите й.

Първите вълни на оргазма се надигнаха по гръбнака и нервните й окончания. Томас го усети, плъзна ръка надолу по корема й и между бедрата й, за да помилва клитора й. Оргазмът й избухна, стремителен и непреодолим. Гърбът й се изви, когато я заля, карайки вагината й да пулсира около движещия му се пенис.

Докато последните остатъци от екстаза все още я държаха, Томас я обърна с лице към него. Изражението й бе похотливо и задоволено, тя го знаеше — разтворени устни, наполовина спуснати клепачи. Искаше още от него. Изражението на Томас бе сериозно, почти строго.

Той обхвана бузите й с ръце и се взря в очите й.

— Изабел. — Беше само една дума, но изглежда в нея имаше изключително много емоции.

Тя покри ръцете му със собствените си и се забори с премахването на първоначалното си желание да отхвърли тази емоция, да избяга. Теб също те е грижа за него. Позволи му да се случи.

Поне за сега можеше да му позволи да се случи.

Томас плъзна дланта си от талията към бедрото й и уви крака й около кръста си. След това отново проникна в нея. Очите на Изабел се разшириха, когато той влезе достатъчно бавно, че всеки инч от пениса му да се регистрира като десятка по скалата на удоволствието. После снижи скоростта на тласъците си дори още повече. През цялото време погледът му интимно държеше нейния, докато накрая не свърши дълбоко в нея.

След като всичко свърши, те останаха неподвижни, дишайки тежко, с все още съединени тазове, а погледите им бяха заключени един с друг. За Изабел връзката бе много дълбока. Този дълбок душевен съюз я ужасяваше до мозъка на костите. Този път страхът й не бе заради самата връзка… а защото можеше да я загуби.

Тя имаше демон по петите си.

Томас я придърпа към себе си за момент и отидоха в леглото. Той я задържа близо до себе си, милвайки ръцете и гърба й дълго, докато, въпреки безпокойството й, сънят я надви.

Когато Изабел се събуди й отне момент, за да си спомни къде се намира. Отвори очи за сутрешните слънчеви лъчи, процеждащи се през прозрачните пердета, покриващи прозореца в спалнята на Томас. Чувстваше тялото си уморено и я болеше по начин, който означаваше, че предната нощ е била любена добре. Беше хубаво чувство. Изпъна се като котка, усещайки Томас да се размърдва от другата й страна.

Ръката му се озова около талията й той я придърпа към себе си, заравяйки лице в косата й и вдишвайки.

— Мммм, по-добре е да се събуждам с теб в леглото си. Това исках.

Тя се сгуши в него и се усмихна. За момент се престори, че нищо не лежи между тях. Никакъв демон. Никакви отговорности към никой друг. Никакво робство на собствените й страхове. За момент се престори, че може да остане с него, че той я обича и че тя го обича… и че може да остане.

Изабел се обърна и притисна плътно голото си тяло в неговото, обвивайки с ръце талията му. Той направи същото, задържайки я до себе си. Харесваше й да бъде държана до Томас Монахан.

След известно време, неспособна да се въздържи, тя прокара длани по тялото му, наслаждавайки се на мощното извиване на мускулите му, далечният глух шум от магията му и усещането от дългата му, копринена коса. Със стон, той я преобърна под себе си, разтваряйки бедрата й и плъзгайки главичката на пениса се в нея.

Дъхът й секна от естествения, прост начин, по който го направи. Сякаш бяха орисани да бъдат заедно. Той склони уста към нейната и я целуна нежно. В някакъв момент бяха преминали от чукане към секс и от там към правене на любов. Промяната бе плавна. Дъхът на Изабел излезе от нея с дълга, бавна въздишка, когато най-сетне прекъснаха целувката.

Той задържа погледа й и завъртя ханша си напред, плъзгайки в нея още един прекрасен инч. Главичката на пениса му уцели някакво сладко местенце в нея, което накара страстта да препусне по вените й и тази странна мъгла от желание да се установи над ума й.

— Сигурен ли си, че никога не използваш магия върху жените си, Томас? — Думите й излязоха изпълнени със сексуална нужда, натежели и колебливи.

— С теб не съм. Нито веднъж. Не бих го направил, освен ако не е уговорено предварително.

Бе чувала, че някои от по-могъщите земни магьосници могат да използват магия по време на секс, макар че умението бе рядко явление. Земните магьосници, които притежаваха тази способност, бяха търсени любовници. Имаше някои хора, които се пристрастяваха към силата.

— Значи го можеш?

Хълбоците му се заклатиха напред и назад във възбуждащи, приятни, малки промушвания във вагината й.

— Разбира се. Искаш ли да ти покажа?

— Любопитна съм.

— Сложи ръка на татуировката ми.

Чувствайки се така сякаш костите й са направени от топъл мед, тя плъзна ръка към татуировката му и притисна длан върху нея. Тя пулсираше с магията му и кожата й изтръпна в отговор. Магията се усили, понасяйки се по ръката й и към тялото й. Опияняваща мъгла се установи над ума й и ръката й падна встрани.

Томас завъртя ханша си така, че пенисът му да проникне възможно най-дълбоко в нея. Дълъг, бавен оргазъм обзе тялото й веднага. Гъделичкаше я и я възбуждаше, докато Томас я обладаваше.

Тогава то избухна в нея и се задържа, изтезавайки тялото й със спазми на удоволствие. Беше достатъчно, за да я накара почти да се побърка, достатъчно, за да я накара да извика от силата му. Продължаваше и продължаваше.

Той се изпразни в нея с тих стон, последван от името й върху устните му.

— Пресвета… — въздъхна Изабел в извивката на врата му. — Напълно ме обезсили с магията си.

Той повдигна глава и я погледна.

— Хареса ли ти?

— Един продължителен, непрекъснат оргазъм? — Тя изсумтя. — Мразя го. — Тялото й още трепереше от него, нервните й окончания пламтяха. Чувстваше се почти опиянена, опиянена от секс. — Виждам как някой може да се пристрасти към това и все пак…

— Какво?

— Беше твърде много, твърде силно. Беше прекрасно, но искам да се фокусирам върху теб, не само върху собственото си удоволствие. Искам да почувствам как пенисът ти се движи в мен, ароматът ти, плъзгането на кожата ти върху моята. Когато ми даваш един продължителен, непрекъснат оргазъм, хубав като този, не мога да се насладя на останалото, на всички мои любими неща.

Той се засмя, тих, копринен звук, който тя обичаше, и се претърколи настрана, повличайки я със себе си и притискайки я към тялото си.

— Ти си невероятна, Изабел.

Тя въздъхна и промърмори с престорена арогантност:

— Всички така ми казват.

— Радвам се, че остана с мен през нощта. От много време исках да се събудя до теб.

Тя подуши шията му и целуна топлата от съня кожа.

— Не че имах особен избор.

— Вярно.

— Но и аз се радвам, че съм тук. — Тя въздъхна и се опита да не мисли за демона и се провали. — Та какъв е планът за днес?

— Обичайният. По-късно, когато слънцето залезе, ще го преследваме. Ще вземем всичките си събрани сведения и ще претърсим местата, където знаем, че е ходил. На този етап това е всичко, което можем да направим.

— Мразя просто да си чакам.

— Правим всичко възможно. Ангажирал съм няколкото въздушни магьосници в Сборището да сканират за всеки слух относно присъствието му, всички водни и земни магьосници използват уменията си, за да го засекат. Докато не получим пробив, това е най-добрият ни план за действие, тъй като няма как да предвидим коя ще е следващата му набелязана жертва.

— Мика откри ли нещо друго в текстовете?

Томас рязко се изправи до седнало положение.

Изабел се повдигна на лакти.

— Какво има?

Той прокара ръка през косата си, бицепсът му се изви. Тъмни кичури бяха уловени между пръстите му. Томас се обърна към нея.

— Забравих да ти кажа снощи. Щом стигнахме в стаята ми…

— Бяхме заети. Какво е открил?

— Мика претърсваше текстовете за всякаква следа от демонски заклинания, които отварят портали. Докато ти беше навън с Адам, той най-накрая откри нещо. Има няколко начина да се направи, всички зависят от вида на кървавата магия, която използва Бойл. Заклинанията работят като секретни брави. Демонът поема и задържа енергийните магии на магьосниците, доста подобно на начина, по който земните магьосници поемат и задържат заклинания. Всеки магьосник трябва да има определен магически характер и трябва да бъдат убити по определен ред и в определени моменти. Ако демонът вземе точните магьосници в точните моменти, това отключва портала.

Изабел седна изправена, придърпвайки чаршафа около себе си.

— Магически характер?

— Доколкото Мика може да каже, това означава, че магьосниците трябва да притежават определен вид магия и определено ниво на сила. Модели за силата на всички магьосници, регистрирани в Сборището, са били документирани.

Тя прокара ръка през оплетената си от спането коса, мислейки.

— Можеш ли да вземеш всички файлове за магьосниците, които демонът е убил?

— Да… защо?

Имам работа за вършене преди теб. Това бе казал Бойл в библиотеката. Това означаваше ли други магьосници за убиване, преди да дойде за нея?

— Искам да видя дали има модел.

Той поклати глава.

— Дори и да можехме да открием модел, съмнявам се да можем да предвидим следващия магьосник, след когото ще тръгне. Има твърде много магьосници със сходни силови модели, за да бъде информацията използваема. Мика вече помисли за това. Не бихме могли да стесним кръга достатъчно, за да бъде от полза.

— Може би не, но все пак искам да проверя. Колкото повече информация имаме, толкова по-добре.

— Съгласен съм. — Той целуна рамото й. — Ще накарам Мика да го прегледа.

— Благодаря ти.

Той я дари с още една бавна целувка, докато прокарваше длан надолу по ръката й и върху откритата й гърда, където бе отметнала одеялата. Изабел затвори очи. Тялото й, дори след толкова много скорошно еротично внимание, реагира.

Той придърпа долната й устна между зъбите си.

— Време е за душ.

Тя се ухили.

— Ами ако искам да си взема душ в собствената си баня?

— Не можеш да си тръгнеш докато не оближа стичащите се по това страхотно тяло капчици. След това ще те пусна.

Изабел не можа да намери пролука в плана.

16

Томас наблюдаваше как Изабел преглежда архивите за четирите жертви на демона, косата й бе като ягодово-руса завеса около наведената й глава и езикът й се подаваше леко между зъбите й, докато тя се концентрираше. Досега се бе държала делово за цялото нещо, дори имайки предвид, че архивите за сестра й бяха в същата купчина, която проучваше.

Той и Изабел бяха прекарали цялата сутрин заедно с Мика, проучвайки всяка частица информация, която имаха в множеството документи за четирите жертви. За щастие всички жертви имаха подробни досиета в Сборището. В противен случай никакъв анализ не би бил възможен.

Мика бе въвел данните в софтуерната програма, която развиваше, за да търси модели, но анализът щеше да отнеме известно време. Суетеше се около числата и трябваше да пипва тук-там наскоро създадения софтуер, за да прекара информацията през различни серии от алгоритми или за каквото там си дрънкаше. Братовчед му се бе хвърлил с душа и сърце в проекта.

Някой почука на вратата. Томас извика да влезе и Адам пъхна глава вътре.

— Няма да повярвате на това. — Погледът му се прехвърли на Изабел.

Тя погледна към Адам и се намръщи.

— Какво?

Мика не отразяваше нищо и никой, освен клавиатурата и примигващия компютърен екран пред него. Не спря да пише.

— Майка ти се казва Каталина, нали? — попита Адам.

Намръщването й се задълбочи.

— Да… защо?

— Тя е тук.

Изабел премигна веднъж и замръзна на мястото си.

— В Сборището?

— Да. Пита за теб.

— Страхотно. Точно когато мислиш, че нещата няма как да станат по-зле, Каталина се появява. — Тя отблъсна стола си от бюрото, изправи се и въздъхна тежко. — Къде е тя?

— Настанихме я в гостната на втория етаж.

— Благодаря, Адам.

— Тя е, ъ, интересна.

— Интересна, да. Това е една дума от около пет хиляди, с които можеш да опишеш майка ми. Всичките са лоши.

— Ще дойда с теб — намеси се Томас.

Тя му хвърли поглед.

— Моля. Може да бъдеш рефер в борбата, ако ме вбеси.

— Разбира се.

Те излязоха през вратата, оставяйки Мика дълбоко заровен в анализа си. Доколкото Томас познаваше братовчед си, той щеше да остане буден цяла нощ, работейки с числа и пренареждайки входящата информация. Вероятно дори нямаше да забележи, че са си тръгнали през следващия час.

Адам прекоси фоайето и отвори входната врата.

— До после. Излизам да се видя с Ейми.

— Ейми! Какво стана с Елизабет? — Тя махна с ръка, пресичайки отговора на Адам. — Както и да е. Не искам да знам.

Адам само се ухили, поклати глава и затвори вратата зад себе си.

— О, Богиньо, не искам да правя това — промърмори тя, докато изкачваха стълбите към втория етаж. — Какво, по дяволите, прави тук?

Томас остави ръката си да се плъзне по парапета.

— Може би е тук заради теб.

Изабел изсумтя.

— Това е оптимистично. Явно никога не си срещал майка ми.

Прекосиха коридора към стаята, която използваха да приемат гостуващи магьосници от други Сборища или членове на Съвета. Тя постоя за момент пред вратата, сякаш събираше сили, след това влезе в стаята, а Томас я последва.

Слаба, лъскава блондинка с изпънат гръб сякаш е глътнала бастун се изправи от канапето във винен цвят, където бе стояла. Тя се обърна към тях, погледът й премина от него и се фиксира върху дъщеря й. Разбиране се появи върху поразително красивото й лице за момент преди надменната гордост да вземе връх.

Беше срещал Каталина Новак веднъж преди години, на вечеря в Сборището. Тя все още изглеждаше същата, висока метър и седемдесет жена, която би изглеждала на годините си, ако не беше чудото на модерната пластична хирургия. Каталина бе изхарчила доста и за това. Минаваше за четиридесетгодишна, докато досиетата й я определяха по-скоро около петдесет и пет. Боядисана в скъпо меднорусо коса висеше към раменете й, обрамчвайки лице с едва забележими бръчици. Беше лице, по което повечето мъже биха си паднали. Беше лице, по което много мъже си бяха падали. Каталина Новак бе натрупала състояние, примамвайки богати мъже. Два пъти е била вдовица на богати, възрастни мъже и се е развеждала веднъж с петролен магнат, който е трябвало да настоява за предбрачен договор.

Шокира го да види очите на Изабел да гледат от това лице с издути от колаген устни и изкуствено изваяни вежди.

Бяха ли очите на Каталина единственото оригинално нещо, останало от първоначалния й вид?

— Майко. — Гласът на Изабел би могъл да замрази топките на снежен човек.

— Изабел. — Тя направи крачка напред и спря близо до ръба на стъклена масичка за кафе. — Дойдох веднага щом разбрах.

— Пропусна погребението й.

Каталина отправи поглед към пода.

— Мъж на име Мика ме издири в Рим и ми изпрати съобщение. Дойдох възможно най-бързо.

Изабел стисна устни.

— Радвам се, че някой е успял да те открие. Нямах представа от къде да почна търсенето. Оставих съобщения при всички мъже, с които успях да си спомня, че си имала… нещо общо.

— Съжалявам, че не дойдох по-рано. — Каталина вдигна очи към Изабел, но изглежда бе неспособна да задържи погледа й.

— Така ли? Наистина ли, майко? Не само пропусна погребението й, ти пропусна целия й живот. Изненадана съм, че дори си направи труда да дойдеш.

— Толкова лошо мнение ли имаш за мен?

Изабел го обмисли за момент.

— Да.

Тя се обърна и дари Томас със смразяващ поглед.

— Господин Монахан, моля да извините дъщеря ми и опакото й държание. Това е стар проблем помежду ни. Мрази ме, защото не бях обичайната перфектна майка. Дадох й всичко, от което имаше нужда, но…

Изабел изсумтя.

Каталина върна смразяващия си поглед обратно върху дъщеря си.

— Всичко, от което имаше нужда, и въпреки това…

Томас се намеси, макар да знаеше, че не трябва.

— Може би децата се нуждаят от нещо повече от материални неща, Каталина. Може би понякога се нуждаят от родител, понякога се нуждаят от привързаност и обич. — Не беше негова работа, но беше твърде загрижен за Изабел, за да си държи устата затворена.

Погледът на Изабел се стрелна към лицето му и се задържа там за момент. След това го дари с усмивка, която накара сърцето му едновременно да се свие и стопли.

Каталина пребледня и отмести поглед. Вероятно не й харесваше да бъде упреквана от главата на Сборището. Каталина бе невероятно класосъзнателен тип личност, а той представляваше самата глава на класата.

— Защо дойде, майко? — попита Изабел.

Каталина най-сетне вдигна поглед към лицето на Изабел.

— Дойдох да те видя, Изабел. Исках да видя дали се държиш.

Изабел направи крачка към майка си и спря.

— Сериозно? — Надежда и предпазливост се съдържаха в тази единствена дума.

— Недей да звучиш толкова изненадана. Знаеш, че ме е грижа за теб. — Думите звучаха искрено, но бяха произнесени непохватно.

Томас наблюдава как Изабел смени позата си и се намръщи, несигурна как да реагира на признанието на майка си.

— Знам, че направих грешки, Изабел. — Каталина направи няколко крачки към дъщеря си. — Може би правех само грешки. Една от причините, заради които дойдох, е да видя дали има начин да оправим нещата помежду ни.

Изабел поклати глава.

— Мисля, че получавам главоболие. Да не би адът да е замръзнал?

— Изабел… — поде Каталина.

Тя вдигна ръка.

— Можем да се заемем с всичко това след минутка. Каква е другата причина, заради която дойде?

— Да видя дали има нещо, което се предполага, че трябва да направя след смъртта на Анджела. — Възрастната жена отмести поглед.

— Не знам за какво говориш. Погребението беше преди месеци. Анджела, това, което остана от нея, е в земята. Срещнах се с адвоката и всичките й дела са уредени.

Каталина вдигна поглед от обувките си.

Изабел рязко си пое въздух.

— О. Тук си заради завещанието, нали? — Тя кимна. — Естествено, че си тук заради това. Толкова съм глупава.

Каталина вирна брадичка.

— Това не е главната причина за идването ми. Исках да те видя, да видя как се справяш с всичко. Дойдох заради теб, Изабел.

Още преди Каталина да довърши последното си изречение, Изабел се обърна и обви ръце около гърдите си.

— Завещанието бе прочетено, майко. Не си спомената вътре. Няма нищо за теб.

Каталина поклати глава.

— Това е невъзможно. Анджела имаше бижута, диаманти. Веднъж каза, че ако тя…

Изабел се нахвърли срещу Каталина.

— За теб няма нищо в завещанието на Анджела. Тя остави всичко на мен, дори диамантените бижута. Не нося бижута, така че планирам да ги дам всичките за благотворителност. Виждаш ли, майко, изминала си целия този път за нищо.

— Изабел, ще задържиш тези диаманти в семейството! Чу ли ме? Няма да ти позволя да дадеш тези Хенри Уинстън за благотворителност!

— Какво семейство, майко? Това, което имаме, не е семейство! Дори не използвай тази дума, когато говориш за отношенията ни. — Тя присви очи. — И не ми казвай нито дума повече за тези диаманти. — Изабел се завъртя, напусна стаята и трясна вратата зад себе си.

Каталина остана замръзнала на място, втренчена във вратата.

— Дъщеря ми винаги е била буйна, господин Монахан. Винаги е била… избухлива.

На Томас му отне момент, за да отговори.

— Харесвам я точно такава.

— Не мина толкова добре, колкото се надявах. Не знам какво не ми е наред. — Перфектното лице на Каталина се сбръчка за момент, преди да възвърне хладнокръвието си. — Искам да имаме взаимоотношения. Обичам я, знаеш.

— Това не е нещо, което да ми казваш, Каталина.

Тя обърна погледа си към него и той още веднъж остана шокиран от очите на Изабел, взиращи се от лицето й.

— С нея си по романтичен начин, нали?

— Да.

— Знаеш, че няма да остане с теб. Тя никога не остава. Изабел прилича на мен по това. Тя е пътешественичка. Изабел може и да ме мрази, но в това отношение си приличаме. Дори когато беше дете й харесваше, когато ги местех между настойници и държави.

— Толкова ли си сигурна за това?

Тя облиза устни и отмести поглед.

— Не бях създадена за майчинство.

— Тогава защо си имала деца?

Тя сви рамене.

— Така се случи. Знаеш ли, че Анджела има… — тя преглътна с усилие — … имаше различен баща от този на Изабел?

— Да, предполагах.

— И двата пъти беше случайно. Никога не съм имала намерение да имам деца. Вероятно щеше да е по-добре, ако нямах.

— Напълно не съм съгласен. Светът щеше да страда от липсата на Изабел и Анджела.

Усмивка трепна на устните й.

— Без моя помощ и двете се справиха добре. Особено Анджела. Все още не знам как се случи. Трябва да е било от гена на баща й. Изабел е…

— Идеална. Изабел е идеална всякак.

Каталина наклони безупречното си лице към него. Уязвимост превзе изражението й за момент.

— Още ли има клаустрофобия?

Вина изпълни стомаха му като олово. Когато Изабел разкри страха си от затворени помещения, след като той я бе затворил в такова, той се бе почувствал толкова зле, че щеше да стори всичко, за да й се реваншира.

— Да.

— Има този страх заради мен, защото я оставих с някой, който ги малтретираше.

— Какво? — Гняв се разпали. — Малтретирал ги е? За какво говориш?

Тя се извърна от него, показвайки му изпънатия си гръб, и отстъпи с няколко крачки.

— Веднъж или дваж прекарваха време с хора, с които не трябваше. — Тя сви рамо. — Може би по-често от това. Изабел бе буйна, винаги непослушна. Веднъж, когато бе на шест, един от настойниците й я заключи в килер за четири дни. Без храна, без вода, без светлина. Свърши в болницата, щеше да умре от дехидратация, ако Анджела не бе изливала вода в пролуката под вратата. Затова Изабел има клаустрофобия. Имаше и повтарящи се кошмари.

Четири дни. Била е само на шест годинки.

Гневът, разгорял се в кръвта му, започна да ври. Направи крачка към жената пред себе си и стисна юмруци толкова силно, че вероятно си разкървави дланите с нокти.

— Защо ми казваш това?

Тя се обърна към него със скръб в очите си.

— Защото някой, който е загрижен за Изабел, трябва да знае.

Томас затвори очи, за да не трябва да гледа жената, която бе причинила толкова болка на Изабел.

— Ще те помоля да си тръгнеш, Каталина. — Думите излязоха по-твърдо, отколкото възнамеряваше.

— Да, време е. С удоволствие ще го направя, след като се провалих така с Изабел. — Тя направи пауза. — Къде е погребана Анджела? — Думите излязоха едва прошепнати.

— Гробището „Гроувленд“.

— Благодаря.

Томас се заслуша в тракането на обувките на Каталина по пода и лекото затваряне на вратата зад нея. Той постоя известно време така, объркан.

Каталина обичаше Изабел, макар и по озадачаващ начин, който той не можеше да разбере. Каталина беше твърде егоистична и егоцентрична, за да бъде свястна майка, въпреки че го знаеше и се чувстваше виновна за това. Беше ясно, че съжалява за начина, по който е позволила да бъдат отгледани дъщерите й и за това, което им се бе случило под чужди грижи…

Един от настойниците бе заключил Изабел в килер за четири дни.

Томас се опита да открие в сърцето си някакво състрадание към Каталина, някакъв начин да оправи връзката с оцелялата й дъщеря, който тя бе твърде нескопосана да открие сама… и да постигне. Точно сега изпитваше само суха ярост към Каталина. Може би по-късно щеше да изпита нещо различно.

В момента Томас искаше само Изабел да бъде в ръцете му. Искаше само невъзможното — да върне времето назад и да отстрани болката й, да й даде детство като това, което той бе имал. Такова, в което тя да е в безопасност, обичана и закриляна.

Той се обърна на пета, търсейки вратата и жената, в която се бе влюбил.

Изабел стоеше на един от многото мостове в оранжерията на Сборището, наблюдавайки как градинарите се грижат за растенията и цветята, които растяха в изобилие. Това бе първото място, за което си помисли, когато остави майка си, тихо, спокойно място, където да бъде насаме с мислите си.

И тук имаше вода. Звукът от малкото поточе, бълбукащо весело под моста, на който стоеше, я успокояваше. Тя се концентрира върху течението, потока на водата около скали и по камъчета, заливани от езерцето, в което плуваха. Изабел свърза съзнанието си с него за момент и цялото й останало напрежение се оттече.

Водата минаваше по пътя с най-малко съпротива.

За част от секундата, когато за пръв път видя Каталина, тя сериозно се зачуди дали майка й не е дошла, защото скърби за Анджела. Вероятно майка й бе пътувала до Чикаго, защото я бе грижа, че една от дъщерите й е починала. Може би дори Каталина бе дошла заради останалата й дъщеря, Изабел. Малкото момиченце в нея, което все още копнееше за обичта на майка си, бе изпитало прилив на сдържано щастие. Този единствен миг на надежда правеше осъзнаването, че Каталина бе дошла само заради завещанието, толкова по-съкрушително.

Изабел затвори очи. Не можеше да отрече, че има част от нея, която все още копнее майка й да бъде майка. Очевидно това никога нямаше да се случи. Трябваше да спре да мечтае за това.

Изабел усети Томас зад себе си много преди да чуе стъпките му по моста или да почувства широката му, топла ръка на рамото си. Тя затвори очи и въздъхна. Как бе възможно присъствието му да прави всичко да изглежда по-добре?

Тя не бе някоя глупава жена, чиито проблеми се разрешаваха от мъжко докосване, но може би за това всички говореха, пееха и пишеха книги — любов? Най-малката вероятност бе това да е магията на близки взаимоотношения.

Томас масажира раменете й, силните му пръсти търсеха и отпускаха всички възли и напрежение, които имаше. Изабел отвори очи и остави усмивка да заиграе на устните й. Каквото и да беше, беше хубаво.

Той се приведе и прошепна в ухото й:

— Добре ли си?

Тя поклати глава.

— Не съвсем, но сега съм по-добре.

— Майка ти е очарователна. Мисля, че някой психиатър би си прекарал добре с нея.

Тя изсумтя.

— Тя не е наистина моя майка. Тя просто е жената, която ме е родила. — Въпреки това Изабел не искаше да вярва в това. Усещаше думите твърде груби в устата си.

Томас я придърпа назад към себе си и я обви с ръце. Тя се намести срещу гърдите му, вдишвайки аромата му и наслаждавайки се на топлината на тялото му.

— Мисля, че Каталина започва да разбира какво е пропуснала от теб и Анджела.

Сълзи опариха очите й.

— Мислиш ли, че е способна на това? Наистина?

Томас замълча за дълго.

— Да.

Ридание от скръб заклокочи някъде дълбоко в нея, като торбичка с тъга, която е била съхранявана дълбоко в душата й и изведнъж е била отворена.

— Липсва ми сестра ми, Томас.

Не бе плакала нито веднъж, след като бе открила Анджела, не и наистина, но сега изглежда всички сълзи, които бе събирала, се изляха като порой.

Томас я смъкна долу на моста и седна, държейки я в скута си, и го остави да се случва. Издаваше й нежни звуци и прокарваше пръсти през косата й, изглежда разбирайки добре, колкото нея самата, че тя има нужда от това отпускане.

Спомени заляха ума й. Как играят на джакове[14] с Анджела на предните стъпала от червеникавокафяв пясъчник във временното им жилище в Чикаго. Как тичат надолу към езерото във Франция, където гледаха как другите деца си правят състезание с играчки лодки. Изабел си спомни първата си среща и как по-голямата й сестра й бе дала малко съвети, базирани на собствения й опит. Бе й помогнала да оправи косата си и после стоя с нея, когато се прибра плачейки, понеже момчето не се бе оказало такова, каквото се бе надявала.

Боже и Богиньо, Анджела й липсваше.

Изабел плака докато очите й не пресъхнаха, грима й го нямаше, носът й течеше и главата й туптеше. Въпреки всичко това, накрая се чувстваше по-добре от много време насам. Чувстваше се изпразнена от тежестта, която носеше от смъртта на сестра си.

Когато следобедът премина в здрач и малките светлини, осветяващи алеите в оранжерията, постепенно станаха по-ярки, Изабел отпусна глава върху рамото на Томас и въздъхна.

— Унищожих ризата ти. Спиралата ми е размазана навсякъде по нея.

— И без друго не я харесвах. — Тихият му глас избуботи през нея, едновременно груб и копринен.

Изведнъж на Изабел й се прииска да е в леглото с него, мечтаеше за плъзгането на кожата му по нейната, на устните му върху устата й и цялата тази прекрасна коса да преминава по тялото й.

Но трябваше да почака. Здрачът бе паднал и имаха демон за залавяне.

— Наистина ли мислиш, че е възможно майка ми да съжалява?

Той помилва косата й.

— Вярвам, че сега съжалява, Изабел. Просто няма никаква представа как да компенсира.

— А може би е твърде късно.

— Да, а може би е твърде късно. Трябва заедно да минете през това. — Той направи пауза. — Тя спомена, че понякога е оставяла теб и сестра ти при хора, които не са се отнасяли добре с вас. Това вярно ли е?

Изабел застина до него.

— Не се случваше толкова често. Беше два пъти… Никой от тях не беше за особено дълго. Но веднъж плати на онази жена, Мари, да ни гледа за известно време. Живееше в Марсилия. Както и да е, бях малко дете, винаги се забърквах в неприятности. Шамарите никога не са ме притеснявали като метод за дисциплина. Затова един ден… вече дори не помня какво направих… на Мари й омръзна от мен и ме заключи в килера. — Тя преглътна с усилие, все още бе способна да почувства натиска на тъмнината като физическо присъствие и пресъхването на гърлото й от липсата на вода. — И останах там четири дни.

Томас затегна ръцете си около нея.

— Анджела опитваше и опитваше да го отвори, но не успяваше. Остана с мен през цялото време, опитваше се да набута храна и вода през малката цепнатина под вратата.

— Каталина каза, че заради това имаш клаустрофобия и си имала повтарящи се кошмари.

— Да, вярно е.

— Какво направи майка ти, когато разбра какво се е случило?

Тя сви рамене.

— Премести ни другаде. Този път отидохме да живеем при нея и тръпката за месеца, Фредерик, в Швейцария за известно време. — Тя въздъхна. — Както и да е, това е стара история. Не можеш да промениш миналото. Вече рядко имам кошмари и клаустрофобията е много по-добре, отколкото беше някога.

Изабел вдигна глава, знаейки, че вероятно изглежда ужасно — без грим, със следи от сълзи по лицето — и бе щастлива заради слабата светлина в оранжерията, макар че се чувстваше удобно с Томас, дори и да не приличаше на нищо.

— Е, кога тръгваме?

— Да тръгваме?

Тя избърса бузите си.

— Кога отиваме да правим обиколките за Бойл?

Лицето му се стегна.

— Не искам да отиваш тази вечер.

Мамка му. Съсипвайки доброто настроение, Изабел се оттласна от него и се изправи.

— Наистина не ми пука какво искаш, Томас.

Томас се изправи.

— Отивам с Адам и Мика. Искам да останеш тук с Джак Макалистър. Инструктиран е да те пази от Бойл, ако отново се появи тук.

Изабел се вгледа в него за момент, стиснала зъби. Трябваше насила да изкара думите през сключената си челюст.

— Мога да се грижа за себе си. Просто защото ме чукаш, не ти дава правото да ми казваш какво да правя. — Тя се обърна на пета и се отдалечи.

Направи пет крачки, преди заповедният му глас да изпълни въздуха.

— Като глава на Сборището, на което си подчинена в момента, ти нареждам да останеш тази нощ. Това няма нищо общо с факта, че те чукам.

— Глупости, Томас.

Изабел призова магията си, усещайки я да пърха живо в центъра на гърдите си и да се разпростира надолу по ръцете й. Протегна се към близкия поток и манипулира молекулите да изпълнят заповедта й. Плясък и серия ругатни достигнаха до ушите й. Изабел дори не спря.

17

Томас си облече сухи дрехи. Сега той носеше чифт дънки, толкова широки, колкото да може да се движи с тях, кожени ботуши и тъмен пуловер. Прибран в ножница на гърба му имаше меч, а дълго черно палто го покриваше. Беше топло навън и той се почувства глупаво да го носи, но това беше единственият начин острието да остане скрито.

По-лошото, основано на опита, който Изабел имаше с демона в библиотеката, беше възможно остриетата изобщо да не проработят. Така или иначе, медта все още беше тяхното най-добро — и единствено — оръжие срещу Бойл.

Изабел слезе по стълбите. Тя носеше изтъркани дънки, черни ботуши, черен пуловер… и упорито стискаше зъби. Очевидно възнамеряваше да ги придружи.

Очевидно беше сбъркала.

Той знаеше, че ако демонът искаше, можеше да намери Изабел навсякъде и по всяко време. Стените на Сборището не бяха защита. Възможността да изненадат демона по някое време, докато през нощта проучват района, беше по-голяма, отколкото демонът да се завърне в Сборището.

Поне Томас така смяташе.

Той просто искаше — нуждаеше се — да направи всичко възможно, за да запази Изабел в безопасност и това беше най-добрия начин, който знаеше.

— Ти няма да дойдеш — каза той категорично, когато тя стигна края на стълбите. Мика и Адам все още не се бяха появили.

Изабел си отвори устата, за да отговори, но някой звънна на защитната врата на Сборището, прекъсвайки я. Дъглас, магьосникът, който се занимаваше с къщата, се показа през вратата, но Томас му помаха да се прибере и отиде до входното командно табло и натисна „Разговор“.

На видео монитора, който показваше предната част на портала, се появи образа на Каталина. Тя беше седнала в черна кола със сгъваем покрив.

— Господин Монахан? Тук съм да видя Изабел.

Томас погледна към Изабел, която за две секунди се промени от инатлива гаднярка към уязвима.

Тя обви ръце около себе си.

— Ако става въпрос за бижута, не я пускай вътре.

— Не е за бижута — отговори веднага Каталина. — Става въпрос за мен и Изабел. — Тя сви устни. — Лично е.

Томас отново погледна към Изабел. Тя само кимна веднъж, бавно.

— Сигурна ли си? — попита Томас.

Тя отново кимна.

— Мътните да го вземат, да.

Томас натисна бутона за отваряне на портите на Сборището и гледаше Каталина да влиза. После направи няколко крачки към Изабел, задържайки несигурния й поглед, докато Адам влизаше през една от вратите, отвеждайки от предверието. Томас спря.

— Имам предчувствие за довечера — съобщи Адам, вървейки срещу тях, като нави ръкавите на тъмносинята си блуза. — Мисля, че тази вечер… — Той спря рязко. — Какво не е наред?

— Нищо — отговори Изабел, прекъсвайки погледа на Томас, за да погледне към Адам. — Всичко е наред. Томас не иска да дойда, и сега, удобно, не мога да отида.

Тя се обърна и тръгна нагоре по стълбите.

— Ако обичаш, може ли да кажеш на Каталина да дойде при мен горе? — Тя спря и погледна Томас, лицето й помръкна. — И, моля те, бъди внимателен. Аз също имам предчувствие за довечера.

„Ред Рок“ беше бар в покрайнините на Чикаго, притежаван от магьосница и покровителстван от същата. Също така бе едно от трите често посещавани от магьосници водоема, където Бойл беше виждан да се размотава. Томас имаше затруднения да си представи демона докато пие студена бира, но очевидно сега се наслаждаваше на някоя от време на време.

Или може би се наслаждаваше на магьосниците.

Адам влезе в бара след Томас и веднага се отправи да поръча голяма чаша „Абсолют“. Не можеше да го вини. Това беше последната спирка след дълга вечер на задънени улици. На Томас му беше писнало от задънени улици и от действане на сляпо. Ако имаше едно нещо в живота, което го подлудяваше, това беше невъзможността му да контролира ситуациите. Особено ситуации, които поставяха в риск хора, за които го бе грижа.

Татуировката на гърба му потрепна от големия запас магия, с която я бе налял. Томас искаше битка, искаше нещо, каквото и да е, с Бойл. Цялото му тяло потръпна от порива да се бие.

Той огледа помещението, спирайки погледа си поред върху всеки от посетителите в задименото, слабо осветено място. Имаше няколко магьосника, но тази вечер заведението беше пълно предимно с не-магьосници. Той отново не видя Бойл.

— Мамка му — промърмори изпод носа си.

Всяка нощ, в която не намираха демона, беше поредната, в която магьосник можеше да бъде убит.

Мика сложи ръка на рамото му.

— Да си вземем питие.

Той прокара ръка по измореното си лице.

— Звучи ми добре.

На бара Адам сваляше привлекателна брюнетка, чиито придружител Томас беше видял да изчезва в тоалетната преди няколко секунди. Тя беше земна магьосница със слаби способности, ако Томас преценяше правилно.

Томас се плъзна на стола до него — мечовете, които носеха, не бяха достатъчно дълги, за да пречат на сядането, — поръча си бърбън и се опита да игнорира ниския, похотлив смях на жената, която Адам беше зает да ласкае.

Томас извади мобилния от джоба си и се втренчи в него за момент, обмисляйки дали трябва да се обади на Изабел или не. Чудеше се как е минало с майка й. Инстинктивната му реакция, когато видя Каталина на монитора, беше да я заключи извън земите на Сборището, но колкото и защитнически настроен към Изабел да се чувстваше, не му влизаше в работата да се бърка в семейния й живот.

Той се втренчи още веднъж в телефона си и после го затвори. Беше 2 часа сутринта. Изабел вероятно беше в леглото сега. Джак беше инструктиран да стои в дневната, докато той се върне. Томас можеше само да си представя колко доволна би трябвало да се чувства Изабел да чуе тези заповеди.

Въпреки че не му влизаше в работата да се бърка в семейния живот на Изабел, като глава на Сборището определено му влизаше в работата да се меси във въпроси, засягащи безопасността й. Изабел просто трябваше да свикне с това.

Ако я чукаше, това само увеличаваше заинтересоваността му.

Ако я обичаше, това го правеше задължително.

А той започваше да обича Изабел. Нейният хаос беше добро противопоставяне на неговия контрол. Той никога не осъзнаваше колко много се нуждаеше от сила като нея в живота си, докато тя не се появи в него.

Барманът сложи бърбъна и питието на Мика пред тях. Томас надигна чашата си и отпи голяма глътка от второкачествения алкохол, наслаждавайки се на задоволяващото парене в гърлото му.

— Изглеждаш изморен, шефе — каза Мика.

— Не спя добре. Не мога да си почина от чудене кога ще ни се обадят отново заради касапница с магьосници.

Мика изсумтя.

— Бих си помислил, че не си спал по други причини. Причини с Изабел.

— Това също. — Томас сви рамо. — Това е просто нещо. Изабел ще продължи напред щом това свърши. — Независимо дали той го искаше или не.

— Мислиш ли?

Той завъртя кехлибарения алкохол в чашата си.

— Знам го. Всичко, което трябва да направиш, е да погледнеш в досиетата й. Тя е пътешественик. Не завързва приятелства.

Без значение колко много искаше тя да го направи, Томас предпочиташе истината. А тя беше, че Изабел беше повредена преди много време. Може би беше прекалено наранена за любовта, която той започваше да изпитва към нея.

Мика мълчеше за момент, преди да отговори:

— Хората се променят.

Приятелят на брюнетката се върна от тоалетната. Той също беше магьосник на земята с ограничена сила. Томас слушаше настъпващата кратка, запалена от ревност кавга между него, брюнетката и Адам, а после видя мъжа да дърпа жената от бара.

— Не и повечето хора — отговори Томас.

Адам се обърна към тях с доволен поглед. Той се ухили.

— Взех й номера.

— Точен пример. — Томас се втренчи в редицата бутилки пред тях и отпи отново.

Мика изсумтя.

— Не ти ли писна да разрушаваш връзки, Адам?

— Не мисля така за тях. Не мога да разруша връзка, която не е била предопределено да бъде разрушена така или иначе. — Адам забърса капка влага от чашата си. — Което, по мое мнение, представлява горе-долу всички.

Мика избута настрани чашата си.

— По дяволите, вие двамата дяволски ме депресирате тази вечер.

Томас погледна към него.

— Това е, защото е адски депресираща вечер.

— Ще пия за това. — Адам вдигна чашата си.

Томас извади няколко банкноти от портфейла си и ги хвърли на бара.

— Привършвайте, момчета. Искам да се връщам обратно в Сборището.

— Обратно при Изабел, имаш предвид — каза Адам, точно преди да пресуши чашата си.

— Да, обратно при Изабел.

Той и Мика изпиха питиетата си. Платиха си сметката и се отправиха навън към колата, паркирана на самотно място в почти празния паркинг. Над главите им, пълната луна осветяваше пътя им към паркинга. Чакъл скърцаше под обувките им.

Когато Томас отключи вратите с дистанционното, той чу тих стон, идващ някъде около сградата.

— Какво, по дяволите? — прошепна Адам.

Смръщвайки вежди, Томас прибра ключовете си в джоба и тръгна да заобикаля сградата, вървейки по трева и стъпвайки по боклук, докато следеше тихия звук. Адам и Мика стояха зад него.

Зад бара имаше паркинг за служители. Там бяха паркирани три коли и имаше контейнер близо до задния изход. Треви растяха през напуканата настилка. Храсти и малки дървета растяха по периферията.

Те спряха на ъгъла на сградата и чакаха, докато още един тих стон не отекна в нощния въздух. Идваше иззад контейнера.

Томас се обърна и показа на Адам и Мика да отидат от другата страна на контейнера. Тримата се приближиха. Томас не беше извадил меча си все още. Можеше да бъде всичко от проститутка или друга незаконна връзка, през грабеж, до…

— Демон — промърмори той.

Той можеше да го помирише — тази особена, суха миризма на пръст, която не беше съвсем от тази земя. Вероятно не беше от Земята, а от Юдай. Хващайки погледа на Адам, Томас се пресегна над главата си, хвана дръжката на меча си и бавно го извади.

Стонът прозвуча отново. Томас и Адам свиха зад ъглите на контейнера по едно и също време, предпазливо, с мечовете, готови да бъдат размахани. Брюнетката от бара лежеше сгърчена на земята в поза ембрион. Демонът не се виждаше, но миризмата му се носеше във въздуха. Мъжът, който беше с жената в бара, също липсваше.

Адам изтича към жената, коленичи и сложи меча си на земята до рамото й.

— Сюзън? Чуваш ли ме?

Жената изстена отново и сложи ръка на главата си.

Томас се сниши до земята от другата страна на жената. Кръв белязваше бузата й и беше опръскала ризата й. Томас предположи, че носът й може да е счупен.

— Сюзън, къде е приятелят ти? Къде е мъжът, с когото беше тук?

Тя се обърна по гръб, трепвайки.

— Джейк?

— Да, Джейк. Къде е той?

Тя изстена отново и Адам я придърпа в скута си.

— Имаше… мъж… едър мъж. Поне си мисля, че беше мъж. Не изглеждаше като човек, но не го усетих като магьосник. Удари ме и се сби с Джейк. — Тя преглътна трудно. — Джейк загуби. Мъжът го повлече.

— В коя посока мъжът заведе Джейк?

Сюзън вдигна трепереща ръка. Тя посочи към обрасла линия с растителност, която обграждаше малка група дървета около паркинга за служители.

— Там. Той го завлече там.

Томас стана и взе меча си.

— Мика, окажи на жената медицинска помощ. Адам, ела с мен.

Томас и Адам поеха към мястото, което тя посочи, газейки внимателно през обраслата с трева площ. Храсти дърпаха дрехите му и пълзящи растения се опитваха да го спънат. Томас сега не улавяше миризмата на демона и не чуваше нищо — никакво боричкане. Бяха ли закъснели?

Те си проправиха път през сечището и се оказаха зад фабрика. Чуха нежното бръмчене на вентилационна система.

На близо можеха да видят стар модел „Харли“, паркиран в друг парцел, метал и хром проблясваха на лунната светлина. Виждайки го по едно и също време, той и Адам тръгнаха към него. Бойл беше дошъл да хване доста голям магьосник, но демонът не е имал нужда от физически средства да изведе Джейк от тук. Може да е дошъл с мотора си, но вероятно е планирал да мине през портал с уловената плячка. Мика намери абзац в текстовете, където се казваше, че е възможно Бойл да направи това.

Размазано петно от движение се зададе към тях, отляво на Томас. Двамата се завъртяха към него и нещо удари Адам по лицето. Каквото и да беше, движеше се прекалено бързо, за да може Томас да го проследи. Адам изсумтя и падна.

После нищо. Тишина, освен дрезгавото дишане на Адам и тихите проклятия, произнесени от мястото, където лежеше проснат на земята.

— Добре ли си? — каза Томас, правейки предпазлив кръг с меча в ръката си. Миризмата на демон сега изпълваше малкото сечище, в което стояха.

— Не, мътните да го вземат. Това е глупав въпрос — изръмжа Адам, но въпреки това се изправи на краката си.

Размазаното петно се зададе отново, този път право към Томас. Той замахна с меча си и удари въздуха. Тогава тежък юмрук удари главата му и беше негов ред да целуне земята.

На Томас му причерня за момент от силата на удара, но после бързо се изтласка на крака, знаейки, че нямат много време. Демонът сега просто си играеше с тях и нямаше да отнеме много време докато стане сериозен. Гадене премина през стомаха му докато се поклащаше нестабилно, болка пулсираше през главата и раменете му.

Да си играеш с демони изобщо не беше забавно.

Той и Адам размениха погледи и застанаха в готовност на лунната светлина, и двамата леко олюлявайки се. Кръв се процеди в окото на Томас, парейки.

Тишина.

Спокойствие.

Отдясно на Томас дойде още едно петно от движение. С цялата си воля, той се концентрира върху движението и пресметна размаха на меча си. Острието се заби в плът и Бойл изрева. Юмрукът на демона дойде отново, удряйки неочаквано Томас. Мечът излетя от хватката му и се приземи в близкия храст.

Когато Бойл вдигна отново ръката си, Томас улови магията си. Сила премина през гърдите му и надолу по ръката му. Той я насочи към земята под краката на Бойл, карайки я да тътне и да се тресе.

Бойл, изваден от равновесие, се препъна назад. Адам веднага пристъпи напред, замахвайки с меча си към демона, който в последния момент избегна удара. Острието изсвистя във въздуха на инч от гърлото на демона.

Томас се пресегна за изгубеното си оръжие. Когато ръката му хвана дръжката, той чу предупреждението на Адам: „Внимавай!“, претърколи се и видя Бойл, вдигнал голям клон, възнамерявайки да го промуши с края му като бонбон на лагерен огън. Краят на клона се заби в земята, където само преди секунда беше Томас.

Той използва възможността да замахне с меча към коленете на Бойл, но демонът успя да издърпа клона и блокира замаха му. Острието заседна в дървото като Ескалибур в камъка. Томас и Бойл издърпаха оръжията си едновременно, за да ги освободят. Дървото и острието се разделиха. Томас се претърколи, докато демона се обърна и бе атакуван от Адам.

Той се изтласка на крака и видя легнала по очи фигура в храстите. Джейк. Томас не можеше да каже дали все още беше жив или не.

Томас се обърна и изкрещя:

— Какво искаш от тях? — Ярост и раздразнение направиха думите да отекват грубо и кърваво в нощния въздух, изкарани от гърлото му със свирепа сила.

Точно тогава Адам заби меча в крака на демона. Бойл изкрещя от болка и удари Адам толкова силно, че той излетя назад, удари земята и лежеше неподвижно. Леден страх сви стомаха на Томас. Искаше да се добере до него, но в момента много ядосан демон блокираше пътя му.

Бойл се обърна, извади меча от крака си и го захвърли.

— Искам да си отида вкъщи!

Той направи няколко заплашителни стъпки към Томас. Кожата на демона сега имаше неестествен червеникав оттенък. Очите му избледняха до обсидианово и гримасата на демона разкри неестествени остри зъби.

Според Мика, тези телесни промени означаваха, че демонът е в убийствена ярост. Забавно.

— Просто искам да отида вкъщи, аемон — повтори Бойл.

— Значи използваш магьосниците, за да отвориш портал между Земята и Юдай? Това ли правиш?

— Развеселен съм от връзката, която имаш с водната магьосница, но твоето невежество ме дразни.

Томас заобиколи демона предпазливо, държеше мечът здраво в хватката си. Наистина не харесваше каквито и да е думи, идващи от устата на демон, които касаят Изабел.

— Щом съм толкова невеж, защо не ме образоваш?

— Твоето образование не е моя грижа, аемон. Само ме бавиш.

— Наистина? Бързаш ли? — Той спря за момент и после каза грубо: — Кажи ми как го правиш, Бойл.

— Почти е готово. Имам да направя още само два ключа и приключвам. Това не те засяга и нямам какво да кажа. Остави ме намира. Остави ме да си отида вкъщи.

— Много ме касае! Ти убиваш хората ми! — Гърлото на Томас се раздразни повече от викането и яростта, отколкото от боя, който беше отнесъл. Яростта от това, че не може да спре демона, изпълни всяка молекула от тялото му.

— Твоите хора, моите хора. Всички сме еднакви. Искам да си отида вкъщи. Спри да се опитваш да ми попречиш. Когато си отида, избиването ще спре.

— Наистина ли сме свързани, Бойл? — настоя той. — Магьосниците потомци ли са на демоните?

— Да. Ние сме род.

Томас се опита да промуши Бойл, горчива киселина дразнеше стомаха му и изгаряше гърлото му. Демонът пристъпи наляво, но Томас предвиди хода му и завъртя острието да го прегради. То го промуши дълбоко.

Раната пушеше и кожата се обели, точно както първия път, когато Изабел използва ножа си. Бойл изстена от болка и първите капки от киселинната му кръв започнаха да капят.

Томас имаше само момент да обмисли защо този удар от меденото острие причини реакцията, а другите не, вероятно защото острието се заби дълбоко. Крещейки в агония, Бойл замахна с тежкия клон като с бейзболна бухалка и удари Томас в гръдния кош.

Хоумрън.

Дъхът на Томас излезе от дробовете му, докато болка експлодира през тялото му. Краката му се отделиха от земята, приземявайки се на една страна, главата му силно се удари в земята. Зрението му се замъгли и въздухът му секна, в един момент виждаше демона, а в другия — не.

Томас мислеше за Изабел, нерационално — лицето й, усещането на дъха й върху гърлото му, аромата на кожата й. Боже и Богиньо, искаше Изабел сега.

Всичко, което имаше, беше тъмнина.

18

— Какво, по дяволите, се случи? — Изабел тичаше надолу по стъпалата на Сборището, а босите й крака шляпаха по настилката.

Порив на студен утринен вятър духна под тениската и шортите, които носеше за спане, след като Джак Макалистър й беше детегледач… и понеже не искаше да влиза в бой с мечове гола, ако демонът се появеше посред нощ. Би било неприятно.

Някои от по-силните магьосници на Сборището помагаха на Адам и Томас, и двамата очевидно ранени, да влязат в къщата. Другите носеха висок мъж в безсъзнание, когото Изабел не можа да разпознае.

По дяволите, искаше да е сърдита на Томас, задето беше принудил Джак да остане при нея, но вместо това се боеше за него. И Томас, и Адам бяха с разкъсани дрехи. Кръв и мръсотия набраздяваха лицата и яките на ризите им. Синини разцъфваха навсякъде по двамата, а устната на Адам бе разцепена. Томас вървеше с отчетливо куцукане, подкрепян от едната страна от братовчед си Мика.

— Какво, по дяволите, се случи? — отново настоя да разбере тя, когато достигна пъстрата група.

— Не е ли очевидно? — отвърна й Мика. — Срещнали са демона и той е победил.

— Демонът не победи — каза Адам, сливайки думите. — Демонът не ни уби. Демонът изостави жертвата си. Значи… не е победил. — Той се заклатушка напред и едва не заби лицето си в стълбите — допълнително нараняване, от което нямаше нужда — преди двамата магьосника, които му помагаха да върви, да успеят да го хванат. — Обаче ни срита задниците.

— Жертва? — Думата я спря насред крачката й.

Томас улови погледа на Изабел. Сега тя видя, че и неговата устна бе разцепена. Кръв покриваше дясната страна на лицето му.

— Демонът не взе Джейк, така че не е победил.

— Какво? Кой, по дяволите, е Джейк?

Томас посочи с глава към мъжа в безсъзнание, когото тъкмо вкарваха през входната врата на Сборището.

— Изабел, запознай се с Джейк. Джейк, Изабел. — Неразцепената част от устата му се изви нагоре в усмивка, преди той да трепне и да я свали. — Не мисля, че точно сега ще ти каже „здрасти“.

Тя се намръщи.

— Чудно. Дадоха ли ти обезболяващи или нещо подобно?

Той направи гримаса, но Изабел беше доста убедена, че се е опитал да се ухили.

— Липсваше ми.

Тя погледна към Мика.

— Сериозно, дадохте ли му обезболяващи?

Томас направи гримаса отново.

— Ще ти кажа всичко, Изабел. Остани с мен, докато доктор Оливър ме закърпи.

Изабел ги последва в къщата и надолу по коридора към кабинета на доктор Оливър. Влязоха в голямата чакалня след Адам. Доктор Оливър и медицинската й сестра имаха процъфтяващ бизнес в Сборището напоследък.

Джейк, полувечерята на Бойл, бе натикан върху носилка в една от уединените стаи за изследвания.

— Той ще се оправи ли? — тя попита Мика, наблюдавайки как вратата се затваря след тях.

Мика сви рамене.

— Мисля, че само е бил нокаутиран, но е твърде рано да се каже. Докторката трябва да го прегледа.

Томас отхвърли опита на Мика да го поведе към стаята за изследвания и се свлече в един от столовете от плюш в бургундско в чакалнята. Адам бе изчезнал в една от другите стаи, вероятно за да изчака докторката като Томас. Очевидно първо трябваше да се справи с Джейк. Неговите наранявания бяха най-лоши.

Сестрата приближи Томас, но той й махна да си върви.

— Добре съм, първо виж Адам. — Звучеше кисело. Сестрата кимна и се отдалечи.

— Томас… — възрази Изабел. Не й изглеждаше добре, покрит с кръв, потреперващ от болка, наранен и куцащ.

Той вдигна ръка.

— Наистина, Изабел. Добре съм. Нямам нищо счупено… поне не мисля.

— Страхотно. Не мислиш. Инат — промърмори тя, поклати глава и се предаде. — Разкажи ми за този Джейк и как е станал жертва на Бойл.

Томас се намести по-удобно, опитвайки се да не удря крака си. Мика бе заел близкия стол.

— Отидохме в „Ред Рок“. Беше последната ни спирка за вечерта.

— Всички мислехме, че преследването на Бойл се е провалило… отново — добави Мика.

— Но, когато си тръгвахме, чухме звуци, идващи иззад сградата. Когато заобиколихме, за да проучим, там имаше жена, пребита почти до несвяст. Познахме я от бара, но тя бе с мъж…

Изабел спря да гризе нокътя на палеца си, за да попита:

— Джейк?

— Да. Можехме да подушим, че демонът е бил там. Тази проклета воня на предизвикваща гадене, обгорена другоземна пръст се носеше във въздуха. Така че, когато тя посочи близките дървета, тръгнахме натам.

— Останах назад, за да помогна на жената, по заповед на Томас — прекъсна го Мика. — Адам и Томас отидоха.

Томас се намести отново и затвори очи за момент. Изабел се пребори с импулса да повика сестрата.

— Сбихме се с демона. Срита ни задниците, но успях добре да го ударя с меча си — удар, който предизвика алергичната реакция или каквото е там. Накара го да си тръгне незабавно… без Джейк. Може би съм го съсякъл толкова дълбоко, че каквото и да си е правил, за да развие резистентност към медта, не можа да проработи. Не знам.

Изабел кимна.

— Значи мислиш, че демонът е чакал в засада Джейк за следваща жертва, а вие сте попречили на отвличането?

Томас кимна.

— Така мисля.

Тя хвърли поглед към Мика.

— Значи, след като си свършил да помагаш на ранената жена, се върна и ги намери?

Мика кимна.

— Обадих се на Сборището и те дойдоха веднага.

Изабел се извърна, думите на Бойл отекваха в главата й. Ще дойда за теб, когато съм готов. Имам работа за вършене преди теб. Колко други бяха на ред преди нея? Кога Бойл щеше да дойде за нея?

— Изабел, добре ли си?

Тя се обърна, за да види загриженото изражение на Томас.

— Писна ми от това, писна ми да съм на една крачка след Бойл.

Той потърка лицето си с ръка. Томас изглеждаше изтощен и тя знаеше, че е от нещо повече от обикновена липса на сън или от настоящото му физическо състояние.

— И на мен също, Изабел. Ако не бяхме открили Бойл тогава, Джейк щеше да е следващата жертва.

Изабел обви ръце около себе си.

— А кой знае дали демонът вече не е намерил заместник. — Тя преглътна. — Може би двама.

Челюстта на Томас се раздвижи, докато най-вероятно стискаше зъби.

— Знам. Губи се блясъкът от отмъкването на жертвата на Бойл тази вечер.

И тримата потънаха в мълчание. В другата стая можеха да чуят как докторката и помощниците й работят върху Джейк. Бързи, превъзбудени гласове, бипкащи машини, влачещи се крака.

Очевидно Джейк беше по-зле отколкото мислеше Мика.

— По дяволите. Трябва да се махна от тук. — Томас се оттласна от стола върху наранения си крак и трепна. — Умирам от глад. Да отиваме да си намерим нещо за ядене.

Изабел ахна.

— Какво? Трябва да те види доктор.

Мика въздъхна, звучейки раздразнено.

— Не ставай тъп, шефе. Окървави цялото място и окото ти е почти затворено от подуването.

Томас докосна челото си.

— Кървенето спря, а нараняванията ми не са толкова лоши, колкото на Джейк или на Адам. Както и да е, ще е заета още известно време. Мога да хапна набързо и да се върна, преди да е дошъл моят ред.

— Оставаш тук. Нека ти донеса нещо, Томас. — Изабел тръгна към вратата, но той улови китката й в желязната си хватка.

— Отиваме заедно. Писна ми да гледам грозната мутра на Мика. Това е първото проклето нещо, което видях, когато дойдох в съзнание. Всичко това само с бърбън в стомаха ми. Достатъчно е да…

— Хей, хей! — възрази Мика с вдигната ръка. — Стига толкова. Заминавай. Ще кажа на докторката, че ще се върнеш скоро и да се заеме с Адам преди това.

— Благодаря, братовчеде. — Томас отвърна с гримаса-която-трябваше-да-е-усмивка и тръгна към вратата. — Знаеш, че само се шегувах отчасти, нали?

— Отчасти. Да, схванах. Усещам любовта, наистина. — Той направи пауза и хвърли поглед към Изабел. — Знаеш, че трябва да обвиня теб за това.

Изабел повдигна вежди.

— Какво имаш предвид?

— Той никога не ме „хранеше“ преди ти да дойдеш.

— Хайде. — Томас я повлече към вратата, куцайки. — На път съм да припадна от глад.

— Или от кръвозагуба — промърмори тя, следвайки го навън.

Отидоха в кухнята, където Томас влачеше ударения си крак наоколо, пълнейки чиния с остатъци и пълнейки чаша червено вино. Сложи две вилици и седна на стола до Изабел.

— Та, как мина с майка ти? — Томас взе вилица и я заби в някакви претоплени кашнати домати.

Изабел сви рамене.

— Беше странно. Въобще не беше наперена. Беше…

— Разкаяна?

Тя отново сви рамене, спокойно взимайки вилицата от него, вземайки хапка и подавайки му я отново.

— Предполагам. Както казах, странно.

Той отпи от виното.

— И?

Тя въздъхна.

— Не съм готова бързо да й простя задето ни подхвърляше наоколо сякаш не ни е искала, когато с Анджела бяхме деца. Не съм готова да й простя за много неща.

— Не бих и очаквал да бъдеш.

Тя взе винената чаша от ръката му, когато той я остави на масата, върховете на пръстите им се докоснаха, и отпи. Изучава го за момент над ръба на чашата.

— Но има част от мен, която иска да види докъде ще стигне.

— Радвам се, Изабел. — Той измъкна чаша вино от пръстите й и отпи.

— Ще обядвам с нея следващата седмица. Само това мога да направя на този етап. Но мисля, че беше прав.

Той й подаде пълна с храна вилица и тя я лапна.

— За кое?

Изабел сдъвка и преглътна, след това взе вилицата и предложи хапка на Томас, която той прие.

— За това, че съжалява. Във всеки случай ще видим какво ще стане.

Томас придърпа стола й по-близо до себе си и я целуна по слепоочието.

Тя изви глава и целуна устните му — страната, която бе най-малко наранена.

— Миришеш на кал, кръв и демон.

— И ме боли навсякъде.

— Тогава ми кажи повече за това, което се е случило, преди да завлека задника ти обратно при доктор Оливър.

На Томас му трябваше секунда, за да отговори.

— Бойл ми каза, че иска само да се прибере у дома. Имаше копнеж в гласа му, когато говореше за това.

Тя изви лице нагоре.

— Копнеж? Наистина ли мислиш, че демоните копнеят?

Той обхвана глава, прокара ръка по измореното си на вид лице.

— Не знам.

— Защо изобщо Бойл ще иска да си ходи у дома? Не е ли затворен като престъпник в неговия свят? Човек би си помислил, че ще го затворят отново, ако се върне. Би си помислил, че той го знае.

— Да. Кой може да разбере какво би си помислил Бойл? Може би си мисли, че ще успее да избегне тази съдба, когато се добере до там. Или може би мрази това място толкова много, че би рискувал всичко, за да се прибере у дома.

Тя стана сериозна.

— Чудя се какво ли прави в момента.

Ръката му се стегна около нея и той остави вилицата си.

— Да, прав си — промърмори тя. — Нека не се чудим.

— Нека не се. Чуденето уби апетита ми. — Той избута чинията си. — Съжалявам, че бях такъв задник относно оставането ти в Сборището.

Раздразнението й, потиснато от скорошните събития, пламна.

— Съжаляваш? Моля те, Томас, ти си абсолютна откачалка на тема контрол. Нуждата ти да защитаваш околните е достойна за възхищение, но…

Той се обърна и обхвана бузите й с ръце.

— Тези, на които държа.

— Какво?

— Каза, че имам нужда да защитавам околните. Категорията всъщност е доста стеснена, Изабел. Освен това не е нужда, а е мания.

Тя се опита да задържи гнева си, наистина се опита, но погледът в очите му — поне в едното му здраво око — говореше за истинността на думите му. Да защитава хората бе призванието на Томас. Устата й се изви, когато се усмихна насила. Тя отправи поглед през кухнята.

— За целта трябва да се виждаш с някого.

Той пусна ръце от лицето й.

— Може би.

Томас взе чашата с вино и отпи. Изабел отново я взе от пръстите му, без дори да го обмисли, вдигна ръба до устните си и отпи. Начинът, по който седяха толкова близо един до друг, споделяйки храна и вино, бе сякаш бяха двойка.

Сякаш бяха влюбени.

Боже и Богиньо, тя не можеше да го направи. Бойл идваше за нея. Освен ако не откриеше начин да спре демона, когато нейният ред дойдеше, тя щеше да умре. Не можеше да си позволи да се сближи с Томас повече, отколкото вече се бе сближила, едновременно за негово и за нейно добро. Всичко друго би било жестоко.

Тя се поколеба, снишавайки чашата от устата си, след това я остави настрана и се отмести леко от Томас.

— Мислех, след като всичко това свърши, да пробвам Азия за няколко години. — Опита се да звучи небрежно, но гласът й излезе напрегнат.

Нещо мрачно проблесна в очите му. Той отмести поглед, а когато го върна обратно върху нея имаше мек, учтив интерес на лицето му — неискрен. Тя можеше да усети недоволството и гнева, които се излъчваха от него.

— Азия? Сериозно? Къде по-точно? Азия е обширно място.

Тя махна с ръка презрително.

— Мислех, че може да започна от Япония и да си проправя път.

— А ако те помоля да останеш?

Изабел въздъхна и погледна към вратата.

— Нищо ли не научи за мен, Томас? Не съм от тези, които остават.

Той отмести ръката си от талията й и стана. Тъга се надигаше в нея задето бе загубила топлината на тялото му и заради болката в очите му.

— Трябва да се връщам. Идваш ли? Не искам да оставаш сама тук.

Изабел го наблюдава как се запрепъва към вратата, а после и отвъд нея. Тя стисна ръба на масата, принуждавайки се да не хукне след него и да му каже, че ако на света има мъж, заради когото би се установила на едно място, то това е той. Въпреки глупавото му закрилничество. Въпреки проблемите му с контрола.

Тя се изправи, за да го последва бавно, принуждавайки се да не хукне след него и да му каже за Бойл и ситуацията, в която я бе поставил демонът: нейният живот в замяна на този на друга магьосница. Изабел искаше — нуждаеше се — от подкрепата и съвета му. Но не можеше да го направи, без значение колко силно го искаше. Томас щеше да се опита и щеше да я защити от Бойл на всяка цена, а демонът вече й бе казал, че ще убие Томас, ако застане на пътя му. Изабел не можеше да му позволи да рискува живота си, защото знаеше, че се бе влюбила в него.

Този път тя щеше да е тази, която да го защитава.

Томас се събуди от разрошващи косата му пръсти и сладкият аромат и топлина от женски дъх върху бузата му. Клепачите му се повдигнаха, за да види, че Изабел се е покатерила на леглото при него.

Тя нямаше намерение да остава. На него му се искаше да се нарита, задето си бе позволил да се надява.

Тя се бе появила на вратата му само минути, след като се бе прибрал, казвайки, че иска да спи в стаята за гости. Късмет бе, че беше дошла сама. Физически, той не се чувстваше способен да я довлече, макар че би го направил. Томас бе отворил вратата и я бе пуснал вътре, но не бе казал много, защото все още го болеше и бе бесен, задето бе показала ясно, че го използва само за секс.

Можеше да й даде секс, но Томас подозираше, че тя иска — нуждае се — от другите неща, които можеше да й даде.

Просто беше твърде уплашена, за да ги вземе.

Той се премести, обви ръце около нея и се обърна настрани. Чаршафите се оплетоха между него и дългото й, слабо — голо — тяло, когато я придърпа под себе си. Изабел бе само временно допълнение към живота му, мимолетен шепот, преходен и невъзможно да бъде задържан.

Но проклет да бъде, ако не се опита и не я задържи по някакъв начин.

Томас плъзна здравото си коляно между бедрата й и трепна, когато другото му коляно изпротестира заради тежестта, която оставяше върху него.

Хладната й ръка се плъзна нагоре по рамото му.

— Докторката ми каза, че си си изкълчил коляното. Обещавам да бъда нежна с теб. — Тя прехапа долната си устна. — Имам нужда да те докосвам тази нощ.

Той насила разтвори бедрата й и притисна дължината на пениса си към топлината й, карайки я да изстене. Единственото нещо, което ги разделяше, бе чаршафът и той бързо го накара да изчезне.

— Нежност е последното нещо, което искам от теб.

Тя се усмихна и вдигна крак, за да прокара пета по прасеца и задната част на бедрото му.

— Значи спиш гол.

Той повдигна вежда.

— Би ли предпочела пижама?

Тя облиза долната си устна.

— Само ако може да я сваля от теб. Харесвам те доста повече без дрехи. — Тя се протегна и проследи ръба на превръзката, която покриваше челото му. — Но може би идването ми тук не беше добра идея.

— Защо си тук така или иначе? Пак ли ме използваш само за секс?

Тя стисна устни.

— Имаш ли проблем с това?

— Аз съм мъж. Наистина ли мислиш така?

Изабел се засмя нежно и се изтласка към него. Той го позволи, оставяйки я да го повали по гръб, така че да може да го яхне. Топлината от влагалището й дразнеше пениса му.

Погледът й го изучаваше за момент.

— Обичам мързеливия израз на лицето ти, точно преди да правим секс. Обичам извиването на мускулите в ръцете и гърдите ти, когато ме докосваш. Обичам… — Тя възпря края на изречението си и се взря в него за момент, преди да отмести поглед.

— Засрами ли се? Ти?

Изабел наведе глава и прокара устни по неговите. Томас сви ръка на тила й и притисна устата й към своята, така че да може да разтвори устните й и лениво да потърка езика й със своя. Тя въздъхна и отвърна на целувката му, прониквайки с език в устата му по-агресивно.

Ще те задържа, Изабел. Просто още не го знаеш.

19

Изабел прекъсна целувката и се придвижи надолу по гърлото му, целувайки, хапейки и ближейки. Проправи си път надолу по гърдите му, топлите й, влажни устни изследваха всеки инч от кожата му. Когато достигна корема му, тя прокара езика си надолу по плътта му, докато не достигна до пениса му. Изабел го дари с един-единствен свенлив поглед, а след това пое главичката на члена му в устата си. Всичките му нервни окончания се събудиха за живот. Томас отпусна глава назад и простена.

Той преплете пръсти в косата й и ги стисна в юмрук, възпирайки се от нежните тласъци в устата й. Способността й да го прави напълно безпомощен, само с движенията на езика си, винаги го изумяваше.

Тя се движеше над него, докато придърпваше дължината на пениса му в топлите, влажни недра на устата си и плъзгаше езика си нагоре и надолу. Косата й докосна бедрата му и го накара да подскочи. Топките му бяха готови да избухнат и удоволствие пропълзя през тялото му, но когато наближи кулминацията, той искаше да се зарови дълбоко във влагалището й, не в гърлото й. Искаше да почувства доказателството за удоволствието й да се движи около пениса му, преди да се случи.

— Изабел. — Излезе като агонизиращ стон.

Тя го игнорира, хвърляйки му един бърз поглед, а след това още веднъж засмука дължината му между устните си. Изабел завъртя езика си около чувствителната долна страна на главичката, докато го изкарваше. Очевидно бе решила да си свърши работата.

Томас се понесе към рая. Отмести я от себе си и се изви, приковавайки я с лицето надолу върху голямото си легло с едно плавно движение.

Изабел ахна в одеялата и матрака.

— Коляното ти!

Той се надвеси над нея и разтвори бедрата й.

— Едва го забелязвам. Ти си най-доброто обезболяващо. — Той прокара пръстите си по интимните й части и тя се размърда под него.

Изабел надигна ханша си, притискайки задник към члена му, и изви гладката извивка на гърба си. Слагайки ръка на извивката на хълбока й, той се наведе, за да ближе и хапе пътя си надолу по гръбнака й. Тя извъртя главата си настрана и той видя как езикът й се подаде, за да навлажни устните й, очите й се затвориха и дългите й, тъмни мигли се спуснаха върху поруменелите й от страст бузи.

Пръстите й се свиха в юмрук върху завивките от двете й страни и раздвижи ханша си, търсейки начин да плъзне пениса му в себе си. Томас плъзна ръка между корема й и матрака, търсейки и откривайки горещото местенце, където искаше да бъде докосната. Откривайки клитора й, той го потърка с показалеца си. Тя изстена и изпъшка в одеялата.

Тя се опита да се навдигне, но той я държеше прикована, докато я милваше бясно, но спря малко преди да я накара да свърши. След това плъзна два пръста във влажната й топлина и започна да помпа. Изабел движеше ханша си в синхрон с тласъците му, действие, което едва не го накара да загуби разсъдъка си.

Прегръщайки внезапната си и дива нужда да я има, Томас насила раздели бедрата й и сграбчи ханша й, издърпвайки я нагоре, за да я прониже с пениса си. С едно плавно движение, той постави главичката на члена си до отвора на влагалището й и тласна, вкарвайки го до основата в тази влажна топлина.

Тя изви гръб, сграбчвайки шепи от одеялата. Дъхът й излезе с пъшкане, а след това със стон.

В същото време Томас се отпусна върху гърба й и впи зъби в задната част на врата й, докато я обладаваше.

Изабел избухна в оргазъм под него, мускулите на влагалището й се свиваха и отпускаха около пениса му. Тя се запъхтя и замята, местейки се по движещия му се пенис. Томас се постара да не свършва. Искаше това да продължи.

Томас отметна глава назад, косата му се спусна около двама им, докато се движеше в нея по-силно и по-бързо. Вероятно изглеждаха като едно животно без начало и край, докато се движеха заедно върху леглото. Тя се притисна към него, подпирайки се на ръце и колене, така че да може да се притиска в него, посрещайки тласъците му в тялото си.

Томас остави ръката му да се заиграе с вече откритите й предни части, движейки се по корема й, дразнейки зърната й и обхващайки в шепи гърдите й.

— Свършвам отново — простена тя. Изабел потрепери под него, когато следващ оргазъм премина през нея. Този път и Томас се отпусна. Удоволствие избухна от дълбините му и се изля в нея.

Отпуснаха се преплетени върху матрака, всеки обвит в другия. Пенисът му излезе от тялото й, когато тя се премести и той усети загубата на връзката. Придърпа я към себе си и тя мушна глава под брадичката му.

— Няма да те оставя да си отидеш, Изабел — промърмори той срещу върха на главата й.

Тя застина до него.

— Ще ти се наложи. — Гласът й звучеше равен, безизразен.

Томас полежа неподвижно за момент, преди да отговори.

— Искам те и винаги получавам това, което искам.

Очакваше да се ядоса на арогантния му коментар… макар че мислеше всяка дума. Вместо това, тя се завъртя настрани и се засмя. Лениво взе кичур от косата му и я уви около пръста си.

— На света има бури, Томас. Понякога ни отвяват там, където не искаме да ходим.

— Какво трябва да означава това?

Тя сви рамене и разви кичура от косата му.

— Това, което искаш да значи. Как е коляното ти?

— Зверски боли. Това, което направихме, не беше предписано във физиотерапията ми. — Коляното му щеше да оздравее скоро така или иначе. Няколко сесии с огнените магьосници на Сборището щяха да го подобрят за няколко дни.

— Едно добро киснене в голяма вана вероятно ще го накара да се почувства по-добре.

— Това е намек, нали? Все още мириша на кал, кръв и демон, така ли?

Тя се подпря на лакти и се ухили.

— Е, да, но е вярно, че водата кара всичко да се чувства по-добре.

— Може би, но не искам да се мърдам.

Тя се изтърколи от леглото и той получи отлична гледка към хубавия й, сърцевиден задник, докато тя изчезваше в банята. След момент чу вода да пълни спа ваната му.

Той се навдигна на лакти точно навреме, за да види един от светлите крака на Изабел да изниква до рамката на вратата. Тя бавно прокара пета по дървото… а Томас беше станал и изчезнал от леглото за секунда, майната му на изкълченото коляно.

Щом го чу, че идва, Изабел скочи във водата, която бе напълнила с пяна за вана. Той зяпна планината от пяна с аромат на лавандула и роза. Миришеше така, сякаш дъгата бе повърнала.

— Къде, по дяволите, откри това нещо?

— Беше скрито в дъното на един от шкафовете ти.

Тя се изправи и Томас я обхвана с поглед — розови зърна надничаха от бялата пяна, балончета се плъзгаха надолу по краката й.

Премисляйки мнението си за благоуханната пяна, той закуцука към ваната.

— Благодаря на Бога и Богинята.

Изабел взе от Мика малка стъкленица с металическа субстанция и я задържа срещу светлината. Течността вътре изглеждаше като течно злато.

— Казваш, че е омагьосана мед?

Мика кимна и взе обратно шишенцето от нея. Той посочи към Томас, който стоеше наблизо с кръстосани на гърдите ръце.

— Томас и група от най-добрите земни магьосници на Сборището работиха върху специална комбинирана магия, която би задържала малко количество мед в течна форма. За съжаление не разполагаме с много.

Тя се обърна, за да се вгледа в Томас.

— Как можеш да го правиш?

Той разплете ръце.

— Не беше лесно. Единствената причина да успеем да го направим е, защото медта идва от медна руда и понякога образува кристални късове, като поначало и двете са част от Земята. Това го прави доста по-лесно за нас. Отне известно време, но успяхме да разработим земно заклинание, което я задържа втечнена в много ограничено количество.

— Значи се надявате, че, като влезе в кръвоносната система на Бойл, ще предизвика масивна реакция и ще го убие?

— Това е основният план — отвърна Мика. Той направи пауза и стисна устни. — Разбира се, може и да се окаже като пчела да ужили бик. Може само да го вбесим.

Изабел стисна устни, мислейки за малкото момиченце.

— Имам голямото желание да пробвам и да разбера. Какъв е методът за доставка?

Мика се обърна към масата, където лежаха различни инструменти.

— Както казах, нямаме много течна мед. — Той взе нещо, което приличаше на полуавтоматичен пистолет. — Имаме няколко от тези зашеметяващи пистолети, заредени с кухи патрони, пълни с нея. Това е.

Тя взе пистолета от него и го разгледа.

— Обясни ми защо не можем да направим още течна мед.

— Защото, за да направим заклинанието, се нуждаем от Франций[15] — отговори Томас.

Изабел повдигна вежда въпросително.

— И този Франций не може да дойде на купона за правене на заклинанието или какво?

Мика завъртя очи.

— Францият е много рядък природен елемент. Не е като да можеш да го поръчаш с казаните от Интернет.

— Добре, съжалявам, че не съм изкарвала шестици в часа по Франций. Просто се чудех дали ще има достатъчно, за да напълня спринцовка. — Тя задържа палеца и показалеца си близо един до друг. — Само малко?

Томас взе зашеметяващия пистолет от нея и го остави на масата.

— Да не планираш да се приближиш толкова до него? Защото идеята не ми харесва.

— Въпросът е, че… кой знае колко близо ще се озовем? Вече два пъти съм била по-близо до Бойл, отколкото ми се е искало. Може би, ако имаме спринцовки, би бил резервен план. Нещо малко за всеки случай.

Томас потърка брадичката си.

— Ще видя какво мога да направя. Не мисля, че ще можем да направим достатъчно за всички, но може би ще успея да направя достатъчно за теб. Все пак искам да носиш пистолет, освен спринцовката за спешни случаи.

— Благодаря ти.

Той задържа погледа й.

— Всичко, за да те опазя невредима.

Усмивка се разпростря върху устните й.

Мика издаде задавен звук.

— Махам се, преди да повърна. Така или иначе трябва да инструктирам Адам, Джак и останалите за новите оръжия.

Томас откъсна погледа си от нейния, за да погледне братовчед си.

— Довечера пак сме на лов. Среща при входната врата по здрач.

— Отивам. — Нямаше никаква течна мед в гласа на Изабел, когато го каза. Беше като солидна стомана.

Едрото тяло на Томас застина.

— Изабел. — Името й прозвуча като изплющяване на камшик.

— О-о. Изчезвам. — Мика събра няколко неща от масата и напусна стаята.

— Моля те, Томас, не искам да се караме. Знаеш, че ще трябва да ме завържеш, за да ми попречиш да отида, и колкото и да си мисля, че ще ти хареса — а може и на мен да ми хареса — не мисля, че ще го направиш. Просто се признай за победен.

Въздишайки, Томас прокара ръка през косата си.

— Факт е, че искам да те опазя в безопасност. Проблемът е, че вече не знам къде е безопасно, не и когато Бойл може да влиза и да излиза от Сборището, когато си поиска.

Аха! Победа! Тя се убеди, че гласът й ще е мек, когато отвърна:

— Именно, затова няма причина да се караш с мен, за да ме накараш да остана тук. Така само посяваш неразбирателство помежду ни.

Челюстта на Томас се сключи и той затвори очи за кратко.

— Ще направя още течна мед… ако мога. — Той се обърна и се отправи навън, все още куцайки.

Изабел го наблюдава как излиза, а усмивката избледня от устните й. Наистина го беше грижа за нея. За първи път в живота си тя започваше истинска връзка с някой друг освен със сестра си… и беше страхотно.

Колко жалко, че не можеше да продължи.

Томас се беше залепил за нея през цялата вечер.

Тя му се нахвърли, когато влязоха в петата си спирка, „Черният Котел“, известен нощен клуб за магьосници. Беше място, което мислеха, че Бойл може да посещава често.

— Виж, ако срещнем демона тази нощ, аз ще пазя теб. Ти си раненият. Моля те, отстъпи и ми остави малко пространство.

Джак, Адам, Тео, Мика и останалите магьосници в настоящото пътуващо парти — Томас беше изпратил няколко на проучване — бяха влезли в дълбините на клуба, изчезвайки в блъскащата се тълпа, състояща се предимно от магьосници. Натискът от емоция и магия правеше Изабел раздразнителна заради обстоятелствата и тя моментално съжали за резкия начин, по който му бе говорила.

Томас се обърна и надвисна над нея, лицето му беше засенчено в слабата, пулсираща светлина на мястото. Внезапно това лице, което тя познаваше толкова добре, изглеждаше опасно. Той сграбчи китките й и я избута назад, карайки другите покровители да се отместят от пътя им, докато тя не усети натиска на парапета срещу гърба си. Човекът обичаше да я хваща в капан срещу разни неща.

Той снижи устата си към нейната и дъхът му подразни устните й, стопляйки кожата й. Ръката му се премести в основата на гърба й, пъхайки се под плата на черната й тениска с V-образно деколте.

— Не. — Устните му се раздвижиха върху нейните, когато изръмжа думата. — Достатъчно ли ти е?

Ароматът му изпълни носа й, блокирайки леката миризма на пушек и немити тела в клуба и замествайки я с тази на Томас — сапун, цитрусов афтършейв и присъщият неописуем аромат на мъж.

Раздразнение премина през нея, силно и горещо, но бързо бе последвано от тотално желание. Никога през живота си не бе имала такава силна сексуална реакция към мъж, както към Томас. Беше заради феромоните или нещо подобно. Може би беше само силна похот.

Тя се навдигна на пръсти и притисна уста в неговата, разтваряйки устните му и вкарвайки езика си вътре. Изабел повече усети, отколкото чу, тътненето, което премина през тялото му. Той я притисна към гърдите си и тя стисна раменете му, докато той потопи устни в устата й, сякаш искаше да я погълне.

Хората около тях спряха да им обръщат внимание. Те изчезнаха, доколкото я засягаше. Вярно беше, че Томас я бе вбесил. Беше покровителствен до крайност. И все пак бе хубаво някой да е загрижен.

Той се премести, разкопча дънките й и плъзна ръка, за да помилва клитора й с пръст през материята на бикините й. Тя ахна срещу устата му и очите й се завъртяха назад към главата й при удоволствието, което премина през тялото й. Изабел раздвижи ханша си, търкайки се в ръката му за още по-силно усещане. Интимните й части се стоплиха.

Боже и Богиньо, сякаш бе навлязла в някаква животинска възбуда. Искаше само дънките и бикините й да ги няма, а дебелият му пенис да се движи дълбоко в нея. Може би тоалетната… където и да е…

— Имам нужда от теб — прошепна треперейки срещу устните му. По толкова много начини. Адски много искаше да му каже колко много.

— За какво имаш нужда от мен? Имаш нужда да те изчукам?

Тя прехапа долната си устна при подлите му думи. Те я възбуждаха почти толкова силно, колкото и бавното плъзгане на пръста му върху снопчето нерви между бедрата й. Бельото й беше мокро и клиторът й пулсираше, възбуден и набъбнал.

Не можеше да отговори. Имам нужда да правиш любов с мен. Имам нужда да ми кажеш, че те е грижа за мен. Просто имам нужда от теб, Томас.

— Имам нужда да усетя как свършваш, Изабел — изръмжа той. — Точно тук. Точно сега. — Той отмести ластика на бикините й настрана и прокара пръсти по голите й части.

Клепачите й се отвориха, за да види мъжът наблизо да се взира гладно в нея. Дали виждаше какво й прави Томас в момента? Как би могъл в това слабо осветление, сред тази блъсканица от хора, която правеше всеки анонимен? Тогава Томас пъхна пръсти в нея и всички тези грижи спряха да имат значение.

Той зарови лице в извивката на врата й, ближейки, целувайки и хапейки със зъби. Умът й се върна към начина, по който бе правил любов с нея предишната сутрин — как бе притиснал лицето й към леглото и я бе взел изотзад като диво животно. Как бе впил зъби в задната част на врата й, достатъчно силно, за да я накара да свърши.

Томас притисна длан към клитора й и прокара пръсти по G-точката й дълбоко в нея.

— Хайде, скъпа — изръмжа в ухото й, точно преди да придърпа меката част на ухото й между зъбите си.

Оргазмът премина през нея толкова бързо и толкова силно, че можа единствено да изхлипа от освобождаването. Усети прилив на влага между бедрата си, когато удоволствието се блъсна в нея, изтривайки и последните свързани мисли от ума й и карайки колената й да омекнат.

Томас я задържа права и тя опря ръка зад себе си, свивайки пръсти около едно от перилата, към които я притискаше той. Едва регистрираше факта, че се забиваха неудобно в гърба й.

Щом тръпките от оргазма намаляха и тя увисна там, дишайки тежко, замаяна и объркана, той закопча обратно дънките й. Приведе се напред и прошепна в ухото й:

— Надявам се това да отговаря напълно на нуждите ти. Знаеш ли, за държането ми на разстояние? Няма да го бъде.

Той се взря в нея за момент, след което се обърна и се сля с тълпата.

Изабел остана там зашеметена, твърде отпусната от страстта, за да мисли ясно. Тогава арогантността му я удари с пълна сила и раздразнението разцъфна. Отново вбесена, тя се отдели от парапета и се отправи след него, но някой я дръпна назад… силно.

Изабел се обърна, наполовина очаквайки да види мъжа, който я беше зяпал по-рано… но беше Бойл. Адреналин я прободе, изпращайки удар от шок и първичен страх през вените й. Как, по дяволите, се бе появил точно тук така внезапно?

Тя чу Томас да вика името й в блъсканицата от хора напред. През тълпата, тя видя върха на главата му, когато се отправи обратно към нея. Иронично, въпреки всичко бе запасил дистанцията си за две секунди.

Очевидно само от това се бе нуждаел демонът.

Тя отвори уста, за да изкрещи името на Томас в напълно неволна реакция, но Бойл затисна устата й с ръка и я повлече наляво към вратата.

20

Изабел ухапа дланта му и го ритна здраво с токчето си по пищяла. Бойл реагира, както се очакваше — едва забеляза. Само трепна леко.

— Тя пи твърде много — каза той на любопитните зрители, с неестествена крива усмивка на лицето. — Винаги става груба, когато излизаме. — Акцентът му, когато каза това, бе почти несъществуващ и говорът му беше местен. От него не се носеше и усещане за демонска магия. Бойл се държеше като човек тази вечер.

Хората около тях просто зяпаха, явно несигурни какво да мислят. Очевидно в клуба нямаше герои тази нощ.

Вместо да я изведе през вратата, както тя очакваше да направи, той я вдигна и я понесе назад, където откри друга врата, която водеше навън към уличката зад сградата.

Демонът я избута през вратата. Тя се препъна с лицето напред в тъмнината, подушвайки локва. Водата се разплиска, а паважът се впи в дланите й и одра коленете й. Зад тях голямото парче метал на вратата заглуши музиката от клуба. Без да губи време, тя хвърли поглед към изхода от уличката, търсейки път за бягство. Откривайки един, тя се метна нагоре като спринтьор. Беше рефлекс. Всяка молекула в тялото й крещеше да бяга.

Бойл я хвана веднага, обвивайки големите си ръце около талията й и захвърляйки я да се приземи още веднъж на ръце и колене в локвата. Позата приличаше на молене твърде много за вкуса й, но този път остана там, неподвижна и поемаща на големи глътки мръсния, влажен въздух в уличката. Цялото тяло я болеше от хвърлянето й върху паважа. Ръцете и коленете й бяха издрани до кръв.

— Значи това е всичко? — Тя не вдигна поглед, когато зададе въпроса. Взираше се в парче накиснат, смачкан вестник на земята пред нея. Гласът й звучеше спокоен и безизразен в собствените й уши — примирен, — но тя все още имаше едно асо в ръкава си. Залюля се назад на пети и постепенно премести ръце отзад на колана си, където бе затъкнат пистолета. — Времето свърши?

Демонът направи три крачки към нея и стовари масивния си, обут в ботуш крак на паважа пред нея.

— Главният магьосник, мога да усетя чувствата му към теб. Зад завода те споменах и пулсът му се ускори, пламнаха гняв и страх. Не му харесва дори, че знам за съществуването ти.

Тя поклати глава и вдигна поглед към него.

— Какво?

— Когато се бих с водача на магьосниците, онзи с татуирания ангел на гърба, видях, че има силни чувства към теб. — Той наклони глава на една страна. — И усещам, че те е грижа за него, въпреки че усещам сдържаност в теб. Очарован съм.

Това беше повече от странно. Какъв странен обрат бе претърпял животът й, че да обсъжда любовния си живот в задната уличка с демонския си екзекутор.

Изабел приседна на бедра в локвата, понасяйки усещането от студената вода, просмукваща се в дънките й, и сложи ръце високо на хълбоците си, близо до пистолета.

— Защо те е грижа?

Сините му очи се присвиха.

— Заинтересован съм от човешкото поведение, дори и от поведението на получовека, аемонът. Последвах ви тази нощ, за да те попитам защо си резервирана.

Умът й заопипва думите.

— Последвал си ни тази нощ, за да… Ти си преследвал нас.

Мамка му.

Демонът се усмихна и Изабел потрепери. Демонската усмивка не беше нещо топло и пухкаво. Заострени зъби се показаха от отдръпнатите му назад устни.

— Да не мислехте, че ме преследвате? Не, аемон. Магьосниците ти извадиха късмет онази нощ, но досега трябваше да си разбрала, че ви превъзхождам. Може да опитате да ме спрете, но няма да успеете. Сега отговори на въпроса ми.

— Значи не си дошъл тук тази вечер, за да ме сложиш в гърнето? Дошъл си, само за да ме попиташ това.

— Все още не съм готов да прибавя магията ти към сместа, от която се нуждая.

— Значи само си играеш с храната? — Въпросът, изречен с безгрижен тон, я накара да трепне. Макар че беше добре да го накара да продължи да говори. Трябваше й само пукнатина в концентрацията му, за да може да извади пистолета, да го насочи и да стреля. Обаче Изабел не беше съвсем сигурна как да получи тази пукнатина. Съмняваше се Бойл да се хване на класическото „Хей! Погледни насам!“ Имаше и спринцовката си, затъкната безопасно в малък кобур в сутиена й.

Той се ухили.

— Забавна си. Ще е жалко да те убия.

— Аха. Добре, защо да не ти кажа? Държа се настрана от него, защото знам, че скоро ще дойдеш за мен. Да се отдам на емоциите си, в които е замесен той, би било жестоко и за двама ни. Той и аз страдаме от ужасяващ случай на неподходящ момент. Ето. Доволен ли си сега? Само кажи на бъдещата си храна едно нещо. Томас не е в менюто ти, нали?

— Той няма това, от което се нуждая. Само ти и още няколко го имате.

— Какви сме късметлии. Слушай, обещай да не убиваш Томас и ще дойда с теб по своя воля, когато се нуждаеш от мен.

Разбира се, това не означава, че няма да опитам и да те убия, преди ти да ме убиеш.

— Толкова ли го обичаш?

— Толкова ме е грижа за него.

— Съгласен съм. Нямам особени оплаквания от главния магьосник. Нямам причина да го убивам, ако не застане на пътя ми, където си намесена ти. Обаче ти така или иначе ще дойдеш с мен доброволно, защото алтернативата е майка ти.

Шок пропълзя през нея.

— Майка ми?

— Генетично, магията ти е много силна. Ти и майка ти имате еднакъв вид магия, еднакво ниво, еднаква консистенция. И двете сте точно това, от което се нуждая за тази конкретна съставка от това заклинание. Сестра ти имаше подобно ниво и консистенция, и беше перфектна за предишната част на заклинанието.

Гняв се изстреля през нея. Тялото й се разтресе от него.

— Не можеш да получиш цялото ми семейство, копеле такова! — извика тя.

Тя може и да имаше много проблеми с майка си, но, по дяволите, нямаше начин да позволи да стане жертва на това чудовище, както сестра й. Все пак Каталина й бе майка — нефункционална, егоистична, с всичките му кусури. Без значение какво Изабел бе казвала за нея преди, в този момент това й стана кристално ясно.

Изабел не можеше да чака да спори. Не можеше да чака нищо.

Изваждайки пистолета от задната част на колата си с едно плавно движение, тя се прицели и стреля в Бойл. Звукът премина болезнено през тъпанчетата на ушите й и отекна надолу по уличката. С неестествена бързина и рефлекси, демонът се изви настрани и куршумът се вряза в бедрото му, карайки го да вие от болка и гняв.

Толкова близо. Беше толкова близо. И, по дяволите, тя бе близо. Право в целта, всъщност, и той пак избегна куршума.

Бойл бе отгоре й за миг. Тежестта му я притисна към паважа, свивайки дробовете й, докато не се запъхтя. Голямата му ръка се сви около китката й и стисна, опитвайки се да я накара да пусне оръжието. Тя го стискаше, докато не изгуби чувствителността в китката си, в ръката си.

Борейки се доколкото може под масивното тяло на демона, тя риташе и дереше със свободната си ръка като дива котка. Бойл изсумтя и пое бруталното отношение, приковавайки я към земята с подобните си на стволове на дървета крака.

Капка от киселинната кръв на Бойл, от мястото където куршумът й го бе уцелил, падна върху крака й, прогаряйки дупка в дънките й и докосвайки кожата й. Нажежена до бяло болка премина през нея.

Изабел изпищя.

Бойл се отдръпна от изненада и тя успя да го изтласка и да насочи пистолета към него. Тя натисна спусъка, но демонът изблъска ръката й в последната секунда и куршумът се изстреля встрани, рикоширайки от близката стена.

— Имате нови оръжия — изсъска Бойл.

С една ръка прикова китката й, а другата се спусна върху гърлото й, когато я възседна. Трахеята й се затвори и очите й изхвръкнаха. Примитивният страх от това въздухът й да бъде спрян блокира мозъка й за момент и я накара да се замята толкова силно, колкото можеше… без полза.

Ръката й се премести на китката му, ноктите й се впиха. Спринцовката беше толкова близо, но не можеше да се пресегне надолу и да я измъкне, не можеше да свали ръка от китките на Бойл в отчаян и безполезен опит да ги улови.

Но защо не я убиваше?

Надалеч, в дъното на ума й, проблесна рационалност. Не можеше да я убие. Не сега. Все още не. Не и така.

От края на алеята дойде звук от трополящи крака и викове. Време беше. Вярно, че беше ранно утро, но двата изстрела и женски писъци трябваше да са вдигнали някого.

— Скоро ще дойда за теб — изръмжа тихо той. — Давам ти тази информация като подарък. Възползвай се от оставащото ти време и се приготви да умреш.

Фигура се извиси зад Бойл и удари демона в гърба. Бойл изгрухтя и се отдръпна от нея, изправяйки се и обръщайки се, за да изръмжи към нападателя си, все още скрит от погледа на Изабел. Извикаха мъже и изстрели иззвънтяха във въздуха.

Атаката на Бойл към магьосниците бе кратка. Претъркулвайки се настрана, тя видя демона да се мята назад под напора на пълните с мед патрони. Явно Бойл бе разбрал, че пистолетите, които носеха нападащите го магьосници, не са обикновени. Бойл отправи един последен поглед към нея, изражението му се напрегна, а после, вместо да изчезне през портал, той пое надолу по уличката.

Изабел лежеше на земята, поемайки големи глътки от лошия въздух, и наблюдаваше как Адам, Тео, Мика и Джак тичат покрай нея, преследвайки Бойл.

Томас коленичи до нея.

— Изабел, добре ли си? — Всичката кръв се бе отдръпнала от лицето му и изглеждаше изключително вбесен. Не на нея, предположи.

Тя се закашля и плъзна ръка в скута му.

— Мислех, че каза, че няма да ми дадеш пространство? — каза тя задъхано, с дрезгав глас. Беше шега, но той не я прие така. Вид на дълбока вина се спусна върху лицето му. Тя усети стягането й чрез емпатията си.

Стисна ръката му и остави усмивка да трепне върху устните й.

— Отивай, аз ще съм добре.

— Няма да те оставя.

Изабел с усилие се изправи до седнало положение и посочи надолу по уличката след останалите.

— Отивай! Отивай да им помогнеш, Томас. Ако искаш да ме предпазиш, не оставяй този кучи син да се измъкне.

Той се наведе, целуна я и промърмори:

— Обичам те. — След това изчезна.

Обичам те?

Тя стоя доста време, поразена от думите му, а ръката й покриваше болящото я гърло. Той не мислеше сериозно тези думи. Не можеше. Вероятно просто се бяха изплъзнали в превъзбудата, може би защото се бе страхувал, че Бойл би я убил. Тя потърка кожата си с пръсти, в опит да намали болката. Изабел вярваше, че Томас е загрижен за нея, можеше да усети, че е така. Знаеше, че иска да я предпази… но любов? Хайде де.

Въпреки че имаше прилив на чисти, топли емоции, които се излъчваха от него, когато го каза.

Изабел трябваше да признае, че част от нея наистина хареса идеята. Много.

— На какво, по дяволите, се усмихваш? Току-що демон ти срита задника.

Тя вдигна поглед, за да види Адам да стои близо до нея, превит на две и дишащ тежко, с длани опрени на бедрата му и озадачен израз на лицето му.

Усмихваше ли се? Изабел свали ръка от гърлото си, преглътна и трепна.

— Предполагам, че започвам да свиквам. — Погледът й се прикова в дъното на уличката, за да види другите да тичат. — Не го хванахте, нали?

Адам се изправи и се изсмя кратко и грубо.

— Не, по дяволите. Беше като призрак. В един момент е там, после пуф и го няма. Мисля, че ни накара да го гоним само за забавление. Копеле.

— Макар че си мисля, че го ранихме, преди да изчезне — каза Томас, куцайки към нея. Тази малка свада вероятно никак не бе помогнала на коляното му да оздравее, макар че, с помощта на доктор Оливър и някои от огнените магьосници, бързо се подобряваше.

Той й подаде ръка и й помогна да се изправи.

— Един от изстрелите ми го уцели в горната част на ръката. — Той направи пауза и се намръщи. — Мисля.

Джак обърса челото си с ръка и заговори, дишайки трудно.

— Видях го. Уцели го. Тогава изчезна. Преследвахме го няколко преки надолу по уличките. Избяга и залъкатуши, скри се зад разни неща. Никой от нас нямаше достатъчно видимост за изстрел, но Томас успя да го уцели веднъж.

Изабел се изтласка на крака, изучавайки щетите по дрехите си, и направи гримаса.

— Това поне е нещо. — Тя стисна устни. — Звучи сякаш само ни се надсмива, сякаш се наслаждава на преследването.

— Да — прекъсна я Тео. Беше се присъединил към тях преди миг, идвайки от посоката, в която бяха преследвали Бойл. — Не ни взима на сериозно. Това беше игра на криеница в демонски стил.

Само ако знаеха колко вярно бе това. Те бяха само игра за Бойл, нищо повече. И по-точно Изабел. В противен случай демонът нямаше да я следва наоколо, задавайки й глупави въпроси за любовния й живот.

— Какво стана? — Томас докосна дупката в дънките й, която кръвта на Бойл бе прогорила. Душенето я бе накарало да забрави за слабата, пулсираща болка в крака, но сега, когато бе спомената, започна да я боли.

— Кръвта на Бойл не е много забавна — каза тя, докосвайки с пръсти проядения материал около дупката.

Мика се наведе, за да огледа по-добре.

— Ау. Това ще остави белег.

— Ще подхожда на останалите, които ми остави.

Томас пое ръката й и й помогна да ходи. Мика, Адам и Джак ги последваха.

— Хайде. Искам те обратно в Сборището, да те види лекар.

Тя се опитваше да не се подпира много на него, заради коляното му, но той така или иначе я придърпа към тялото си и тя остана там, защото беше приятно. Топлината и аромата му успокоиха съсипаните й нерви. Изабел затвори очи и се разтопи до него.

Само за този момент можеше да се престори, че всичко е наред, защото много скоро тези моменти щяха да свършат.

21

Изабел стоеше в оранжерията, с наклонено към стъкления таван лице, така че да може да наблюдава падащия дъжд и проблясващите светкавици. Всеки път когато изтрещяваше гръмотевица, разтърсваше цялото Сборище.

Бе изминала седмица и никъде нямаше и следа от Бойл. Дали медният куршум, с който Томас го беше уцелил, си бе свършил работата? Беше ли Бойл мъртъв? Или все още беше някъде там, изчаквайки момента на следващото си убийство?

Напрежение преобладаваше в общото настроение на Сборището тези дни. Къщата вибрираше от него. Мика прекара дните си в наблюдение на вестниците и моргите за някакъв знак, че тялото на Бойл е било намерено. Продължиха да патрулират нощем, но беше безплодно.

Все пак Изабел знаеше, че Бойл е жив.

Да бъде тук, в оранжерията, притисната като в сандвич между течащата в потока под нея вода и водата, спускаща се по стъклото над нея, успокояваше нервите й. Студ бе проникнал в костите й и не можеше да се отърси от него. Беше се настанил в сърцевината й от дни — смърт, с ръка на рамото й. Изабел обви ръце около гърдите си.

Скоро Бойл щеше да дойде за нея.

Беше й казал да сложи делата си в ред. Изабел предполагаше, че това не е лоша идея. За всеки случай. Планираше да се даде ритайки и пищейки, но неравенството беше… че беше победена.

Някой я докосна по гърба и тя подскочи.

— Шшш, съжалявам — промърмори Томас, ръцете му се обвиха около нея. — Помислих, че ме чу да идвам. Знаех, че ще те открия тук.

Тя се сгуши в него. Над тях проехтя гръмотевица.

— Мислех.

— Мислеше за какво?

Тя облиза устни и реши, че не иска да го лъже.

— Смърт.

— Весело.

— Мислиш, че е благословия или че е проклятие да знаеш, че смъртта идва за теб?

Отне му момент, за да отговори.

— Бих казал, че не е нито едно от двете, просто факт от живота. Смъртта ще дойде за всеки от нас рано или късно.

— Имах предвид, ако ти е дадено определено количество време. Ако някой ти каже: „Вкарай делата си в ред, защото ще умреш до седмица.“ Това благословия или проклятие ще бъде?

— От къде дойде това, Изабел?

Тя поклати глава.

— Не знам.

Томас я обърна с лице към себе си. Тя се вгледа в лицето му и огледа сенките, които се сменяха по него. Дори в мрака можеше да види загриженост в изражението му. С Томас никога не се нуждаеше от емпатията си. Емоциите му почти винаги й бяха ясни.

— Има ли нещо, за което искаш да говорим?

— Наистина ли мислеше това, което каза в уличката? Знаеш, когато каза, че ме обичаш?

Богиньо, защо спомена това? Думите просто се изплъзнаха от устните й, сякаш го питаше за часа. Това доказваше колко много имаше нужда да узнае, дори и да знаеше, че това не е място, на което да иска да отиде, не и сега.

Той застина и се вгледа в нея. Никакъв звук, освен този от вилнеещата в небето буря, не достигаше до ушите им. Най-накрая той се помръдна, отмятайки косата от лицето й и пъхвайки я зад ухото й.

— Не казвам неща, които не мисля.

— Тогава го кажи отново.

Измина дълъг, напрегнат момент, в който Изабел се срита хиляда пъти. Накрая Томас я придърпа към себе си, уви ръце около нея и я обви в топлината си, измъквайки студенината на смъртта от костите й.

— Обичам те, Изабел. — Прошепна той до ухото й. Топъл прилив на емоции я заля. — Не си тръгвай, когато всичко свърши, Изабел. — Шепот. — Искам да те задържа завинаги… Изабел.

Сълзи опариха очите й. Тя се облегна на него, заравяйки лице в рамото му и вдиша аромата му — леката дървесна нотка на одеколона му, чистият аромат на сапуна му, особения мирис на Томас.

Изабел искаше да му каже, че и тя го обича, но гърлото й се стегна. Така или иначе всичките й думи бяха изчезнали. Всички те бяха откраднати от Бойл, който скоро щеше да дойде да открадне и живота й.

Стояха прегърнати в оранжерията, с бурята, блъскаща се в стъкления таван и стени, докато Томас не повдигна брадичката й и се вгледа в лицето й.

— Искам да прекарам нощта с теб — промърмори тя.

Безмълвно, той я хвана за ръката и я поведе навън от мрачната оранжерия и през заспалите коридори на Сборището.

Щом се озоваха в апартамента му, той я поведе към спалнята си и бавно я разсъблече пред прозореца. Навън, гневът на развихрилата се буря причиняваше променлив фон. Изабел пое любовта му, също както абсорбираше енергията на леещия се върху Сборището дъжд. Страстта й растеше с яростта на бурята.

Той целуваше, ближеше и боготвореше всеки инч кожа, разкриваща се от премахнатите дрехи. Щом я съблече, Томас се превърна в целия свят на Изабел — ръцете му, движещи се по кожата й, грубото триене на дрехите му в плътта й, топлината на дъха му и ухапването от зъбите му върху рамото, талията и устните й.

Тя се смъкна на колене и повдигна подгъва на пуловера му, прокарвайки език по корема му и разкопчавайки панталоните му. Искаше само да се удави в него, да се изгуби в тази нощ и никога да не се завърне. Щом извади пениса му, тя го погали с върховете на пръстите си. Томас простена.

Издърпа я на крака, обви крака й около кръста си и грубо вкара пениса си в нея, сякаш не можеше да изчака и момент, за да я усети. Тя изпъшка, когато дългият му, дебел член се плъзна дълбоко в нея. Държейки се за раменете му, тя остави главата си да падне назад в екстаз. Томас бе достатъчно силен, за да поеме цялата й тежест, така че тя го остави да го направи.

Момент по-късно, Изабел наклони глава напред и се взря в очите му. Те постояха неподвижни, преплетени и интимно свързани.

Богиньо, и тя го обичаше.

В задуха на спалнята му, с леещия се по стените отвън дъжд и тялото му, слято в едно с нейното, тя го знаеше. Животът й щеше да е перфектен точно в този момент, само ако имаше свободата да го изрече.

Без да изрече и дума, Томас я вдигна. Краката й се увиха около кръста му, пенисът му се плъзна дълбоко в нея. Той я премести на леглото, слагайки я да легне на матрака и снишавайки се върху нея.

Той взе китките й и ги прикова върху матрака от двете й страни, вгледа се в очите й и започна да се движи. Ханшът му се удряше в нейния при всяко вкарване. Клиторът й, набъбнал и възбуден, пламтеше и пулсираше от нуждата да свърши.

Когато тя затвори очи и извърна глава настрани, Томас й нареди:

— Гледай към мен. — Гласът му беше нежен.

Тя обърна лице към него и задържа погледа му, с разтворени устни, докато той се движеше дълбоко в нея.

— Обичам те, Изабел. — Думите излязоха нежни и сигурни, тъмният му поглед се фиксира върху нейния.

Тръпките на удоволствие станаха вълни. Оргазмът превзе тялото и ума й, също като Томас. Изабел можеше единствено да се понесе с него. Удоволствие премина през нея, карайки я да извие гръб. Тя извика името му и усети как Томас свършва, изливайки се в нея с дрезгав вик.

След това, те се свиха по средата на леглото — с оплетени крайници и чаршафи — и заслушани в бурята, която наближаваше края си. Изабел се сгуши в силните гърди на Томас и затвори очи, когато ръцете му я обградиха.

Въпреки несигурността на бъдещето, тя бе по-щастлива, отколкото можеше да си спомни да е била някога. За да накара топлото чувство в центъра на гърдите й да остане цялата нощ, тя избута много, много надалеч истината, че не може да се задържи.

Тази нощ щеше да остане.

Утре трябваше да се отдръпне.

Томас седеше в кабинета на Мика, в северното крило на Сборището. Мика и Изабел седяха на същата маса, сред разпилени книги и бръмчащо компютърно оборудване. Томове за квантова психология, компютърно програмиране и разнообразие от езотерични тематики ги заобикаляха на високи купчини.

— Въведохме всичко, което знаехме за магиите на четирите жертви, за магическите възможности и реда, в който ги е взимал Бойл. Като ги прекарахме през софтуера, който подобрявам, открихме пет възможни модела. — Мика плъзна картонената папка по масата към него.

Томас я отвори. Вътре имаше страници с данни, графики и друга информация, която Томас не можеше да разбере.

— Ето. — Изабел отвори на гърба на папката и му извади да прочете няколко листа. — Тук е написано на нормален човешки език. Останалото е на езика на Мика.

Тя не би срещнала погледа му. Изабел не го бе поглеждала в очите през последните три дни, не и след нощта с бурята. Той искаше да разтърси раменете й, да я накара да му каже какво не е наред.

Изабел бе най-объркващата жена, която беше познавал някога. Гореща в една минута, студена в следващата. Страховете й се изпречваха на пътя на чувствата, които Томас знаеше, че тя изпитва към него и започваше да му омръзва.

— Мерси. — Той прегледа страницата. На втория лист имаше само списък с имена. Директно на въпроса. Точно това искаше Томас.

— Има прогнози — продължи Мика, — използвайки анализа на данните. Страниците, които държиш, съдържат списък с имената на магьосниците, които са в най-голям риск да бъдат взети от Бойл, според пресмятанията ни. Сега не знаем дори дали Бойл е все още някъде там, но мисля, че трябва да работим върху предположението, че е така.

— Така е — отговори равно Изабел. — Не можеш ли да го почувстваш?

Томас хвърли поглед, за да я види да се взира в плота на масата.

— Аз мога.

Изабел вдигна поглед и срещна очите му за части от секундата, а след това извърна лице.

Стискайки зъби от раздразнение, Томас плъзна пръст надолу по колоната. Тревогата му нарасна.

— Това е много дълъг списък.

— Да — отвърна Мика. — За нещастие вътре има много магьосници, заради всичките вероятности.

— Плюс това — добави Изабел. — Това са само магьосниците в района. Изключихме магьосниците, които живеят далеч, след като Бойл има достатъчно голям избор наоколо, без да се налага да ходи другаде. Въпреки това, няма как наистина да може да се каже дали би пътувал или не, за да се сдобие с жертва, така че това прави резултатите още по-ненадеждни.

— Супер — промърмори Томас.

Мика поклати глава.

— Той не би напуснал района. Защо са му проблеми? Няма логика, след като има такъв богат избор тук.

Това със сигурност беше така. Томас хвърли поглед към Мика.

— Колко са?

— Сто петдесет и един.

Томас стисна челюст и се взря напрегнато в листа.

— Сто петдесет и една потенциални бъдещи жертви. Това е малко по-малко от една четвърт от регистрираните магьосници в Чикаго.

— И — додаде Мика — това са само магьосниците в нашата база данни. Както знаем, не всички магьосници са регистрирани в Сборището.

Томас метна листите на масата.

— Тогава от каква полза е това?

Мика сви рамене.

— По-добре е от нищо.

Той отново взе листите и прегледа списъка с имената. Не можеха да ги игнорират. Едно от имената, които гледаше в момента, можеше да е на човека, когото Бойл бе набелязал. Не можеха да направят нищо за магьосниците, които не бяха регистрирани, но някак трябваше да намерят начин да покрият всички магьосници от този списък.

— Ще открием начин да ги наблюдаваме. — Той прегледа списъка отново. — Тук има ли някой, когото да познаваме?

Мика и Изабел не отговориха. Томас вдигна очи от листа и им хвърли поглед. Изабел упорито гледаше Мика, който изглеждаше виновен. Гняв пламна.

— Кажете ми.

Мика посочи листа, който той държеше.

— В този списък? Не. В този списък няма никого директно свързан със Сборището.

Пръстите на Томас се стегнаха върху листите. Мразеше, когато хората се опитваха да крият разни неща от него.

— А в списъка, преди да изключите отдалечените магьосници?

Изабел стрелна с поглед Мика.

— Майка ми беше там.

Томас вдигна поглед и я огледа.

— Но си я изключила, понеже вече не е в Чикаго?

— Майка ми замина за Калифорния преди няколко дни.

Той кимна доволно. Сгъвайки листите и натъпквайки ги във вътрешния джоб на сакото си, той каза:

— И двамата сте свършили много добра работа да стесните списъка до тези имена. Сега отивам да видя как можем да наблюдаваме тези хора.

— Ще те изпратя — каза Изабел на Томас, изправяйки се. — Трябва да се видя с Мира и Джак.

Заедно Томас и Изабел оставиха Мика при книгите и компютрите му и се отправиха към коридора.

Изабел се бе отдалечила малко на сутринта след бурята. И ставаше все повече през последвалите дни. Когато отказа да продължи да спи в стаята му, дори и в стаята за гости, той искаше да я притисне, да я принуди, но не го направи. През тези нощи спа сам.

Знаеше, че като й признае любовта си, може да я изплаши. Каза й как се чувства, въпреки добрата си преценка, но въпреки това го направи, защото Томас усещаше, че тя има нужда да чуе истината.

Беше прав за страховете й и сега си плащаше цената.

Тя изостана на крачка зад него.

— Какво става с теб, Изабел?

Стъпките на Изабел се поколебаха, но тя не отговори.

Томас спря по средата на коридора, хвана я за ръката и я обърна с лице към себе си. Знаеше, че изражението му бе буреносно. Бурята се таеше в него със седмици, заради демона, а сега и заради Изабел.

Сега тя срещна погледа му, само защото той я принуди. Големите й, кафяви очи бяха разширени и устните й трепереха, когато ги отвори, за да проговори.

— Много ме е грижа за теб.

— Усещам, че се задава „но“.

Тя се поколеба.

— Не искам обвързване. Ти си страхотен мъж и последното нещо, което искам, е да те подведа. Просто… моментът е неподходящ. — Гласът й потрепери от емоцията. — Точно сега не съм готова за връзка. Заслужаваш повече от това, което съм способна да ти дам.

— Глупости. Просто те е страх.

— Искам само да продължиш напред, моля те. За твое добро. Просто забрави за мен.

— Никога не бих могъл да те забравя, Изабел.

Тя отправи поглед надолу, очите й блестяха от сълзи. Гласът й излезе като шепот.

— Никога не съм искала да те нараня, Томас.

Това не беше отговорът, който той искаше. Мускул помръдна на челюстта му.

— Но така или иначе ще го направиш, нали?

Той се обърна и се отдалечи.

22

Остри нокти прорязаха кожата й. Болката беше нищо в сравнение със силното засмукване в центъра на гръдния й кош, където силата й беше издърпвана от нея като корени, изтръгвани от земята. Кръв се изливаше от тялото й, сякаш се проливаше психически. Тя не можеше да направи нищо, не можеше да мисли или да мърда някоя част от тялото си — хваната като плячка на паяк, с демонска отрова, течаща във вените й.

Заклещена в демонската тясна, мрачна прегръдка.

… дрехи докоснаха бузата й и миризмата на мухъл от килера изпълни носа й…

Изабел се изправи до седнало положение в леглото си, изпъната като струна, дишайки тежко. Обля я пот. Сложи ръка в центъра на гръдния си кош, търсейки отчаяно пулса на магията си. Изтръгна нишка, малка струйка, улавяйки малкото влага във въздуха около себе си. Сърцето й биеше толкова силно, че тя се страхуваше от инфаркт, но нежното пулсиране на силата й я успокои.

Миризма погъделичка носа й — суха, земна, леко горчива.

Демон в стаята.

Изабел застана мирно и тихо. Дори дишането и спря, задържано в гърдите й от чист шок.

Никакво движение. Никакъв звук.

О, Богиньо, тя не беше готова.

Отвори уста, оставяйки кислорода да я изпълни.

— Бойл? Там ли си? — Думите й излязоха в тишината по-силни, отколкото очакваше. Нямаше треперене в тях. Изглежда цялото треперене беше в стомаха й.

— Ти възпрепятства плановете ми. — Гласът дойде от ъгъла и погледът й полетя натам, за да види масивна сянка. — Пазиш ключовете ми твърде внимателно.

Ключовете. Магьосниците, които бяха преди нея, да. Онези от списъка, който тя и Мика бяха изготвили. Изабел вмъкна нейните данни в анализа, оформяйки го така, че моделът беше с нейните точни магически характеристики. Това стесни кръга от потенциални жертви между нея и последните два магьосника, които Бойл беше взел, от 375 до 151.

Мика разкри измамата й, както тя беше сигурна, че ще стане, и тя беше принудена да разкрие тайната си. За защитата на братовчед си, той се беше съгласил да спазва ултиматума на Бойл между тях, въпреки че тя трябваше да спори с него на дълго и на широко, за да спази обещанието си. Той също се беше съгласил да премахне името й от регистъра. Тя и майка й се бяха появили в списъка с жертвите.

Томас спази клетвата си да пази тези от листата. Той доведе всички, които искаха да дойдат, в Сборището и постави охрана на останалите. Изабел предположи, че Бойл подбираше по-предизвикателни отвличания.

— Но не си сме спряла — продължи Бойл. — Главният ти магьосник не може да предпази всички възможни ключове. — Гласът му се понижи злокобно, когато проговори нататък. — И по-добре да не се беше опитвал да те предпази.

Сянката изчезна. Бойл го нямаше. Слабо шумолене дойде по посока на прозореца. Завесите леко помръднаха от повяването на бриза. Изабел не беше оставила прозореца отворен, преди да си легне. Това беше начинът на Бойл да я уведоми, че е бил в стаята, гледайки я как спи… манипулирайки сънищата й.

— Знаех си, че не си мъртъв, копеле такова! — изкрещя тя към прозореца. Гласът й прозвуча суров и изпълнен с отчаяние. Една част от нея се надяваше толкова силно Томас да го бе убил.

Изабел избута одеялата, изправи се и затвори прозореца, заключвайки го. За момент тя постоя, втренчила се в ранната сутрин към предния двор на Сборището.

Скоро.

Бойл може да дойде за нея всяка следваща нощ, всеки ден. Щеше дойде и да я хване в капана си, да отнеме свободата й, да я направи няма, неподвижна, безпомощна. Щеше да я остави в малко, тъмно пространство. Всичките й най-големи страхове.

Тя затвори очи. Богиньо, не искаше да умре по такъв начин.

Повдигна й се. Сложи ръка на устата си и побягна към банята. След като свърши, тя седна на пода и опря бузата си в хладния порцелан на ваната, дишайки тежко.

Всичко, което искаше, беше Томас. Искаше да си тръгне още сега и да отиде в стаята му, да пропълзи в леглото му и да го остави да я успокои. Но ако тази нощ беше нощта? Ако Бойл се върнеше, тогава тя щеше да постави Томас в опасност заради собствените си, егоистични желания.

Това беше проблемът.

Въпросът беше спорен. Беше изгорила този мост. Беше свършила толкова добра работа с оставянето на дистанция между нея и Томас, беше като пикел през слънчевия й сплит всеки път щом той погледнеше към нея. Понякога уменията й в емпатия не й бяха приятели.

Беше време да се върне в апартамента си в града. Ако напуснеше сега, в средата на нощта, Томас даже нямаше да разбере, че я няма. Когато Бойл дойдеше за нея, тя искаше Томас колкото се може по-далеч от себе си. Въпреки че я убиваше да го държи на една ръка разстояние, тя го правеше за неговата защита.

Каква ирония.

Иронично, че мъжът, който искаше да защити всички останали, беше този, когото тя защитаваше.

Изабел спусна ръка към бедрото си, където винаги пазеше скрита спринцовка, пълна с омагьосана течна мед. Най-малкото, може би щеше да вземе демона със себе си.

Тя се изтласка от пода на банята, изми си зъбите и опакова багажа. Тя отлагаше това, защото, алчно, не искаше да оставя толкова много пространство между нея и Томас. Това беше втората ирония за нощта, защото само допреди няколко седмици самата идея за Томас я правеше да се чувства хваната в капан. Сега всичко, което искаше, беше да остане с него. Но времето беше дошло. Малкото посещение на Бойл потвърди този факт.

Очевидно, живеенето на едно място с един мъж просто не й беше писано. Може би ако можеше да победи демона. Може би…

Тя не трябваше да обмисля „може би“-тата на този етап. Те бяха опасни.

Тя затвори вратата на стаята си в Сборището зад себе си и пристъпи в коридора, с чанта в ръката и меден нож в ножницата на китката. Тя не отиваше никъде без това или спринцовката през последните дни.

Точно когато чу ключалката да се заключва, телефонът в стаята звънна. Тя се втренчи във вратата, чудейки се дали трябва да отговори и реши обратното. Звъненето спря, но в джоба й мобилният й вибрираше.

Беше три сутринта! Мръщейки се, тя го извади и погледна кой се обажда. Беше Адам.

Тя го отвори.

— Ало?

— Изабел. — Дишането му звучеше напрегнато, сякаш бягаше докато говореше. — Нуждаем се от теб. Бойл е в Грибин. Преследва Стефан. — Щрак.

Изабел пусна чантата си и започна да бяга. Бойл беше тук. Това значеше, че имаше още един шанс да го убие, преди времето й да изтече. Щеше да сграбчи този шанс с две ръце.

Грибин изсмука магията й, веднага щом пресече прага, карайки я да изгуби равновесие и да се спъне. Тя се овладя в последния момент и, вкарвайки въздух във внезапно зажаднелите си дробове, се насочи и продължи. Пазачите я разпознаха и я пуснаха без коментар, казвайки й, че Томас е във вътрешността на сградата.

Нямаше нужда да й казват; тя можеше да усети Бойл. Самото му присъствие изправи космите на тялото й и някаква странна смесица от страх, ужас, мрачно предчувствие и надежда сви стомаха й. Богиньо, тя се надяваше, че Бойл има такава липса на сила, каквато те имаха на това място.

Беше на път да разбере.

Изабел стигна до етажа, където беше килията на Стефан, блъсна вратата и продължи да бяга. Зави при един ъгъл и зърна Томас и Адам. Томас се обърна към нея.

— Какво правиш тук?

— Адам ми се обади.

Той се обърна и прониза Адам с поглед.

— Мамка му, Адам! Какво си мислиш? Бойл я хвана сама два пъти и това не ти е достатъчно? — Томас се обърна към нея и се озъби: — Махай се от тук, Изабел.

— Ти ме помоли да ти помогна да хванем Бойл, Томас. Помниш ли? Това е моята работа, която ти ми определи в началото на тази бъркотия. Оставам. — Тя тръгна към него, гласът и стъпките й бяха стабилни. — Къде е Бойл? — Тя забеляза, че вратата на килията на Стефан беше отворена. Разтревожена, тя стоеше с отворена уста за момент, преди да извика: — По дяволите, къде е Стефан?

Томас се мръдна и й позволи да погледне в изолатора. Стефан седеше на пода с наведена глава. Кръв се изливаше в краката му, капейки от рана на главата му. Дупки в затворническото му облекло разкриваха крака му и гръдния му кош.

Защо Бойл искаше Стефан? Стефан не беше в списъка с потенциални жертви, освен ако не бяха сбъркали в анализа. Но с нея, вмъкната като последна жертва, имаше малка вероятност.

— Отблъснахме демона — отговори Адам. — Бойл изчезна и Джак, Ингрид, Тео и останалите тръгнаха след него. Ние охраняваме Стефан, в случай че се върне.

Изабел се изсмя кратко и горчиво.

— Ние охраняваме Стефан? — После тя изкрещя: — Дъскоф са причината Бойл да е тук!

— Имаме споразумение. — Думите на Томас изплющяха като камшик и я накараха да трепне. — Той остава жив, докато Бойл не умре.

Ръмжене надолу по коридора зад нея прекъснаха отговора на Изабел. То изпрати тръпка по гръбнака й и й напомни за всички онези страшни истории, които Анджела й разказваше, когато бяха деца. Чудовището в мазето беше истинско и идваше право към нея.

Томас направи няколко стъпки към нея, страхът за безопасността й беше ясен на лицето му. Още едно ръмжене изригна зад нея, този път по-близо. Томас се протегна за нея, но тя се отдръпна от него. Бойл не можеше да я убие. Все още не. Тя беше в най-голяма безопасност от всички тях в момента.

В същото време Бойл се появи откъм ъгъла, излъчващ заплаха. Изабел се втренчи за момент, смрадта на демонска магия беше силна в носа й. Това отговаряше на въпроса дали имаше магически способности в Грибин или не.

Тя се чувстваше гола без магията си, оголена до кокал. Въпреки че силите им не бяха ефективни върху Бойл, да няма връзка с нея на това място я караше да се чувства като алуминиево фолио, лесно мачкащо се.

Кръв бликаше от едната страна на демона, където някой беше извадил меч срещу него. Той погледна към Томас, но погледът му се закова на Изабел, масивният му гръден кош се надигаше тежко, очите му бях червени.

— Стойте настрана. Дошъл съм за вещера.

— Не може да го вземеш, Бойл — каза Изабел, ръката й се премести към ръкава й, където беше скрит ножът. Тя не можеше да повярва, че тези думи току-що бяха излезли от устата й.

Той наклони глава настрани.

— Не разбирам. Убивам го за теб. Ти се опита да убиеш Стефан, следователно искаш вещера мъртъв. Това е подарък.

Шок премина през нея и умът й препускаше бързо, преди да ускори към преумора на мисълта. Подарък? Той се опитваше да убие Стефан като подарък? За нея?

— Къде е Джак? — Попита Томас от мястото си до и малко пред нея. — Къде са останалите?

— Дойдох за Стефан. Не за аемонът, който ме преследваше.

— Къде са те?

Бойл не отговори; само издигна порив от демонска магия и я съсредоточи върху Томас.

Изабел извика, когато сила прелетя през въздуха. Томас полетя назад към стената зад него и я удари с отвратително звучащо тупване. Страх сви леден възел в стомаха й, когато той се сгърчи на пода.

Бойл издигна отново силата си и Изабел се завъртя, крещейки името на Адам. Със сигурност Бойл щеше да удари него. Но беше твърде късно. Демонска магия се изви във въздуха, в ноздрите й се просмука миризма на стара другоземна пръст. Адам падна, проснат в неестествена поза върху бетонния под, докато Изабел гледаше.

— Правя това за теб, Изабел Новак. — Демонът звучеше почти наранен. Все едно й бе дал подарък, а тя го бе хвърлила в лицето му.

Очите й се разшириха, а гърдите й натежаха — колко стрес можеше да понесе човек, преди да се пречупи? — хвърли поглед към Адам, а после и към Томас. И двамата изглежда още дишаха, слава на Бога и Богинята.

Тя върна вниманието си обратно на Бойл.

— Исках да убия Стефан, Бойл. Отначало исках да убия него, защото не можех да открия теб. Искам да убия теб, не разбираш ли? Ти уби сестра ми! — Тя извика последното изречение.

Демонът поклати глава.

— Не, не разбирам. Живях в дома ви през всичките тези години. Живях заедно с вас, движех се сред вас, но все още не ви разбирам, аемон. — Той отмести поглед в далечината и изглеждаше почти… тъжен. — Искам да си ида у дома.

Изабел остана неподвижна. Въпреки това тя помръдна.

Възползвайки се от разсейването му, тя се пресегна, издърпа спринцовката и връхлетя връз него. Трябваше само да забие иглата някъде в него. Където и да е.

Изненада го и успя да забие иглата през плата на тениската му и плътта му, пронизвайки гърдите му. Преди да успее да натисне буталото и да изстреля в него течността, Бойл изрева, вдигна ръка и я повали назад.

Тя се просна по задник. Лактите й се удариха здраво. Болката избухна. Тя се помъчи да се вгледа в демона, знаейки, че да отклони поглед от него сега, би означавало много агония за нея по-късно.

Демонът се взря надолу към стърчащата от гърдите му спринцовка, протегна се и я извади. Всички надежди на Изабел се разбиха, когато Бойл я метна настрани като отпадък. Неволно, тя се наклони напред и се пресегна сякаш да я хване, а след това се строполи на купчина в краката на Бойл.

Бойл се взираше надолу към нея за момент, устните му се разтвориха, за да й покажат върховете на двата реда заострени зъби. Очите му блеснаха в червено. Той вдигна ръка и магия запулсира във въздуха, покривайки задната част на гърлото й със сухия си, горчив вкус.

Гледайки нагоре към Бойл, Изабел можеше да види неизбежната си смърт. Вътрешно, тя заопипва за сила и не откри нищо, Грибин я бе лишил от всичко. Но тези стени не оказваха влияние върху Бойл. Магията му оставаше силна, трептяща. Желанието му да я използва за убийство сега се четеше ясно на лицето му.

Раздвижи се магия и Изабел усети нещо топло да се стича по горната й устна — носът й бе започнал да кърви.

Демонът премести ръка и тя се сви, очаквайки порива, който щеше да прекрати живота й. Тогава той се поколеба, отпускайки ръка.

— Не мога да те убия сега. По-късно. Скоро.

Той я прекрачи, оставяйки я просната на пода, и се отправи към килията на Стефан.

Изабел полежа за момент, поразена от облекчението, че е избегнала яда на Бойл… за момента. След това се надигна, невярвайки на това, което щеше да направи. Как, по дяволите, бе преминала от опита да убие главата на Дъскоф към опит да спаси мизерния му живот? Тя се спусна след Бойл.

Изабел се метна през пространството, което демонът бе заемал и се блъсна в рамката на вратата на килията на Стефан, дишайки тежко. Вдигайки поглед, тя се взря в празната стая. Бойл бе изчезнал.

Както и Стефан.

23

Изабел се втурна към двамата повалени мъже, но мислите й се втурнаха дори още по-бързо. Дали Бойл беше издърпал Стефан през портала, за да го убие другаде през свободното си време? Или Стефан се бе възползвал от възможността да избяга, докато тя се бе страхувала за живота си в краката на Бойл?

Сега нямаше значение. Не и докато Томас лежеше в кървава купчина в основата на стената, а Адам лежеше в безсъзнание по средата на коридора.

Изабел изтича до Томас и го придърпа в скута си. Топла, лепкава кръв попи в дънките й от дълбоката рана на тила му, но дишането му беше дълбоко и равномерно. Тя пламенно пожела магията си. Манипулирайки водата в тялото му, тя можеше и да го върне в съзнание. Вместо това помилва бузата му с пръсти, мълчаливо скланяйки го да го направи.

След минута Томас се размърда и се събуди. Изстена и ръката му се премести върху задната част на главата му, след това се претърколи настрани и се вгледа нагоре към нея.

— Какво стана?

Успокоение се разля в нея, карайки я да се замае. Беше се опасявала, че главата му е смазана. С разтреперан глас, тя му разказа.

Томас се изправи на крака и извади мобилния си от джоба. Докато набираше, той я прониза с поглед.

— Искам да се махнеш от тук, Изабел. Веднага. Демонът може все още да е наоколо или пък да се върне. — Гласът му се промени, стана по-напрегнат. — След като беше доказано, че не мога да те защитя от него, те искам възможно най-далеч от тук.

Естествено, тя го очакваше. Тя поклати глава, стана на крака и отиде до Адам.

— Няма да си тръгна, докато не направя всичко възможно, за да помогна.

— Изабел, работата ти тук приключи. Считай се за уволнена. Тръгвай. — Силата на гнева му я удари като гореща вода.

— Не. Все още не. — Изабел отказа да срещне погледа му. Тя коленичи до Адам, който вече се надигаше. Докато не се увереше, че Адам е добре, нямаше да отиде никъде. Щеше да се наложи да я изхвърли навън със собствените си ръце.

Томас изтърпя грижите на доктор Оливър за около минута, преди да се измъкне от нея.

— Томас, нараняванията ти трябва да бъдат третирани — каза докторката, използвайки „няма да приема никоя от глупостите ти“ гласа си. Доктор Оливър често използваше този глас с него. — Здраво си ударил тила си в стената.

— Благодаря, докторе, но по-късно. Сега имам да се тревожа за други неща.

Той се извърна от нея и пое надолу по коридора, където група пазачи от затвора получаваха нареждания от Джак. Грибин беше заключен и затворът бе претърсен до основи за Стефан.

Изабел смяташе, че е възможно вещерът да се е възползвал от възможността да избяга от килията си, когато Бойл докара до безсъзнание Адам и Томас, преди да се сблъска с нея. Ако беше вярно, Стефан нямаше да може да излезе от Грибин. Не и с всички контролно-пропускателни пунктове от килията му до изхода. Беше хванат като мишка в капан.

— Може да е изчезнал във вентилацията — каза Джак, когато Томас наближи. — Извикали сме всеки наличен пазач да търси. Мика проучва плановете на затвора и скоро ще ви уведоми какво да предприемете.

Томас се отдръпна, позволявайки на Джак да поеме водачеството. Той и Ингрид бяха наследници на главата на Сборището. Томас обичаше да има контрол и да го упражнява в детайли, но трябваше да се насили да се отдръпне и понякога да ги оставя да поемат управлението.

Когато Джак приключи с нарежданията на охраната, той се обърна към Томас.

— Ами ако Бойл е изпарил Стефан през един от тези портали, които може да създава от въздуха?

Томас стисна зъби.

— Тогава Стефан е на свобода и си губим времето. Можем само да се надяваме, че го е убил някъде извън стените на Грибин.

— Ама не схващам. Бойл е тръгнал да убива Стефан за спорта. Не го иска за ритуала си. Защо ще идва тук, в сърцето на Сборището, за да се опита и да убие вещер, чиято смърт няма никакво значение за плана му?

Томас хвърли поглед към Изабел, която стоеше отстрани и говореше с Адам.

— Бойл каза на Изабел, че ще убие Стефан заради нея.

— Какво?

— Преди демонът да удари мен и Адам, той каза, че го прави, защото мислел, че тя го иска мъртъв. Това беше подаръкът му за нея.

Джак поклати глава и потърка брадичка.

— Няма да се хвана на това.

— Нито пък аз. Развил е някаква фикс идея за Изабел, но Изабел казва, че не знае защо. Мисли, че е защото Бойл е убил сестра й и сега изпитва някаква патологична близост с нея. Мисля… — Той се отдалечи, неспособен да го каже на глас.

Джак го каза вместо него.

— Демонско увлечение?

— Не знам. — Мисълта Бойл да е увлечен по какъвто и да било начин към Изабел караше кръвта му да се смръзне, но думите на демона го правеха да звучи точно така.

— Значи може би е правдоподобно Бойл да е отвлякъл Стефан и да го е отвел извън стените на Грибин, за да го убие.

— Възможно е. — Томас направи пауза. — Но за сега ще действаме върху предположението, че Стефан е опитал сам да избяга и ще претърсим всеки инч от Грибин.

— Дадено.

С периферното си зрение, той наблюдаваше как Изабел се обръща да го погледне, изражението й стана отчаяно. Жената го побъркваше. Мисълта да бъде наранена го побъркваше още повече. След това Изабел се обърна и тръгна надолу по коридора. Томас трябваше да се възпре да не я последва.

Той откъсна погледа си от отдалечаващата й се фигура.

— Всичко да върви по дяволите.

— Вече сме там, шефе — дойде гласът на Адам отляво.

Томас му хвърли поглед, а челюстта му се стегна.

— Нещо ново от твоя край?

Адам поклати глава.

— Но, ако Стефан още е в Грибин, няма да се измъкне.

— Да. — Той се загледа в дълбините на сградата. Бяха там часове наред и му влияеше, влияеше на всички им.

— Какво има? — попита Адам. — Не мислиш, че е тук?

— Вътрешностите ми казват „не“.

— Изабел мисли, че Бойл го е извел навън.

— Ще узнаем много скоро. Никой не може да остане скрит дълго в Грибин. — Обмисли дали да попита и накрая се предаде. — Изабел добре ли беше, когато говори с нея?

Адам сви рамене и отмести поглед.

— Изглеждаше някак тъжна. Каза, че между вас не се е получило. Каза, че се връща в апартамента си в града, там се чувствала в по-голяма безопасност. В по-голяма безопасност от демона или от теб, не съм съвсем сигурен.

Томас застина, попивайки информацията.

— Каза ли кога си тръгва?

— Останах с впечатлението, че си тръгва сега. Много лошо. Беше доста по-лесен за понасяне, когато ти пускаха. — С тази забележка, Адам се отдалечи бавно.

Значи Изабел бе решила да напусне Сборището в опит да постави дистанция помежду им. Вероятно се бе уплашила, че ще се сближат твърде много, защото той й призна, че я обича.

Проблемът бе, че той знаеше, че и тя го обича. Усещаше го всеки път, когато тя го поглеждаше, когато му говореше. Беше го почувствал в коридора долу, когато го събуди, прокарвайки пръсти по бузата му отново и отново.

Изабел беше най-доброто нещо, което му се бе случвало. Тя донесе хаотична красота в съществуването му. Той донесе стабилност и любов в нейното. Нямаше начин да я остави да му избяга. Нямаше начин да остави ирационалните й страхове да развалят това и за двама им.

Досега не беше ли разбрала, че няма да я даде без борба?

Очакване.

Изабел чакаше смъртта да дойде. Всяко тиктакане на големия стенен часовник в хола я приближаваше.

Тя отпусна глава върху облегалката на дивана и затвори очи. Беше спала само три часа през последните двадесет и четири, но сънят продължаваше да я отбягва. Макар че сънят бе нещо, от което ужасно се нуждаеше. Трябваше да е готова за Бойл. Тя сви пръсти около спринцовката, която бе взела от пода на затвора. С другата си ръка докосна ножа в канията на китката си.

Не бяха открили Стефан в Грибин. Адам се бе обадил да й каже. Нямаше следа — разбира се — и от Бойл. Шансът й да се спаси бе завършил катастрофално и сега почти бе изчерпала възможностите. Оставаше й още един и шансовете бяха против нея.

Придърпа завивката по-близо и вдиша остатъчния аромат от сладкия парфюм на сестра си. Страхът, който бе изпитала преди, почти беше изчезнал. Щеше да се бори възможно най-здраво и възможно най-дълго. Щеше да предпази тези, които обича, по възможно най-добрия начин. Останалото бе в ръцете на Бога и Богинята.

Най-накрая тя задряма за малко, въпреки тиктакането на стенния часовник и факта, че бе оставила всички лампи светнати. Въпреки това, скоро я събуди думкане по вратата. Със замъглен поглед, тя хвърли поглед на часовника и видя, че е спала половин час. Страхотно. Когато демонът дойдеше, щеше да бъде в перфектна физическа форма.

Тя се изтласка от дивана и отиде до вратата. Поне знаеше, че не е Бойл. Демоните не чукаха.

Изабел провери шпионката, въздъхна и отпусна глава върху стената. Чудеше се дали ще дойде. Разбира се, беше глупаво да си мисли, че няма да го направи. Томас Монахан не беше мъж, който да разкараш лесно. И все пак си мислеше, че достатъчно здраво е забила клина помежду им, та той да остане настрани.

Трябваше да го разкара от тук бързо, но щеше да е трудно да излъже Томас. Сърцето й искаше само него — присъствието му, аромата му, обгръщането на силните му ръце, дрезгавия му глас в ухото си. Главата й искаше само да го разкара възможно най-далеч от тук.

Стягайки се, тя отключи вратата и я отвори.

Той носеше чифт черни панталони и бяла ленена риза. Косата му висеше дълга и разпусната през раменете му, а тъмните му очи бяха притворени, но не изглеждаха лениво; те искряха с огън. Обикновено чувствената извивка на устните му бе станала тънка линия. Тя разпозна езика на тялото; беше бесен.

Богиньо, бе секси, когато беше бесен.

Дъхът й секна и пръстите й се свиха малко, не искаха нищо повече от това да се плъзнат под ризата му и да докоснат топлата кожа и твърдите мускули, които знаеше, че лежат там. Вместо това прикри реакцията си, запази безизразното си лице и просто се върна обратно в апартамента.

Вратата се затвори с трясък зад нея и ръката му се спусна върху рамото й. Обърна я с лице към себе си.

— Просто си тръгна? Не заслужих ли поне едно „довиждане“?

— Каза ми да си вървя, Томас — напомни му мрачно тя.

— Да, да се махнеш от затвора. Нямах предвид да напускаш Сборището.

— Не искам да го правя отново, Томас. Болеше достатъчно и първия път. — Тя въздъхна. — И двамата знаехме, че няма да продължи дълго. Беше само заради секса. Сексът беше страхотен, но сега е време да приключи. — Толкова коравосърдечни думи, толкова лесно изречени. Защо ги усещаше като малки кубчета лед в гърлото си?

И, по дяволите, той така или иначе не й вярваше. Тя дори не се нуждаеше от емпатия, след като съмнението ясно се четеше по изражението му.

На челюстта му се стегна мускул.

— Не си добра лъжкиня, Изабел — заяви той. — Просто бягаш от мен, точно както бягаш от всеки друг, с когото се сближиш.

Тя се отдръпна от него.

— Благодаря за психоанализата, но не знаеш нищо за мен. — Разбира се, че знаеше. Цял живот бягаше от всяко привързване или емоционална котва. Само че сега бе срещнала Томас и се бе влюбила в него, така че не искаше да бяга никъде, освен право в прегръдките му.

Само дето сега беше единственият момент в живота й, когато трябваше да бяга.

Понякога съдбата не струваше.

Следващите й думи се откъснаха от вътрешността й, някъде отляво на седалището на магията й. Опита се да запази гласа си стабилен, но трябваше да извърне лице, защото знаеше, че не може да владее изражението си.

— Просто си тръгвай, Томас. Моля те, точно сега не те искам тук. — Най-сетне частица истина, макар че болеше да я изрече.

— Защо си толкова изплашена?

Тя притисна ръка към очите си.

— Не е точно… страх. Да се местя е единственото, което знам. Не мога да остана на едно място с един човек. Просто това не съм аз.

— Глупости.

Тя въздъхна, нахвърляйки се отгоре му. Думите, които изговаряше сега, идваха някъде от по-дълбоко.

— Не искам да прецакам всичко! Всеки път, когато създам връзка, когато открия подходящо място да остана… то изчезва. Нищо не остава! Може би е по-добре изобщо да няма нищо в началото. Тогава никога няма да трябва да се притеснявам, когато е на път да изчезне. Тогава никога няма да се налага да изпитвам болка, когато неминуемо го изгубя.

— Изабел…

Тя го отряза и продължи нататък.

— Когато пътувам, на всеки вход има ново начало. Нови хора. Нови места. Хотелски стаи. Вили под наем. Румсървис. Всичко това е… безформено, безлично, анонимно. Няма какво да се прецака. Няма към какво да се привържа. Няма за какво да скърбя, когато се преместя.

— Погледни ме.

— Но проблемът е, че… накрая нищо от това няма значение. Всичко това са просто глупости. Мисля, че избягвам да бъда хваната натясно от емоция, от обвързване и от потенциална загуба, но всъщност това е поредният капан. Знам го, заради сестра си. Тя бе единственият човек в живота ми, който имаше значение. — Преди теб. Сълза се търкулна по бузата й и тя я избърса. — Когато тя умря, тъгувах толкова силно, че душата ми се прекърши. Беше най-ужасната болка, която някога съм изпитвала, но никога не бих спряла да обичам сестра си, за да се спася от тази болка.

— Изабел…

— Виждаш ли? Това е „Параграф 22“[16]. Едновременно нямаш нищо и не чувстваш нищо или имаш нещо и рано или късно го губиш, така чувстваш всичко… по лош начин. Проклет си, ако го направиш, и си проклет, ако не го направиш. — Тя се засмя. Прозвуча грубо дори в собствените й уши. — А аз съм наистина прокълната, Томас. Не знаеш и половината.

— Изабел, погледни ме.

Бавно, Изабел се обърна с лице към него.

Емоция се намести на лицето му, пречупвайки гнева в нещо като скръб… или може би обич… за момент. Собствените й емоции бяха твърде силни, за да успее да разчете неговите.

— Няма да си тръгна и няма да те оставя да си тръгнеш от мен.

— Томас…

Той я придърпа в обятията си. Когато тя го бутна, той само затегна захвата си.

— Обичам те. — Прошепна го в ухото й.

Изабел стисна юмруци, опитвайки се да не го сграбчи с две ръце и никога да не го пусне. Ноктите й се забиха в дланите.

— Томас, моля те, не го прави.

— Обичам те, Изабел — прошепна отново той. — Няма да те оставя да си отидеш. Никога няма да те оставя да си отидеш.

Очите й се напълниха със сълзи. Думите просто се изплъзнаха, толкова лесно, колкото река се влива в океана. Нищо на този свят — нито дори демона — не можеше да ги спре.

— И аз те обичам.

Той погали косата й.

— Зная.

Изабел се притисна в него за момент, опитвайки се да събере достатъчно сила, за да го отблъсне и да каже нещо режещо, нещо толкова ужасно, че да го накара да си тръгне. Възможностите замърсяваха ума й. Пренебрегна всяка една. Томас виждаше директно в сърцето й; каквото и да му кажеше, той щеше да знае, че е лъжа.

Томас повдигна брадичката й, принуждавайки я да го погледне в лицето, и я целуна. Отначало устните му се плъзгаха по нейните като коприна, след това натискът стана по-силен и по-настоятелен.

Тялото на Изабел реагира мигновено. Пръстите й се свиха около горната част на ръцете му, усещайки издутините и извиването на мускулите му, когато я придърпа към гърдите си и плъзна език между устните й. Тя се забори с него и тих стон се надигна от гърдите й.

— Моля те, искам да си тръгнеш — каза задъхано срещу устните му между целувките.

Зъбите му хванаха долната й устна и я дръпнаха. Изабел усети, че става по-топла и влажна между бедрата си.

— Не и докато не направя всеки инч от теб свой, Изабел. — Гласът му излезе като тихо, изпълнено с нужда ръмжене.

Аларма зазвъня в нея, намалявайки възбудата й.

— Не… не можем… — Изречението й завърши с вик на изненада, когато Томас я помете, буквално.

— Не? — попита той, докато я носеше към спалнята. — Нека опитам да променя мнението ти за това.

Той я хвърли на матрака. Изабел се опита да стане и той се спусна отгоре й, приковавайки китките й.

— Предай се — прошепна в ухото й.

Устата му улови думите й на протест. Щом я целуна толкова дълбоко, че умът й едва можеше да сформира логична мисъл, той си проправи път надолу по тялото й, премахвайки дрехите по пътя си. Откри спринцовката, която тя държеше в сутиена си, и ножа, в канията на китката й, и ги остави на нощното шкафче.

Лениво, той придърпа зърното й между устните си, докато то не изскочи от устата му. Същевременно плъзна ръка надолу по бедрото й и откри клитора й. Направи няколко кръгчета около него през плата на памучните й бикини, отново и отново.

— Така добре ли е? — Гласът му помилва кожата й като сатен.

— Ъм. — О, да. Беше толкова добре, че не можеше да мисли. — Не може да го направим, Томас. Не точно сега. — Проблемът бе, че гласът й излезе като въздишка и пропит със страст.

— Защо не?

Тя прехапа устна, търсейки правдоподобна причина защо не могат да правят любов. Не можеше да му каже истината. И, Богиньо, тя искаше това последно сбогуване с всяка фибра на съществото си. Не можеше ли да й бъде позволена тази последна връзка с Томас? Не заслужаваше ли поне това?

Когато тя не отговори, той изръмжа:

— Така си и мислех.

След това захапа колана на бикините й и ги свали със зъби. Скоро нямаше нито едно парче плат, което да разделя плътта й от ръцете и устата му.

— Томас…

— Няма да си тръгна, докато не те изчукам до безсъзнание, Изабел. Не ми пука какво казваш. Не ми пука, ако ще да трябва да те завържа, за да го направя. Разбра ли? — Пръстът му погали клитора й, докато той говореше, изпращайки вълни на удоволствие през тялото й.

— Направи го пределно ясно. — Тя въздъхна.

— Та, сега ми кажи. Последна възможност. Искаш ли да те чукам, Изабел?

Имаше само един отговор.

— Да.

— Искаш ли да правя любов с теб?

— Да.

Задържайки погледа й, той пъхна ръце под коленете й и ги вдигна и разтвори, изпречвайки най-уязвимата част от тялото й пред погледа си. Томас го гледа до насита.

— Толкова сладко — промърмори той, преди да сниши уста и да я затвори около набъбналия й, възбуден клитор. Езикът му го перна, я след това откри чувствителната страна и потърка.

Изабел се заизвива под устата му и Томас прикова ханша й към матрака, залепяйки уста към интимните й части. Оргазмът й дойде бързо и силно. Тя ахна, когато я връхлетя, а след това простена името му.

Томас я поведе през експлозивната дъга на удоволствието, стенейки в задната част на гърлото си, сякаш се наслаждаваше на всяка частица от оргазма й, колкото и тя самата. Когато оргазмът все още бе притиснал тялото й, все още я караше да мята глава от удоволствие и да стене, той издърпа панталоните си достатъчно, за да извади пениса си и се надвеси над нея.

— Изабел. — Името й звучеше неблагозвучно върху езика му, като молитва или думата „вода“, изречена от отчаяно жаден човек. — Не мога да чакам и миг повече. Имам нужда да те почувствам. Имам нужда да бъда част от теб.

В отговор тя обви крака около ханша му и го придърпа върху себе си, усещайки дращенето на панталоните му по глезените и прасците си.

Той задържа погледа й, когато притисна главичката на пениса си към отвора на влагалището й, след това събра китките й в една голяма ръка и ги притисна към матрака над главата й. После задържа ханша й с другата си ръка и влезе дълбоко в нея, докато не беше нацяло изпълнена и разтегната от пениса му.

Изабел простена и впи зъби в долната си устна. Клиторът й пулсираше и влагалището й се движеше от усещането да го има в себе си.

Той я облада, вземайки я с дълги, здрави, дълбоки прониквания, които прочистиха всяка частица рационално мислене от ума й и накараха тялото й да се чувства като разтопено масло.

Когато оргазмът й дойде, той обгърна цялото й тяло с вълни, които започваха малки и след това нарастваха. Тя изви гръб, когато я завладя, умът й беше залян от удоволствие.

Томас пусна ръцете й и засмука в устата си едно от предлаганите зърна, придърпвайки го нежно между зъбите си. Той отговори на оргазма й като простена дълбоко в гърлото си и свърши.

— Томас — въздъхна тя, закривайки лицето си с ръце. Какво им позволи да сторят? Колко глупава бе, по дяволите?

Томас се претърколи от нея и я придърпа върху леглото. Привлече я към тялото си и я помилва с пръсти по лицето.

— Моя си, Изабел. Няма да те оставя да си тръгнеш или да избягаш. Няма да те оставя да ме отблъснеш. И няма да си тръгна тази нощ. За добро или за лошо.

Победена, сълзи опариха очите й, като се обърна и зарови лице в извивката на врата му и вдиша. Миришеше толкова хубаво, миришеше толкова много на Томас. Тя плъзна ръка в ризата му, за да открие топла кожа и твърд мускул.

— Тогава се съблечи, защото имам нужда да почувствам кожата ти върху моята. — Гласът й звучеше дрезгаво заради липсата на сън и емоциите.

Те го съблякоха заедно, докато тялото му не се отърка в нейното, кожа в кожа. Той целуна рамото и надолу по ръката й, обръщайки я по корем. Изабел легна по очи върху леглото, докато Томас прокарваше отново и отново върховете на пръстите си надолу по гръбнака й до основата на гърба, приспивайки я.

— Изабел — измърка Томас, със загрубял от съня и задоволен от секса глас, — защо Бойл ще убие Стефан като услуга към теб?

Очите й се отвориха рязко и тя застина, но поне можеше да му отговори честно.

— Не знам.

— Наистина?

Изабел се обърна по гръб и се сгуши в него. Взря се в лицето му и прокара пръсти по гърдите му.

— Наистина. Не разбирам демонския мозък. Намирам за удивително и че копнее за дома, че създание като него има такива чувства. — Тя поклати глава. — Нямам идея защо Бойл е решил, че трябва да убие Стефан заради мен.

— Това, което той каза точно преди да ме нокаутира в Грибин… прозвуча сякаш двамата имате връзка.

Тя повдигна глава и се ухили, макар че не беше с лекота.

— Ревнуваш ли, Томас?

— Едва ли. Боя се за теб, да.

Отне й момент, за да отговори, внимателно формулирайки отговора си.

— Както казах и преди. Мисля, че ме е набелязал заради сестра ми. Въобразил си го е, защото той… — трябваше да направи пауза и да намери подходящите думи, преди да може да продължи. — … той я е убил, така че с него сме свързани.

Томас милваше ръката й отново и отново, докато тя не въздъхна и мускулите й не се освободиха от напрежението.

— Това придава странен смисъл.

— Не мисля, че демоните са смислени. — Клепачите й се спуснаха.

— Заспивай, Изабел. Мога да кажа, че имаш нужда.

Тя въздъхна и се отпусна до него. Преди да се усети, изтощението я затисна.

Изабел се събуди от дълбок сън. Прилепвайки се плътно към топлото тяло на Томас, тя се усмихна и отново затвори очи. Винаги би спала добре до него. За момент познаваше пълното щастие, а след това си спомни. Процеди се като токсично изтичане в ума й, отравяйки я.

Демонът идваше. Може би не днес, но скоро.

Обезпокоена, тя потърка очи и хвърли поглед към прозореца, от където се прокрадваха първите лъчи от бледо сивата утринна светлина. Бе спала най-много час или два. Какво я бе събудило?

Никакъв аромат на демонска магия не замърсяваше въздуха. Не се чуваше никакъв звук. Не беше твърде сгорещена или твърде изстинала… тогава го осъзна с абсолютна сигурност.

Ужас се сви в стомаха й като студено олово. Тя се измъкна изпод закрилническата ръка на Томас и се изплъзна от леглото. Тържествено намъкна бельо, чифт шорти от жарсе и тениска с дълъг ръкав, след това намести отново спринцовката и канията с ножа. Щом свърши това, Изабел отиде до прозореца в хола, сякаш притеглена там от сили извън нейния контрол.

Дори вероятно бе така.

Тя избута настрана завесите, които покриваха прозореца в хола, и там, на три лентовото платно на улицата, минаваща покрай сградата на апартамента, стоеше Бойл на своя Харли… гледайки нагоре към нея. Метал и хром, излъскани до блясък от любящите ръце на демона, блестяха на уличното осветление. Черна кожа покриваше Бойл от глава до пети, а сутрешният бриз развяваше русата му коса.

Тя изпъшка:

— Томас — и се обърна да побегне и бързо да се опита да го изкара от апартамента. Вместо това побягна, за да се сблъска с много широки гърди. Миризмата на кожа и демон се заби в носа й.

Бойл се вгледа в нея, неговите обикновено сини очи вече светеха в червено.

— Време е.

Онемяла, тя само поклати глава. Беше време? Как можеше да е време? Не можеше да е време! Томас все още бе в апартамента й.

Бойл се протегна към нея и тя отстъпи крачка назад. Той си дръпна ръката.

— Да не избираш майка ти да заеме твоето място? Ако е така, кажи ми го сега. Нямам много време да направя това жертвоприношение.

— Аз ще съм жертвоприношението. — Гласът й потрепери. — И няма да позволя никой да бъде сложен на мое място.

— Много добре. — Той отново протегна ръка. — Тогава трябва да си тръгваме.

Изабел бе принудена да напусне апартамента тихо, оставяйки Томас да спи в другата стая… без да се намесва.

— Добре. — Тя отиде във фоайето, където под бара един до друг стояха белите й кецове. Нахлузи ги и се обърна към демона. — Готова съм.

Бойл не я изпари. Поведе я навън от апартамента и надолу по стълбите към Харлито си. Всяка стъпка, с която се отдалечаваше от Томас, караше гърлото й да се свива още малко. Когато най-сетне стигнаха до улицата, Изабел смяташе, че е чудо, че все още може да диша.

Демонът се покатери на мотора.

— Красив мотор, не мислиш ли?

Тя само се взираше в него. Сладките приказки не бяха нещо, с което можеше да се справи в момента.

— Ще ми липсва този мотор — продължи той. — Той е едно от малкото неща, които ще ми липсват от живота тук. Така че ще вземем мотора ми там, където отиваме, вместо по-директен транспорт. Това ще е последната ми възможност да покарам.

— Това ли е частта, където трябва да те съжалявам?

Той се взря в нея за момент, сините му очи заблестяха.

— Качвай се. — Той завъртя ключа.

Машината запали със заглушено мъркане, но тя не помръдна, за да му се подчини. Не можеше да спре погледа си да се отклони надолу по улицата. Сенките от лунната светлина играеха върху цимента на тротоара, изпъстрен от листата на дърветата. Задуха мек, топъл вятър, който накара клоните на високите, красиви кленове да потреперят и заскърцат. В далечината светлините на пресечката се промениха и премина само един самотен автомобил.

Бе обула обувките си за бягане.

— Зная къде е майка ти. — Гласът на демона бе тих и уверен. Знаеше какво си бе мислила в частта от секундата, когато бе погледнала надолу по улицата. Разбира се, че е знаел. — Мога да отида при нея с времевия прозорец, който владея.

Въздишайки, Изабел се покатери на мотора зад Бойл. Отказвайки да обгърне кръста му с ръце, за да се държи, тя сграбчи седалката.

— Отиваме в моя склад.

Гадене се надигна в гърлото й. Не носеше каска. Може би щяха да извадят късмет и да катастрофират, преди да пристигнат.

Всъщност това бе добра идея.

Изабел знаеше, че сега има идеалния шанс да убие Бойл. Ако можеше да извади спринцовката от сутиена си, можеше да го инжектира с течната мед, докато той кара.

Перфектно.

Разбира се, ако проработеше, щяха да паднат. В този случай Изабел, с нейните кецове, шорти и тениска, щеше да е прецакана. Но Бойл щеше да е мъртъв. Това беше важното.

— Сложи ръце около кръста ми — нареди той.

— Моля? — Това щеше да направи трудно ваденето на спринцовката.

— Ръцете ти. Сложи ги около кръста ми и се дръж. Не ги махай. Не съм стигнал до тук, за да те изгубя сега.

На Изабел й отне момент да събере емоциите си и после бавно сложи ръце около кръста му. Мускулите на бодибилдър се раздвижиха под ръцете й. Торсът му беше като камък под черната кожа, която носеше, и Изабел се забори с рефлекса на непоносимост.

Моторът се наклони напред, заедно със стомаха й. Изабел затвори очи и отправи молитва към Богинята. В последния момент, тя погледна нагоре към тъмните прозорци на апартамента, където Томас все още спеше.

Томас.

24

— Изабел?

Томас се събуди и се обърна, опипвайки за топлото тяло, което липсваше. След като намери единствено въздух и одеяла, той повдигна клепачите си. Тя не беше в стаята.

Космите на врата му настръхнаха, когато интуицията му заработи. Нещо не беше наред.

Той избута одеялата настрана, намери панталоните си в мрака и ги надяна. Придвижвайки се внимателно през слабо осветения апартамент, той завари хола празен. Можеше да почувства, че цялото място беше празно, с изключение на него.

Отвън, на улицата, един мотор запали.

Той познаваше звука на този мотор.

Томас се втурна към прозореца навреме, за да види Бойл да се отдалечава от бордюра… Изабел беше отзад. Точно преди Бойл да ускори, тя вдигна очи към прозореца, с изражение на тотално опустошение.

А след това ги нямаше.

Ясна, студена увереност бързо уби разтърсването от шока, който премина през тялото му. Знаеше, че Изабел не е тръгнала с Бойл, защото го е искала… и знаеше точно къде я отвеждаше демонът.

Томас не губи време за нищо, освен ключовете за колата си и мобилния телефон. Бос и без риза, той напусна апартамента на Изабел, набирайки Джак и Сборището, докато вървеше.

Вятърът профучаваше през косата на Изабел и развяваше шортите й, карайки я да трепери. Разбира се, треперенето не беше толкова заради вятъра, колкото заради демона, с когото се возеше.

Моторът поглъщаше улиците между апартамента й и склада много по-бързо, отколкото би й харесало. Тя гледаше тротоара да минава светкавично под краката й и се чудеше, как ли щеше да се чувства, ако медта въздействаше на Бойл както се надяваше тя. Какво ли е чувството да умреш в инцидент с мотор? Щеше ли да свърши с дребен чакъл три инча под кожата си? Щеше ли главата й да се разцепи? Предполагаше, че, ако главата й се разцепеше, нямаше да я е грижа за чакъла под кожата й.

Богиньо.

Това беше единственият начин и шикалкавенето вече щеше да бъде престъпно. Сега беше моментът. Последният й шанс. Правейки това, тя щеше да спаси майка си, сестра й щеше да бъде отмъстена и световете — и двата — щяха да бъдат отървани от хора като Еразъм Бойл.

Всичко, което трябваше да направи, бе да премести ръката си, да сграбчи спринцовката от джоба си и да я забие в него. После, ако медта се инжектираше право в тялото му, както се надяваше тя, щеше да умре в ужасна, възпламеняваща мотоциклетна катастрофа. Фасулска работа.

Можеше да го направи.

Можеше.

Бойл сменяше всеки светофар, който наближаваха, на зелено. Или беше това, или той имаше огромен късмет в уцелването на светлините в точния момент. Зелена светлина. Зелена светлина.

Зелена светлина.

Приближаваха се до склада и Изабел знаеше, че трябва да го направи. Беше време, минало време. Сърцето й биеше толкова силно, че си помисли, че получава сърдечен удар — за предпочитане пред начина, по който щеше да умре, — Изабел се раздвижи.

Бойл изрева в знак на протест, като тя премести ръката си от тялото му, но Изабел го игнорира. Тя зарови ръката в ризата си, търсейки спринцовката и я извади. Хващайки я между зъбите си, тя освободи иглата, заби я във врата на демона и избута буталото до края.

Течната мед се разля в гърлото на Бойл.

Спринцовката беше празна.

Бойл изгъргори. Моторът закриволичи. Изабел погледна надолу, към бързо преминаващия път под тях. Те възстановиха равновесието си за момент, след което звярът издаде сподавен, поразителен, крещящ звук.

И се обърнаха.

Моторът падна на дясно и изхвърли Изабел на тротоара. Движеха се с осемдесет километра в час и, точно в момента преди Изабел да падне, съзнанието и стана напълно празно — тотално чисто. Тогава падна. Никаква болка не избухна в нея. Нищо, освен мекота, не срещна главата и тялото й, когато тя се плъзна и изтърколи през пътя и на тротоара.

Изабел лежеше настрани, неподвижна и в съзнание. Несъмнено беше в шок и това беше блокирало болката от катастрофата. Ако погледнеше надолу към тялото си сега, щеше да види кръв, разкъсана плът и усукани крайници.

Реши да не поглежда.

Вместо това тя погледна мотора, скърцащ по настилката, стържейки в огнена симфония на разрушение надолу по средата на улицата. Бойл продължи с него, кракът му беше заклещен под усукания метал. Моторът спря близо до тротоара, демонът беше неподвижен.

Беше ли го убила? Беше ли свършил най-накрая кошмарът? Тя все още беше в съзнание. Значеше ли това, че е преживяла мъчението? Или вцепеняващият студ, крадящ от тялото й беше просто предвестник на смъртта?

Звукът от стържещ метал изпълни въздуха отново. Моторът се помръдна и Бойл се измести под него, ръмжейки.

— Не — прошепна Изабел, повдигайки глава. — О, не.

— Ставай! — гласът на Томас. Силни ръце под раменете й, изправящи я. — Изабел, ставай! Той не е мъртъв.

— Какво? — Изправи се и погледна надолу. Нямаше кръв. Нито дори драскотина. Нито дрехите й бяха разкъсани. — Какво беше…

— Аз омекотих падането ти. Бетонът е част от властта ми като магьосник на земята. — Повлече я надолу по улицата, докато говореше. — Трябва да те махнем от тук, в случай че Бойл се възстанови и тръгне след теб.

— Почакай! — Тя го блъсна. — Не, не мога да избягам. — Изабел се обърна и тръгна обратно към Бойл.

Той я сграбчи, вдигна я и я понесе напред към все още работещата си кола.

— Умът ли си загуби?

Тя се бореше в прегръдката му.

— Не! Ти не разбираш. Пусни ме!

— Може да ми обясниш, когато сме на 5 мили от тук, става ли?

Неспособна да разбие желязната хватка на Томас по никакъв друг начин, Изабел се фокусира върху водата в пръстите му, ръцете и раменете му, принуждавайки я мигновено да се загрее. Томас извика и я изпусна.

Изабел падна на земята и се изправи, борейки се да застане на краката си.

— Не мога да си тръгна сега. Бойл ще вземе друга магьосница на моето място. Или той ще умре… или аз. Няма да позволя това да се случи по никакъв друг начин.

Томас се вгледа в нея за момент, преди да отговори.

— Сключила си някаква сделка с Бойл? Или ти ще отидеш доброволно с него, или ще вземе друга магьосница на твое място?

Тя кимна яростно, погледът й се рееше зад Томас към мястото, където Бойл се беше вдигнал от земята.

— Майка ми, всъщност. Той възнамеряваше да вземе майка ми на моето място. Да, с нея имаме разногласия, но не мога да позволя на Бойл да я убие.

Бойл изглеждаше лошо ранен и надеждата се разгоря в нея. Съдейки по начина, по който той се движеше, Изабел се съмняваше, че той може да се отдалечи от сегашното си местоположение, което беше на удобно разстояние от тяхното.

— Защо не ми каза за това?

Тя издаде раздразнен звук и стисна юмруците си.

— Защото знаех, че ще направиш това! Ти би се втурнал във всичко като рицар в блестящи доспехи и би позволил на демона да те убие, преди да ме нарани. Опитах се да те задържа извън това, така че да бъдеш в безопасност. Сборището се нуждае от теб, Томас. Магьосничеството има нужда от теб. Никой в света не се нуждае от мен.

Отговорът на Томас дойде бързо. Той се протегна, сграбчи я и я притисна към себе си.

— Аз се нуждая от теб, Изабел.

За един миг тя се разтопи в обятията му, затваряйки очи от емоцията в гласа му. После тя се отблъсна, оставяйки го на ръка разстояние.

— Благодаря ти за това, но няма да позволя Бойл да вземе друга магьосница на моето място.

— Не, ти… няма. — Гласът дойде зад нея. Нисък. Скърцащ. Принудителен. В болка.

Бойл.

Постави ръцете си на раменете й. Както изглежда, беше сгрешила за способността на Бойл да се движи. За нещастие.

Изабел задържа погледа на Томас за момент. Знаеше, че изглежда примирена.

Бойл я изпари.

Тя все още можеше да чуе агонизиращия рев на Томас, отекващ в ушите й, когато изведнъж се намери в склада, стомахът й се преобърна и главата й туптеше. Изабел направи две стъпки напред, олюлявайки се, и падна на ръцете и коленете си. Жлъчта обви вътрешната част на устата й и я заля с горчивина.

Ръцете й се притиснаха в студения бетон, тя затвори очи за момент и се концентрира, за да не загуби съзнание. Начинът, по който Бойл превозваше хора, наистина не струваше. Тя предпочиташе колата да прави това всеки ден.

Зад нея дойдоха тежки, влачещи се стъпки и ниско ръмжене. Държейки главата си наведена, тя отвори очи и пъхна ръката си в ръкава, пръстите й се затвориха около дръжката на нейния меден нож.

— Няма да живееш достатъчно дълго, за да ме убиеш, Бойл. Свършен си. — Гласът й отекна силно и сурово в тишината на склада. — Тя е в звука от гласа ти и ритъма на стъпките ти. Смъртта.

Тишина. Дори шепот от дишане не стигна до ушите й. Изабел се надяваше за един див момент… и тогава четири влачещи се стъпки към нея. Огромни ръце се пъхнаха под подмишници й и я вдигнаха.

Тя очакваше да бъде дръпната силно, хвърлена, ударена, нещо насилствено. Докосването на демона, вместо това, беше нежно, почти грижовно.

— Отивам си вкъщи — прошепна той, като я вдигна на ръце. — Не разбираш ли? Отивам си вкъщи.

— Не и ако мога да те спра. — Изабел го прободе в гърлото.

Бойл я пусна. Тя падна на бетона и този път Томас не беше там, за да омекоти падането й. Изабел удари лактите си, опашната си кост и разклати зъбите си. Бойл изкрещя и се отдръпна от нея, издърпвайки острието от гърлото си и захвърляйки го през склада.

Може би имунната му система беше отслабена от правия изстрел на медта в тялото му. Може би беше изчерпал „алергичните инжекции“. Във всеки случай, раната, която тя направи с острието, започна да дими и цвърчи, разрезът нарастваше повече. Киселинната кръв закапа и запращя по пода.

Изабел се отдалечи от него към вратата. Знаеше, че не може да си тръгне докато демонът не беше мъртъв, но тя неволно избра изхода. Бойл задържа ръцете си на гърлото си, крещейки и мятайки главата си. Тя не искаше нищо повече от това да избяга от него, като дете нуждаещо се да избяга от чудовището в килера си, което не е въображаемо въпреки всичко.

Тя се върна през лепкавата част от въздуха, който Адам беше открил. Стомахът й се наклони, като пипала на полусурова магия задърпаха дрехите, кожата и косата й. Направена от силата от убитите магьосници, частично отворената врата опари ноздрите й като неразредено зло, сякаш тя вдъхна тъмна, горчива бира през носа си.

Изабел ахна и се стреля назад, извън обсега й. Беше много по-силно, отколкото последния път, когато бе минала през него. Заклинанието на Бойл беше почти завършено. Тя беше последният ключ. Както изглежда, той беше взел друга магьосница преди нея. Бяха го направили по-трудно за Бойл с техния списък, но не можеха да го спрат.

Дори свободна от хватката му, тя не можеше да се отърси от хватката на частично завършения портал от кожата и косата си. Дъхът й дойде на къси, брутални изблици, докато тя чакаше — молеше се — Бойл да падне. За да се свърши.

Богиньо, моля те. Тя не искаше да бъде последното парче от този портал на абсолютна гадост.

Бойл се обърна и я погледна, сякаш четейки мислите й. Очите му светнаха в червено и устните му се разделиха, разкривайки остри като бръснач зъби. Бавно, той премести ръцете си и се изправи, показвайки й ясно, че раната му от ножа е оздравяла.

После се усмихна.

Изабел се изправи на крака. Първичен страх се беше надигнал в нея, изгаряйки до основи вените й, изстрелвайки се по гръбнака й. Искаше й се да може да бъде по-силна, по-смела, но, гледайки демона да й се усмихва, караше цялото й тяло да трепери.

— Защо просто не умреш? — изкрещя му тя. Защото, Богиньо, тя не искаше.

Той пристъпи напред към нея и се препъна, усмивката му посърна леко.

— Ти не разбираш мотивацията ми. Напускам това място. — Той каза „това място“ както някой би казал „личинка“. — Отивам си вкъщи при моите хора, при местата, които помня и обичам. — Той залитна отново, но после се изправи и тръгна неотклонно към нея, сякаш добиваше сила от самата идея за завръщането у дома. — Отказвам да умра.

Изабел се отдръпваше все повече и повече. Тя просто не можеше да се спре. Отне й всяка частица от нейната воля, за да не побегне, също както изглеждаше, че отнема всяка капка от желанието на Бойл да не умре и да продължи бавно да напредва към нея. Лошото нещо беше, че тя подозираше, че волята на Бойл беше по-силна от нейната.

Все пак, медта, която беше инжектирала в него, оказваше влиянието си. Ако теорията на Мика беше вярна, медта го разяждаше от вътре навън. Тялото му се бореше да се излекува и да възстанови материята, както направи с повърхностните наранявания с медните оръжия. Но медта, поета вътрешно, щеше да бъде далеч по-вредна. Сега беше просто въпрос на това кое беше по-силно, убийственият ефект от течната мед или способността на тялото му да се лекува.

Тя задържа погледа си върху влачещите се стъпки на Бойл, приближаващи се към нея, напълно неспособна да погледне в тези червени, изгарящи очи — онези, които й казваха, че краят беше близо.

— Кой ти каза, че жертвоприношението на пет магьосници е нещо добро? Защото си убил пет, нали? Взел си друга преди мен.

Влачене. Пауза. Влачене.

— Шест магьосници. Все още не сте открили третата, която убих. Тази след сестра ти.

Стомахът й се сви.

— Вие сте аемон, единствено мелез. Това е като клане на добитък, като лов. Убийството ви не е нищо. Може да харесаме някои аемон, както човек се грижи за домашен любимец. И аз те харесвам по този начин. — Влачене. Пауза. — Но не прави грешка; все пак ще убия кучето си, ако това значи да мога да си отида вкъщи.

Бойл спря на пет стъпки от нея. Изабел отстъпи срещу стената, която беше най-далече от него. Металът се усещаше гладък и хладен през тениската й.

— А порталът? Как работи? — Гласът й звучеше пресипнал и разрушен, сякаш беше пушила по пакет цигари на ден през последните двайсет години. Всъщност, тя просто се опитваше да спечели време, надявайки се, че медта ще си свърши работата.

— Предполагам, че ти дължа обяснение. Подхожда на магията на магьосниците, които пожертвах. Определени видове магия в определени количества, в определено време. Някои магьосници можех да взема за по-късно, някои трябваше да убия тук. Ти, последната, трябва да бъдеш убита съвсем близо до портала.

Бойл покри последните няколко метра, който ги разделяха, с повече сила, отколкото показваше, откакто тя го беше инжектирала. Остатъкът от надеждата на Изабел умря с разочаровано стенание. Инжектираната мед не беше проработила.

— Ще ме победиш ли? — попита той.

Тя застина и стисна зъби.

— Как бих могла? Как бих могла, когато знам, че ще вземеш майка ми или някоя друга магьосница на мое място? — Въпреки че всяка фибра в тялото й искаше да му се нахвърли, да го рита, да го удря силно с юмруци, и да го драска… след това да бяга, за да спаси живота си.

— Ето защо няма да ми достави голямо удоволствие да те убия.

Голямо.

Бойл я издърпа в обятията си, сякаш той можеше да й е любовник. Устата й се притисна срещу гладката черна кожа на якето му. Тя вкуси нещо топло и солено и осъзна, че плачеше. Той я залюля в ръцете си за момент, пръсти с дълги нокти преминаха през косата й.

Тогава той сниши устата си към гърлото й и захапа.

Демоните бяха като паяци, тяхната отрова бликаше от устата им в тяхната жертва, парализирайки я.

Острите зъби на Бойл пронизаха кожата й като двадесет игли. Болка прониза тялото й, карайки я да потрепва в нещо, близко до конвулсии. Когато се дърпаше срещу зъбите му, я болеше дори повече, така че Изабел застина и заплака тихо, докато кръвта се стичаше надолу по врата й. Демонът простена като в екстаз, сякаш обичаше вкуса й, и затегна прегръдката си.

Отровата се изстреля като киселина в кръвоносната й система и Изабел изви гърба си в агония, неспособна да направи нищо повече. Зрението й избеля от цветно към черно-бяло. Картините, които виждаше, бяха размазани по краищата.

Така ли се беше чувствала Анджела?

Не, не искаше да мисли за Анжела. Всичко друго, но не и Анджела.

Палтото потърка бузата й за милионен път. Тъмнината я беше погълнала цялата. Дори не знаеше, къде беше вратата в средата на нощта, когато никаква светлина не се разливаше от пролуката отдолу. Глад гризеше стомаха й. Вече беше проверила във всички джобове на якето и не откри нищо, нито дори от тези малки, увити в пластмаса бисквити от ресторанта. Нейната единствена утеха беше Анджела, потънала в сън отвъд затворената врата, дишането й беше равномерно в нощта.

Единственото стабилно нещо в живота на Изабел…

Тя се съвзе, лежейки по средата на пода, не далеч от вратата. Местенето на крайниците й беше безполезно, просто като машинален писък, който се е отделил от гърлото й и останал безшумен, безрезултатен. Тишина. Мълчание. Неподвижност.

Плячка.

Просто очакваща.

Бойл се наведе над нея, погледът й все още беше черно-бял. Устата му се отвори, но тя не чу нищо. Демонът сграбчи ръцете й, студените пръсти се забиха в нея. Той сниши устата си до нейната и започна да изсмуква магията от центъра й.

Вътрешно, тя крещеше. Гърчеше се. Умря.

Външно, тя не можеше да направи нищо друго, освен да изтърпи.

Сърцебиенето й беше единственото, което можеше да чуе. Биеше силно в съзнанието й, забавяйки се. Зрението й се промени от черно-бяло към по-черно и след това все по-черно. Може би щеше да е късметлийка и щеше да умре, преди Бойл да започне да пирува.

Беше ли умряла Анжела преди този момент?

Тогава Бойл изчезна. Налягането на гърдите й се успокояваше и магията й отслабваше, където Бойл я беше ухапал, изпращайки мълния от изгаряща болка през нея и след това — нищо.

Неспособна да се движи, неспособна да вижда ясно, Изабел само долавяше частици и фрагменти от движението около нея. Дълга черна коса. Проблясващ меден меч.

Томас.

По дяволите. Тя знаеше, че той ще се появи рано или късно. Страхът за себе си изчезна. Страх за Томас го замени. Движение проблесна в ъгълчетата на очите й. Меч. Кръв. Нокти. Зъби.

След това, отново, нищо.

Нищо, освен пулсиращ, бръмчащ шум, заедно с биенето на сърцето й. Мек в началото, той ставаше по-силен и по-силен. Магията караше кожата й да настръхне, давайки на Изабел да разбере, че отровата на демона постепенно изчезваше.

Къде беше Томас? И каква беше тази непозната магия, докосваща се до тялото й?

Структурата на силата се развълнува и стана по-силна. Същата воня на зло дразнеше ноздри й и тогава Изабел разбра каква беше тя. Почувства дърпане по тялото си, като от мънички ръце, което ставаше по-силно.

Някак си, порталът се бе отворил.

Томас се появи над нея, кръв се стичаше по слепоочието му и покриваше дългата му черна коса. Той я вдигна на ръце.

— Трябва да се махнем от тук — каза той, гласът му звучеше далечен. — Порталът е присвоил магията на Бойл, докато той умира и е отворена, но е нестабилен. Дърпайки… дърпайки ни вътре.

Разтревожена, Изабел опита да помръдне. Сякаш ръцете й бяха увити в памучен плат, но тя притежаваше някаква подвижност. Също и цвят обагряше краищата на черно-бялото й зрение.

Томас я издърпа на разстояние, достатъчно далеч, че дърпането на портала спря, и я сложи да легне. Изабел седна, оглеждайки стаята за демона. Бойл по корем наблизо. Многобройни прободни рани обезобразяваха гърба му и кръвта му пращеше и пукаше на плочките около него. Той все още беше жив. Крайниците му потрепваха и едно ниско, неясно стенание се разнесе от гърлото му.

На около пет стъпки от него, вратата проблясваше почти красиво във въздуха, изблик на блещукащи цветове, които пулсираха и мъждукаха с магия. Изабел не беше земна магьосница, но въпреки това можеше да усети непостоянството в заклинанието.

Тя погледна към Бойл и поклати глава.

— Не, той не умира. Той няма да умре. Той е като нещо, излязло от филм на ужасите. Мислиш, че умира и тогава…

Томас изшътка и я залюля в ръцете си.

— Той умира, повярвай ми. Беше почти свършен, когато пристигнах. Просто довърших работата, която ти започна. Свърши се, Изабел. Всичко свърши.

Възможно ли беше? Сякаш бе започнало преди цяла вечност.

— Вкъщи. — Стенанието дойде от Бойл. Кървящ и пребит, той се придвижваше напред към вратата. Движеше се педя по педя по пода със силата на волята, оставяйки следа от съскаща кръв зад себе си. — Вкъщи. — Този път звучеше повече като ридание.

— Да тръгваме — каза Томас, помагайки й да стане. — Не знам какво ще направи този портал.

Тя се изправи на крака и бързо прегледа раните на Томас. Дрехите и вероятно кожата му бяха опърлени от кръвта на Бойл. С разрези бяха белязани главата, бузата и гърдите му. Собствената му кръв накисваше бедрото му от една дълбока отворена рана, но тя не можеше да каже колко дълбока беше.

— Томас…

— Хайде. И двамата се нуждаем от медицинска помощ. — Той плъзна ръката си под кръста й и й помогна да върви напред към изхода.

Вратата в далечния край на склада се отвори, разкривайки Адам и останалите от магьосниците на Сборището, влизащи в сградата.

Погледът на Адам се фокусира върху нещо зад нея и Томас.

— Пазете се! — извика той и се затича към тях.

Изабел погледна назад и видя, че Бойл е достигнал портала и пропълзял през него. Порталът беше станал по-голям и по-ярък. Магията избухна и се разля навън от непокорните, наполовина завършено заклинание.

Проблесна светлина и дърпането се усили. Изабел изкрещя, когато нещото ги засмукваше в нещо като черна дупка. По дяволите, може би това беше черна дупка.

Магия, светлина и звук експлодираха.

Томас се озова с поглед сведен надолу към къс от тревата, горната част на бедрото му пулсираше в агония. Ръката му все още стискаше дръжката на меча. Той трябваше физически да се насили да го остави, един пръст след друг.

Изабел вече не беше в ръцете му. Той седна и простена, болка прониза тялото му от раните му. Туптенето в главата му се беше увеличило десетократно и сега в добавка гадене размъти стомаха му. Ръката му отиде до бедрото му и се отдръпна лепкава и гореща от собствената му кръв.

Той отблъсна всичко, изтика го назад и почти изгуби съзнание от усилието. Нищо от това не беше важно. Единствено Изабел беше важна.

— Изабел? — изграчи той.

Беше тъмно. Вятърът скърцаше през клоните на дърветата не далеч и въздухът миришеше странно. Изобщо не беше нормално. Миришеше слабо на… демонска магия.

— Изабел!

— Аз съм… тук. — Тя изпъшка и нещо се халоса. — Мамка му. Тук съм.

Томас се движеше пипнешком напред към звука в тъмнината и накрая откри топла плът. Той я притисна срещу гърдите си.

— Добре ли си?

Отне й момент да отговори, а после гласът й прозвуча слабо.

— Не мога да понеса повече изпарявания за днес. Става ми лошо.

— Изпаряване?

— Пренасянето чрез необикновени средства — простена тя. — Изпаряване. Минахме през портала… мисля.

— И аз мисля така.

— Къде мислиш, че сме?

Той вдигна очи, изучавайки нощното небе. Изглеждаше като всяко друго ясно, перфектно нощно небе — няколко дребни бели облачета и цял куп ярки звезди. Освен…

— Където и да сме, не е Чикаго. — Той посочи към небето.

— Какво? — Пауза. — О, мамка му.

Над тях висяха две луни. Едната голяма и светла, а другата по-малка и бледо синя.

25

— Мислиш ли, че бихме могли да халюцинираме едно и също нещо? — попита Изабел, сгушвайки се по-близо до гърдите му.

— Съмнявам се.

— Колко лошо си ранен?

Той се размърда и пулсиращата болка в бедрото му стана нажежена до бяло. Той изскърца със зъби.

— Ще се оправя.

— Мислиш ли, че Бойл е някъде там?

На Томас му отне момент, за да отговори. Съзнанието му беше обмисляло същата възможност, откакто беше видял двете луни, светещи в небето. Мисълта да бъде заловен тук, без никаква възможност да върне Изабел у дома, изпрати един заряд от ледена вода през вените му. Страхът, който изпитваше за нея, вероятно щеше да я ядоса, но не можеше да го промени. Знаеше много добре, че тя можеше да се грижи за себе си, но това не спря желанието му да опита.

Поклати глава.

— Не знам. Ако е, вероятно е умрял вече.

— Може би. Демоните са като хлебарки, все пак. Трудно се убиват.

Седяха в тъмнината няколко минути, попиващи ситуация си и слушащи странното грачене на птица, идващо от тяхно ляво. Когато Изабел започна да трепери, той обви ръце по-плътно около нея. Трябваше да намерят подслон.

Нямаше как да прецени времето, но изглеждаше, че светлината става по-ярка на хоризонта, което логично значеше, че беше почти сутрин. Разбира се, в този извънземен свят, кой знаеше със сигурност?

Стискайки меча в едната ръка и използвайки го като патерица, Томас помогна на Изабел да стане и я доведе до една малка група дървета в тяхно ляво. Поне нямаше да са на толкова открито. Надяваше се, че нямаше да направят нещо опасно, но нямаше как да е сигурен. Интуицията му казваше, че бяха добре на мястото, което беше избрал, и че би трябвало да е достатъчно добро за сега.

След като се установиха в основата на едно огромно дърво, Изабел се обърна към него и докосна лицето му, проследявайки много леко разреза на главата му и този на бузата му.

— Излъга, че си добре, заради мен. Не го прави. Запомни, че владея емпатия и мога да усетя, че те боли. Колко лошо си ранен?

Поколеба се, преди да отговори.

— Бойл ме разряза с ноктите си. Няма нищо сериозно, освен раната в бедрото ми. Тази е малко дълбока, но не мисля, че е засегнал нищо жизненоважно.

Плъзна ръка по бедрото му. Отдръпна я кървава, без съмнение.

— Малко дълбока? — Опита се да накара гласа си да звучи стабилен, но той можеше да чуе треперенето в него.

— Ще се оправи.

— Правилно. — Тя издаде раздразнен звук и си свали ризата.

— Какво правиш?

— Използвам ризата си като превръзка. Грижиш се за всеки друг, затова ме остави да се погрижа за теб като направя най-доброто, което мога.

Той сграбчи тениската й, преди да можа да я разкъса.

— Ще замръзнеш!

— Тогава просто ще трябва ти да ме топлиш. — В полумрака тя погледна надолу към голите му торс и крака. — Във всеки случай съм по-облечена от теб.

— Дрехите не бяха първата ми грижа, когато те видях на мотора на Бойл.

— Отбеляза своевременно. Дрехите не са и моята първа грижа точно сега. — Тя изтръгна тениската си от хватката му и я разкъса на няколко сантиметра от подгъва, превръщайки го в дълго, неравно парче плат. — Сега ми позволи да се направя на медицинска сестра.

Наведена над него, тя го увиваше около горната част на бедрото му. Той се възползва, заравяйки носа си в косата й и плъзгайки ръка около кръста й.

— Казах ти, ще се оправя.

Приключи като го завърза плътно. Той трепна и сподави един болезнен вик. След това тя притисна ръце към дълбоката отворена рана, за да спре притока на кръв.

— Да, както и да е. Може би мога да ти извикам линейка. Сигурна съм, че демоничната бърза помощ е поразителна.

Томас се засмя.

— По дяволите, Томас. Това не е смешно.

— Просто мислех за това дето казах, че никога не съм пътувал преди.

Тя облегна главата си на рамото му и издаде нисък, мек смях.

— Ако трябваше да бъда хваната в капан в света на демоните с някого, радвам се, че беше ти.

— Да, но няма да останем тук. Ако има път напред, трябва да има и път назад. Този портал трябва да е все още отворен.

Изабел се облегна назад на петите си и остана тиха за един дълъг период. Накрая, каза:

— Порталът вече беше нестабилен. Ти го усети. Наистина ли вярваш, че може да е все още отворен?

— Трябва. — Беше вярно, че порталът беше нестабилен. Не можеше да се каже какво му се бе случило. Може би беше рухнала, щом бяха преминали.

Такива мисли не бяха добре дошли.

Затова вместо това, той обгърна Изабел в ръцете си, радвайки се на контакта от голата кожа на торсовете им, и я задържа близо, оставяйки болката в него и несигурността да си отидат.

— Обичам те, Изабел.

Тя въздъхна във врата му.

— И аз те обичам, Томас.

Някъде в тъмното поле пред тях, Бойл простена.

Изабел се изтръгна от неволната си двуминутна дрямка. Ушите й потрепнаха, когато един звук се разнесе из сечището. Клони, чупещи се в далечината. Гласове.

Много гласове.

— Изабел — прошепна Томас.

— Чух. — Тя застина срещу гърдите на Томас, където беше заспала. Кожата, където се бяха докосвали беше топла, но голият й гръб — гол, с изключение на ивицата на сутиена й — тила, краката и ръцете бяха студени.

Сутрешната светлина докосна преливащите се зелени листа и извитите, увивни растения на извънземните, излезли на повърхността дървета, под които се бяха подслонили те. По-странно дори от флората беше смайващият градски хоризонт в далечината.

Демонски град.

Цял град пълен с демони.

Съзнанието на Изабел се запъна при тази идея — нащърбени и заострени извънземни небостъргачи, пълни с демони.

Имаше момент, в който умът ви можеше да побере повече. След като вместимостта беше нарушена, вие или трябваше да приемете това, което виждате, или бихте полудели. Тя и Томас вече бяха преминали тази точка, преди да съзрат хоризонта.

Томас седна малко по-изправено и я издърпа със себе си. Гъсталакът ги прикриваше, но кой знаеше какъв вид магия се носеше във въздуха. Никой от тях не можеше да бъде сигурен, че бяха способни да се скрият адекватно от който или каквото и да се приближаваше.

Изваждайки бързо един малък филиз от силата, Изабел измъкна сутрешната влага от тревата. Магията й пламна незабавно и изхвърча на десет фута по-далеч, отколкото беше очаквала.

— Мамка му! — прошепна тя. — Магията ми е много по-силна тук.

Силата избухна като кадифе срещу кожата й и един мек вкус на земя се плъзна срещу езика й, когато Томас тестваше настоящата магия. Той изсумтя.

— Моята също е по-силна и се управлява различно. Еквивалентът ще е да минеш от учебник към силово управление.

— Различна земя, различна магия?

— Или може би… — Той прекъсна изречението. — Може би не нашата магия работи различно тук. Може би работи различно на нашата Земя. Може би нашата сила е по-силна тук, защото част от нас, която е демон, е… у дома.

— Не казвай това. Не желая да имам нищо общо с това. Сега ще те игнорирам.

Предпазливо, тя добави още магия, нагласяйки начинът, по който я управлява така, че да не се втурне и да сигнализира на пешеходците за присъствието им. Изпращаше я от една капка вода към следващата, към който и да вървеше по отдалечената страна на сечището. Тя вероятно щеше да открие това, което вече знаеха — демоните вървяха натам.

След няколко минути, тя ги откри и от разстояние събра оттук-оттам каквато информация можа. Около четиридесет индивидуални ботуши крачеха през мокрото сечище, така че това значеше нещо като двайсет демона. Всички имаха големи крака, което означаваше, че вероятно бяха мъжки демони.

Изабел откачи пипалата на магията и ги прибра. След като каза на Томас, какво беше открила, добави:

— Те говореха някакъв странен език, демонски, предполагам.

Той кимна.

— Мога да кажа, че идват точно за нас.

Тя застина.

— Тогава нека се махнем оттук.

Ръката му се затвори около дръжката на меча до него — жестът на мъж, искащ действие, но никой, с който да го направи.

— Ако мръднем сега, ще ни спипат със сигурност. Усещам движение навсякъде около нас, във всички посоки. Изабел, ние сме в капан. Във всеки случай, те се движат бавно, нали? Не мисля, че знаят, че сме тук.

Богиньо, тя бяха като зайци, криещи се в гъсталака, надявайки се лисицата да ги отмине. За един момент тя балансираше по острия като бръснач ръб на паниката и се бореше да го контролира.

Отново, магията на Томас избухна по кожата й.

— Всички са в строй — добави той след миг. — Като формация. Знаеш ли как една претърсваща група търси тяло в гората?

— Да. — Тя преглътна. — Мислиш, че ни търсят?

— Или Бойл.

Тя затвори очи и си пое въздух.

— Можеш ли да си спомниш местоположението на портала?

Той огледа поляната.

— Беше тъмно, но забелязах колко стъпки направихме до това дърво и в коя посока. — Присви очи и огледа най-близката област. — Да, мога.

Искаше той да посочи областта, където вярваше, че е порталът и изпрати друго магично пипало да потърси за остатъци от лепкавата гадост, която можеше да се окаже техният билет за вкъщи.

Това, което откри, не беше окуражително.

Отне й момент, за да формулира думите, и щом като успя, те излязоха неуверени.

— Не мисля, че порталът е там.

Томас не каза нищо, но ръцете му се затегнаха около нея.

— Може да бъде просто това, че моята магия, както твоята, работи различно тук. — Тя си пое неравен дъх. — Може би просто не я откривам. — И двамата знаеха истината. Магията й беше много по-силна тук и поляната беше пропита със сутрешна роса, правейки я дори по-ефективна.

Ако порталът продължаваше да съществува, тя щеше да го забележи.

— Или може би не мога да си спомня точното място — каза Томас.

— Възможно е, но претърсих доста голяма област.

В средата на поляната, демоните вдигнаха врява. Една група започна да крещи на демонски, или демонийски, или както там казват на техния гърлен език и посочиха нещо в тревата. Другите по-малки групи промениха посоката и бързо стесниха кръга около викащата група. Всички демони се движеха сега… всички се приближаваха.

Томас и Изабел задържаха дъха си. Бяха открили Бойл, това беше кристално ясно. Надяваха се, че няма да търсят някъде другаде.

Серия от резки викове и сгорещени разговори стигнаха до ушите им. Беше твърде рисковано да надникнат, за да видят какво става, затова Изабел още веднъж изпрати магията си, за да се опита да събере информация.

О, да, те бяха открили Бойл. По слабите, неясни рефлекси, които можеше да вземе от росата в тревата, той беше почти умрял. Виковете станаха по-силни и един плътен, мокър звук дойде от посоката на демоните. Изабел подскочи изненадано и магията й отскочи назад силно и бързо като гумена лента.

Сега той беше съвсем мъртъв.

— Предполагам Бойл вече не е проблем — прошепна Томас.

— Освен ако може да функционира без главата си. — Гласът й дойде малко по-силно от дихание.

Викането през сечището утихна до почти нищо и тогава се увеличи. Изабел и Томас не се нуждаеха от магия, за да разберат, че трополенето на демонските крака сега се движеше бързо в тяхната посока. Изабел знаеше от увеличаващото се гадно чувство в стомаха си, че нямаше да се отърват от това, без да бъдат открити.

Томас я бутна с лице надолу в гъсталака с една пронизваща заповед да остане там, сграбчи меча и се бореше да стане, за да посрещне приближаващата вълна. Богиньо, какъв проклет мъж! Той беше ранен!

Тя се оглеждаше за начини да използва магията си като оръжие в тази ситуация и свърши без нито един, тъй като не можеше да използва способността си директно върху демоните. Всичко, което можеше да направи, беше да гледа със страх, докато Томас поема широк размах и разрязва един от техните нападатели.

Груби ръце я сграбчиха и я издърпаха. Тя зърна демона, когото Томас беше ранил — висок, мускулест и тъмнокос. Той се сгромоляса в гъсталака, държейки страната си и крещящ в болка, докато раната му димеше и пукаше.

Нейният похитител я обърна с лице към опустошаващата орда. Те изглеждаха като хора… е, като изключим масивните размери. Носеха кожа, повечето от тях. Ботуши, панталони и якета. Почти като някакъв вид униформа. Най-големият от тях, тромав демон с дълга червена коса и кафяви очи, й излая нещо на техния език. Тя можеше само да гледа свирепо в отговор, със свити в юмруци ръце.

Томас се бореше с тях до нея. С крайчеца на окото си, тя видя три демона най-накрая да побеждават Томас, но не и преди той да рани двама от тях. Демоните го повалиха, извадиха меча от хватката му и го хвърлиха на земята. След това го изправиха бързо и грубо, карайки го да простене от болка, и го принудиха да коленичи до Изабел.

Косата падна върху лицето му, скривайки изражението му, но гневът му се изливаше от него в хапещи, горчиви вълни. Кръв, просмукваща се през импровизираната превръзка, направена от нейната тениска, се стичаше по крака му. Ужас премина през гърлото й като острие на бръснач. Той се нуждаеше от медицинска помощ, по дяволите!

Още викане към тях на странния език.

— Не ви разбираме! — изкрещя Томас. Той махна косата си от лицето и Изабел съзря очите му, святкайки с гореща, черна ярост.

Демон, с къса кафява коса и красиво лице, ядосано си проправи път през тълпата и блъсна червенокосия, лаейки нещо към него. Червенокосият излая обратно. Красивият демон направи знак към нея и Томас, усилвайки протестите си.

Настъпи хаос.

Демоните се обръщаха един към друг, крещейки и блъскайки. Те жестикулираха към нея и Томас постоянно. Един от тях опита да ги нападне, но беше спрян от равните нему. Очевидно, това беше сериозно разногласие.

Очевидно, това беше отвъд съдбата им.

Томас взе ръката й и я стисна, само миг преди червенокосият да вдигне ръката си и да изпрати заряд от демонична магия към тях.

Миризмата й обгори носа и гърлото й, задушавайки я — три пъти по-силно отколкото на Земята — и я обгърна тъмнина.

Изабел се събуди с подскок и се намръщи. Червенокосият отмести капсула от лицето й и тя видя, че той размаха нещо, което миришеше горчиво, под носа й. Тя опита да мръдне ръцете си, но бързо разбра, че те, както и глезените й, бяха вързани.

Поне я бяха облекли. Това беше добре, защото да бъде облечена само със сутиен край група мъжки демони нямаше да я накара да се чувства топла и сговорчива. Сега тя носеше тъмно синя тениска, като туника от мека фабрична тъкан, която изглеждаше смесица между коприна и памук.

Червенокосият каза нещо неразбираемо за нея. Тя го игнорира, твърде заета да оглежда стаята, за да открие Томас. Стаята беше изненадващо луксозна — меки тъмнозелени фотьойли с възглавници с пискюли, гранитна маса и плюшени килими покриваха лъскавия каменен под. Блестящи мечове украсяваха стените. Декорът изглеждаше едновременно средновековен и шикозен.

Беше хубава стая, с изключение на факта, че Томас не беше в нея.

— Къде е Томас? Къде е приятелят ми? — попита тя, прекъсвайки неговите безплодни опити да комуникира с нея. Знаеше, че той не можеше да я разбере, но въпросът беше механичен.

— Пфу, аемон. — Червенокосият махна с ръка към нея в жест, който не се нуждаеше от превод, обърна се и излезе от стаята.

Изабел падна върху възглавничките в поражение. По дяволите, трябваше да намери Томас. Ако те не бяха видели раната му — а какъв беше шансът за това? — кръвта му щеше да изтече.

Би умрял.

Китките й бяха вързани пред нея. Вдигна ръцете си и заръфа въжето със зъбите си толкова бързо, колкото можеше. Дявол да го вземе, щеше да ги прегризе щом трябваше.

Успя да развърже възлите около китките си и беше заета, трудейки се над тези около глезените й, когато вратата се отвори. Изабел се облегна на възглавниците, искайки да е способна да работи малко по-бързо, и загледа новия демон, който влезе в стаята.

Той беше малко над два метра висок и изглеждаше като викинг на стероиди — дълга руса коса, ледени сини очи и квадратна, изсечена брадичка. Заплахата се бе настанила в бруталната извивка на устата му и седеше твърде удобно в очите му.

Демонът-викинг не изглеждаше да забелязва, или да му пука, че ръцете й не бяха вързани. Защо ли? Нямаше начин да победи в битка този мъж. Тя беше напълно уязвима в сравнение с него, заключена в тази стая с него и сама. Нямаше значение дали беше вързана или не.

Демонът спря в центъра на стаята и я наблюдаваше. Тя се стегна за друга преграда от чуждестранния език.

— Къде е Томас? — повтори тя. Можеше да пита докато гърлото й се нарани или той не научи английски, което дойдеше първо.

— В безопасност. — Той спря злокобно. — За сега.

Облекчение я заля, въпреки че не харесваше това „за сега“, което той добави. Тя подскочи, когато регистрира втората, най-важна информация.

— Говориш английски?

Той наклони главата си с няколко градуса.

— Говоря много от езиците на твоите хора. Това е част от работата ми. — Тонът му не беше особено враждебен — по-сух — но изражението на лицето му остана ледено. — Името ми е Ру. Аз съм посредник на аемона.

Отне й момент да отговори, умът й заличи мигновено яснотата от мислите й.

— Посредник на аемона?

Очите му светнаха в червено за момент и Изабел загуби дъха си.

— Защо последва Аш през портала?

— Аш? Имаш предвид демонът, който се наричаше Бойл?

Демонът наречен Ру крачеше наперено към нея, раменете му бяха прегърбени. Изабел се отдръпна назад във фотьойла.

— Знаеш кого имам предвид — изкрещя той. — Даеманът от Атрика, когото убихме в полето.

Демон от Атрика?

— Уоу! Задръж! — Тя вдигна ръка, сякаш щеше да го възпре. — Ние го познавахме като Еразъм Бойл и не го последвахме доброволно през портала.

Масивните ръце на демона се спуснаха на фотьойла от двете страни на главата й, приковавайки я на място. Миризмата на демонска магия дойде на пресищащи вълни.

— Лъжеш! — изръмжа той.

Тя се сепна назад, главата й удари меката възглавничка. Ако можеше да се отдалечи още, щеше да бъде вътре във фотьойла.

Зъбите му започнаха да се удължават и да се заострят.

— Ти дойде през вратата, за да се организираш с Атрика.

Ужасът експлодира през тялото й заради погледа в очите му, които сега светнаха в равномерно червено. Изабел знаеше с голямо количество опит, че светещите червени очи на демона никога не бяха добър знак.

Изабел седна напред, идвайки нос до нос с него, всеки мускул в тялото й вибрираше със страх.

— Виж, не знам какво, по дяволите, е Атрика, но, ако те са нещо като Бойл, не искам да съм част от тях. Атрика уби сестра ми. Направихме всичко възможно да върнем услугата. По време на предсмъртните гърчове на Бойл, порталът, който той се опитваше да отвори, присвои магията му, стана нестабилен и ни засмука. — Пое си въздух. — Не сме тук по свой избор! — Тя изрече злобно последното изречение и усети, че лицето й стана горещо от гняв.

Той се взря в нея за един дълъг момент, след което се обърна и се отдалечи. Прекоси стаята до един прозорец, погледна навън към ясното синьо небе и се втренчи в него. Очевидно бяха на много висок етаж. Тя се зачуди, на кой от назъбените сиви небостъргачи, които беше видяла преди, се намираше сега.

— Кажи ми, какво е Атрика — каза тя накрая. Нуждаеше се от някои отговори. Каквито и да било отговори.

Без да се обръща към нея, той сключи ръце на кръста си и погледна надолу, като отговори. Жестът беше досущ като този на Томас, затова една бучка се оформи в гърлото й.

— Вече знаеш това.

— Не е така. — Гласът й прозвуча нисък, студен и заповеден. Причината беше чиста, неподправена ярост. Напълни стаята както само генерал може.

Той се обърна към нея, гняв имаше по лицето му.

— Етари! — Той изрече думата като проклятие. — Те са една порода даеман!

Тя разтърка китките си, където кожата й беше наранена от въжето. Ръцете й трепереха.

— Има различни породи?

— Има четири. Всяка има различни характеристики. Атрика са най-кръвожадните, най-насилствените. Те са забранени тук. Ние ги ловим и ги хвърляме в затвора или ги убиваме.

Тя вдигна очи.

— Демоните са толкова лоши, че трябва да унищожите цяла порода? Затова ли заключихте Аш?

Той погледна яростно към нея и тя помисли, че няма да отговори. Тогава той закрачи наоколо и каза:

— Откакто войните свършиха и техните услуги като воини не бяха нужни, Атрика се организираха в наемна група. Той беше техният водач, докато не го хванахме и не го затворихме в затвора за зверствата му. — Той вдигна брадичката си и се подсмихна. — След това вие, безразсъдни аемон, го издърпахте през портала.

— Хей, не само ние бяхме безразсъдни. Хората, които издърпаха Бойл през портала, са като Атрика в нашия свят.

Устните на Ру се стегнаха в плътна линия. Очите му светнаха в червено, давайки на Изабел мигновени сърцебиения.

— Ако това е вярно, може би има обяснение. Знаеш ли, че аемон са родени от нас?

— Да. — Тя преглътна съжалението. Не беше добра идея да обижда двуметров демон в лицето.

Той кимна.

— Възможно е да има аемон, които са наследили генетичните белези на Атрика. Те могат да са като деца, винаги ненаситни и искащи. Не ги е грижа за страданието на другите и са роби на собствените си егоистични капризи.

Наследени от Атрика генетични белези. Съзнанието й се въртеше около тази част информация.

— Каква порода демон си ти? — попита тя.

— Итрай. Водещият клас. Имаме силна магия да призовем и свръхразвием агресията, като Атрика. За разлика от Атрика, ние имаме сдържаност и контрол, за да я управляваме. Имаме… чест.

Всичко това беше много интересно, но Изабел имаше далеч по-належащ въпрос на преден план в съзнанието си.

— Значи разбираш, че Томас и аз не сме тези хора, нали? Не искаме никога да имаме работа с Атрика отново. Съжаляваме, че бяхме издърпани през портала и наистина искаме просто да се приберем у дома.

— Това не може да бъде позволено. — Той се обърна още веднъж, спокойно хващайки ръцете на кръста си и гледайки през прозореца.

По дяволите, а тя помисли, че могат да станат приятели.

Докато гърбът му беше обърнат, Изабел заработи с останалите възли около глезените й. Точно когато тя щеше да се освободи от фотьойла и да вземе едно дълго нащърбено парче червен кристал от близката маса — малко произведение на изкуството, предположи тя — и да го удари по главата, той се обърна с лице към нея.

— Сега трябва да те убия, но може да имаме нужда от теб.

— Чакай малко! — Устата й пресъхна. — Не искаме да заговорничим срещу вас или да ви навредим по никакъв начин. — Сякаш можеха. — Приятелят ми и аз просто искаме да се приберем у дома. Моля.

Говорейки на произведението на изкуството, с което тя фантазираше да го цапардоса по главата, щеше да има по-голямо въздействие. Той мина покрай нея и излезе от стаята. Ключалката се заключи от другата страна, приличайки на ехо през стаята.

Изабел клюмна срещу фотьойла в поражение, борейки надигането на отвращението от това да бъде в заключена стая. Пое си дълбока глътка въздух и стисна очи. Сега нямаше време за паник атака. Представи си Томас тук в стаята с нея и тревогата й отслабна. Изабел отвори очи, вече по-стабилно.

Но къде наистина беше Томас? Бяха ли го оставили да кърви някъде в сградата? Бяха ли го обезглавили както Бойл? Гаденето се надигна отново.

Тя пое бавни, дълбоки вдишвания през носа си и издиша през устата. Демонът каза, че може да се нуждаят от нея. Логиката казваше, че същото щеше да е вярно и за Томас. Вероятно не го бяха убили… все още.

С кратки, резки движения тя освободи глезените си от останалото въже и го захвърли през стаята с вик на чисто раздразнение. Щом свърши с тази задача, тя се плъзна от фотьойла и сграбчи тежката кристална скулптура от масата близо до нея. Прегръщайки я до гърдите си, обиколи стаята, търсейки начин да излезе.

26

Томас се събуди със зловонието на демонска магия в ноздрите си и буза, опряна в нещо твърдо и студено. Надигна се, пясък се забиваше в дланите му и изстена от болката, пронизваща бедрото му.

Когато очите му се отвориха, съзря интериора, който приличаше на килия в премрежената светлина. Желязна врата с решетки отгоре. Бетонен под и стени. Овехтяло, неизползваемо одеяло, служещо за легло.

Той създаде магия, сила трептеше над татуировката му и надолу по ръката му, карайки основата на черепа му да изтръпне. Дойде слаба и мудна заради нараняванията му, дори на това място, където магията му беше по-силна. Все пак, плочките до главата му пулсираха, когато ги манипулираше.

Добре. Това място не беше като Грибин.

Една стъпка прозвуча от лявата му страна. Това бе единственото предупреждение, което получи. Обут в ботуш крак го изрита по ранената му страна и светът на Томас стана нажежен до бял от болка. Той изгрухтя, почти повърна и задържа съзнанието си с всяка частица воля, която му бе останала. Безсъзнанието сега можеше да означава смъртта му.

— Държим женската ти — дойде тежък глас с акцент. — Ако сътрудничиш, няма да я нараним.

Изабел. По дяволите.

Томас се принуди да се обърне по корем, агонията се разливаше надолу по бедрото му и през кръста му. Най-малкото болката не беше дори една четвърт толкова, колкото когато говорещият го изрита. Той се принуди да се фокусира по-нависоко, виждайки рус мъж, гледащ надолу към него.

— Какво искате от нас?

— Защо дойдохте да се съюзите с Атрика?

Той се намръщи.

— С кое?

— Твоята женска също се опита да симулира незнание, но знаем защо дойдохте. Това е единствената причина някой аеамон да дойде тук.

Съзнанието му се завъртя около притока на информация. Значеше ли това, че магьосници са идвали тук преди? Не, вещери, по всяка вероятност. Не магьосници. Бяха ли го постигнали?

Зрението на Томас се замъгли. Примигна и демонът се върна на фокус.

— Дойдохме тук случайно. Когато се победихме Бойл с медта, заклинанието, с което беше отворил портала, стана нестабилно. Бяхме засмукани във водовъртежа. — Несигурно си пое дъх, чувствайки се замаян. — Нямаше опит от наша страна да се съюзим с Атрика. — Каквото и да беше това, по дяволите.

Демонът направи три заплашителни стъпки напред, ботушите му скърцаха върху ситния чакъл по пода.

— Мислиш ли, че не разбираме целите ви? Принудихте демона да отвори вратата и след това се опитахте да го убиете, щом вече не се нуждаехте от него.

Ако Томас не кървеше до смърт и не беше оставен на милостта на един двуметров демон в извънземен свят, щеше да се засмее.

— Мислиш, че сме принудили Еразъм Бойл да ни доведе тук? Наистина ли мислиш, че сме способни на това? Прекарахме последните три седмици, опитвайки се да спрем Бойл да направи това, което искаше да направи.

— Аш, този демон, когото познавате като Бойл, никога не би се върнал доброволно. Знае, че ще го преследваме и убием веднага щом стъпи на наша земя отново.

Томас докосна бедрото си и потръпна. Ръката му стана червена, топла и лепкава от кръвта му. Раната отново се беше отворила.

— Той беше… обзет от мъка по родината — отговори Томас с уморена въздишка. Говоренето му костваше много. Всичко, което искаше, беше да изпадне в безсъзнание.

— Носталгия?

— Той щеше да рискува всичко, за да се върне обратно тук, дори смърт. — Томас направи пауза, за да поеме накъсани глътки въздух в белите си дробове. — Бойл беше убивал магьосници, за да си отиде у дома. Единственият начин да го спрем беше да го отровим с мед, но това свърши само три-четвърти от работата. Бяхме издърпани през портала и вие го довършихте в полето. Това се случи. Защо бихме дали всичко от себе си, за да убием демона, преди минаването през портала?

Тишина.

Отчаянието се настани в тялото на Томас, по-болезнено отколкото раната му. Изабел беше сама някъде с тези твари. Какво й се случваше?

— Значи можехте да го отслабите — отговори русият демон. — Да го отслабите достатъчно, че да преминете и тогава да го убиете. Така че можете да докажете на Атрика, че сте достатъчно силни, за да убиете лидера им и да спечелите уважението. Но нещо трябва да е станало, за да предотврати убийството на Аш от тази страна на вратата.

Томас затвори очи. Демонът не му вярваше.

— Ще изтръгнем информацията от теб, повярвай ми, аеамон. Ще се сдобием с истината. От теб или от твоята жена. — Той изрита раната на бедрото на Томас, карайки го да се задъха и да види звезди. — Няма да е приятно… за теб или за женската.

— Пуснете Изабел. Задръжте мен. Тя е невинна в това. — Също и той, но те не искаха да повярват в това.

— Тук не можете да се пазарите. Държим и двама ви. Ще задържим и двамата.

Томас надигна глава и изръмжа:

— Майната ти, демоне. Ако имате някакво чувство за чест, ще я оставите да си отиде.

Демонът застина при думата „чест“ и очите му се присвиха.

— Не обиждай хората ми — изръмжа той.

Случайно бе докоснал оголен нерв. Без да пропуска удобни случаи, Томас се възползва, опитвайки се да се помоли възможно най-добре. Не знаеше нищо за тяхната култура, но използваше каквото му беше под ръка за целта му да види Изабел в безопасност. Надигна леко главата си, за да задържи погледа на демона.

— В нашия свят, ние защитаваме тези, за които ни е грижа. Това е правило на поведение, което имаме… правило между бойците. Задръжте ме и нека невинната жена си тръгне. Тя не знае нищо и нямате нужда от нея.

— Аемон, разбираш ли сделката, която сключи? Никога няма да видиш твоя свят отново.

Той затвори очи на прага на припадък. Кимна, фокусът му се концентрира в една-единствена посока.

— Само да се уверя, че Изабел ще го види отново.

Вратата се отвори и Изабел размаха оръжието си, само за да намери китката си болезнено притисната. Скулптурата беше изтръгната от хватката й, пусната на земята и разбита. Ру й изръмжа ниско и я изтегли напред, през вратата и в коридора.

— Къде ме водиш? — попита тя, борейки се с него и позволявайки на погледа й да попие обстановката в същото време. Полиран тъмнозелен под и гладки черни стени. Много врати. Светлини забити в тавана. Нямаше други демони наоколо.

— Вкъщи.

Тя се усмири, в шок от внезапния обрат на събитията. По-рано звучеше сякаш щяха да я изтезават за информация, която тя не притежава. Проваляйки се в това, щяха да я убият.

— Ами Томас?

— Имаме нужда от него. Той остава. — Дръпна я напред, надолу по коридора.

Изабел избухна в движение, дърпайки ръката си назад, където той бе уловил китката й, удряйки го със свободната си ръка, ритайки и пищейки. Тя се строполи срещу него, запращайки всяко проклятие и обида, за които можеше да се сети. Богиньо, тя се чувстваше толкова малка и незначителна на фона на размерите му. Като комар сравнен със слон.

Демонът се обърна, очите му проблеснаха в червено.

— Главният магьосник няма да се върне. Той се съгласи да остане доброволно, ако те освободим. Забрави го и се считай за късметлийка. Ще се върнеш при твоите хора и ще знаеш, че сме били снизходителни към теб.

Обърна се и я дръпна отново надолу по коридора. Срещу неговата превъзхождаща сила, тя нямаше избор, освен да бъде влачена надолу.

Всичко, което желаеше, беше Томас, да го докосне и да знае, че е добре, да положи лицето си в извивката на врата му и да вдиша аромата му.

Сега Изабел разбра значението на думата „безнадеждност“.

Емоцията се увеличи в нея, гореща и силна. В центъра на гърдите й, магията й пулсираше в отговор, по-силна тук, отколкото беше на Земята. Импулс я накара да действа, да се протегне за единствената сила, на която бе способна. Пипалата на магията се изстрелваха от нея във всички посоки, търсейки някаква влажност в най-близката й област.

Тръбите в стените, под пода, над главите им в тавана, всички започнаха да хлопат. Малкото количество влага във въздуха се обедини по нейно искане, създавайки мъгла около главите им.

Нейният похитител забави, оглеждайки се. Водата бликна и поръси всичко от лампите над главите им, като откри всяка малка пукнатина или главен път, за да се подчинят на нейния призив. До тях една тръба се спука, изпращайки течност надолу по стената.

Някъде в сградата намери голям воден басейн. Спокойните му дълбини я накараха да замърка за момент, преди да я изтегли към тях. Магията й беше невероятно силна тук. Това, което убиваше енергията й на Земята, я караше да се чувства изпълнена с енергия на Юдай.

Ревът на водата, приближаваща се надолу по коридора зад тях, накара демона да се обърне и да я изгледа намръщено.

— Дадох думата си на твоя магьосник, че ще те върна — извика й той над рева на приближаващия прилив. — Но той остава.

Вълната зави зад ъгъла в края на коридора и се стрелна право към тях. Изабел концентрира цялата си воля, за да я насочи покрай себе си, право към демона. Щеше да избяга от него и да намери Томас.

— Ако той остава, оставам и аз!

Демонът я погледна мрачно, погледът му задържа нейния. После, точно преди вълната да удари, той вдигна ръката си и раздели морето. Водата се стелеше покрай тях, едва мокрейки ги.

Изабел затвори очи срещу надигащото се чувство на разочарование и печал, нарастващо от центъра й. Коленете й омекнаха и трябваше да се хване, преди да рухне.

Ру протегна ръка, улови китката й и я задърпа напред.

Краката й се плъзгаха по мокрия под, докато се съпротивляваше, но нищо не можеше да спре непреклонният й прогрес, докато демонът не спря пред една голяма резбована дървена врата. Чудовище с рога подскачаше там, изваяно от демонска ръка. Приличаше на кръстоска между овен и огромен мъж. Ру махна с ръка и вратата се отвори. Бутна я през нея.

Кръглата стая нямаше декорации, за които да се говори, и изглеждаше напълно утилитарна. Стените бяха от полиран черен камък и подът също беше каменен — тъмнозелен, черен мрамор и украсен със странни символи в кръгъл модел. Шкафове стояха покрай краищата на стаята и тя се чудеше какво ги запълваше, за какво служеха.

Стаята вонеше на демонска магия.

Тя можеше не само да усети миризмата на демонска магия, но и да я усети по кожата си. Пулсираше с едва доловима светлина по цялото й тяло. Сякаш вървеше на слънчева светлина, без да изгори.

Под миризмата на демонска магия се носеше по-лекият аромат на билки. Веднага я накара да мисли за земна магия. Погледна по-отблизо в стаята и съзря купи, поставени на нещо като стратегически места. Много вероятно беше миризмата да се отделя от тях в един вид магически потпури[17] от сушени растения.

Символите маркираха стратегическите места на пода в краката й. Студ се промъкна по гръбнака й при мисълта колко приличаше на демонския кръг на вещерите. В центъра Изабел можеше да усети едва доловим пулс и придърпване на портала.

— Аптри домини — изрече той.

Светлина потрепна в портала, ставайки по-ярка.

Томас. О, Богиньо, не можеше да го остави тук.

Демонът постави ръка на рамото й, сякаш за да я води.

— Няма да тръгна без него! — Изабел го игнорира, обърна се и използва всяка частица физическа сила, която притежаваше, изпадайки в дива ярост. Все пак той я пребори ритайки, крещейки и хапейки, сякаш тя беше комар в кръга и я блъсна през портала без никакво усилие.

Изабел падна.

— Томас! — Изабел се изправи рязко в седяща позиция и веднага се преви и въздъхна сухо.

— Уоу! Уоу! Успокой се, Изабел.

Гласът на Адам. Това на гърба й трябва да беше широката, топла ръка на Адам.

Тя отвори очи и видя обувки навсякъде около нея, пръстите сочеха в нейната посока. Изабел вдигна глава, дланите и коленете й се забиха в бетонния под, и погледна нагоре към магьосниците, които очевидно са били в склада, когато тя се върна.

Не си спомняше нищо от времето, когато демонът я бутна през портала, докато въздъхна сухо. Обаче тялото й изглежда помнеше. Потрепери и горчивина се прокрадна в задната част на гърлото й, сякаш имаше грип.

— По дяволите, Изабел, изплаши ме. — Без предисловие, Адам я придърпа в обятията си и я вдигна като кукла. Изабел беше твърде не на себе си, за да протестира.

Загриженото лице на Мика се появи в полезрението й, но не можеше да се фокусира върху него. Нито можеше да спре да трепери. Той постави ръка на бузата й и изсумтя.

— Трябва да я сгреем и хидратираме. Мисля, че е в шок.

— Джипът ми е отвън. Нека я върнем в Сборището. Джак и другите могат да изчакат тук, в случай че нещото изхвърли Томас. — Адам тръгна към вратата.

Томас. Все още държаха Томас!

Изабел се раздвижи, борейки се срещу него.

— Почакай! Не мога да тръгна. Пусни ме…

— Добре, добре! Успокой се вече. — Той я остави на крака.

Почти се срина и той й предложи ръката си да я закрепи, която тя сграбчи с две ръце. Зъбите й тракаха, когато проговори.

— Държат го. Държат Томас.

Мика я хвана за раменете и я принуди да погледне в очите му. Тя трепереше и се опитваше да се фокусира. След един момент лицето му стана ясно.

— Кои са те, Изабел? Какво имаш предвид?

Тя си пое дъх и затвори очи, подреждайки разбърканите си, паникьосани мисли.

— Бяхме издърпани през портала, завършихме в света на Бойл, на Юдай. Сутринта, демоните намериха Бойл и го убиха, после някак ни намериха, въпреки че бяхме скрити. — Поклати глава. — Може би Бойл им е казал къде сме, като финално „мамка ви“. Не знам.

Мика затегна хватката си и я разтърси малко.

— Остани фокусирана. Демоните ви намериха?

Тя кимна.

— Демон от Итрай ме изпрати у дома, но каза, че планират да задържат Томас там.

— Демон от Итрай?

Игнорирайки Мика, тя се завъртя — и почти падна — към мястото, където беше порталът.

— Махнете се от пътя ми — каза, като бутна настрани няколко души.

— Изабел? — попита Адам, точно по петите й.

Тя премина през мястото, свлече се на ръце и колене и усети пода. Не бяха останали никакви следи от портала. Томас не се беше върнал.

Може би никога нямаше да се върне.

Адам докосна рамото й.

— Той може да се грижи за себе си. — Гласът му беше най-нежният, който някога бе чувала от него.

Тя стана, обърна се към него и му позволи да я обгърне с ръце.

— Мамка му, Адам. Не искам да го загубя.

— Никой от нас не иска да загуби това копеле.

— Трябва да отворим друг портал. Трябва да се върнем обратно и да го вземем.

Той я отдръпна на една ръка разстояние.

— Не можем да направим това, Изабел, и ти го знаеш.

Малко ридание се изтръгна от гърлото й. Знаеше го. Само демон от Атрика можеше да отвори портал, или това, или крайно добре осведомен вещер с душата на сериен убиец. Или може би Дъскоф можеха да го направят. Те щяха да склонят да убият, за да открехнат портала.

Поклати глава. Не, те не можеха да направят нищо, за да върнат Томас.

Братовчедката на Томас, Мира, се появи от дясната й страна със сълзи, преливащи от очите й. Мира постави ръка на рамото на Изабел и Изабел накрая изгуби. Завъртя се в ръцете на Мира и позволи на другата жена да я утеши.

По време на следващите два часа, много магьосници започнаха да си отиват — отправяйки се към къщи или към Сборището. Накрая, единствено сърцевината остана — Адам, Джак, Мика, Мира и Тео.

— Трябва да се върнеш в Сборището, Изабел. Да се наспиш и да хапнеш — каза Мика. Той седна на малко разстояние от нея, върху студения бетонен под.

Тя поклати глава и придърпа одеялото, с което бяха покрили раменете й.

Мика въздъхна.

— Не можеш да останеш тук цяла нощ.

— Защо не? — Тя продължи да гледа към празното пространство, което представляваше портала, сякаш само с волята си можеше да го върне обратно.

— Защото имаш нужда от почивка и храна — намеси се Мира. — Без тези неща, ще се разболееш.

Изабел погледна към бременната магьосница на въздуха. Тя беше започнала да придобива прекрасно коремче от бебето.

— Ти трябва да се върнеш, Мира. Не аз. Ще се оправя. — Обърна глава и прониза Джак със суров поглед. — Махни я от тук. Заведи я вкъщи и я нахрани. Тази влажна сграда е последното място, на което трябва да бъде. Докато си тук, вземи останалите магьосници със себе си.

— Не искаме да те оставяме сама — отвърна Джак.

— Въпреки това го направете. Моля.

Тишина.

Изабел възстанови желанието да върне Томас в това измерение само със силата на ума си.

Накрая Мика проговори.

— Кажи ми за тази тениска, която носиш. — Тонът му беше крайно хищен и тя беше видяла начина, по който се беше взирал в нея цяла вечер.

— От другата страна, използвах тениската си да превържа раната на Томас. Когато ме отриха без горна дреха, един от демоните от Итрай ме облече в това. Твоя е при първа възможност, Мика. Обещавам ти, че не искам да я виждам никога повече. — Скръбта проряза стомаха й като хирургическо острие.

Мика отвори уста, но Мира му хвърли смразяващ поглед от другия край на стаята и той я затвори отново. Изабел щеше да заложи всеки цент, който притежаваше, че той щеше да попита за нещо повече за демоните Итрай. Тя щеше да му каже всичко, което можеше… по-късно.

Още тишина. Още взиране.

Адам прочисти гърлото си.

— Слушайте. Ще остана с нея. Останалите от вас могат да се връщат.

— Нямам нужда някой да остава с мен — отговори сковано тя.

— Моля те, млъкни. Не си толкова издръжлива, колкото претендираш, че си — отговори Адам. — Сега, останалите, тръгвайте. Ще ви кажем, ако има някаква промяна.

Изабел едва забеляза, когато другите напуснаха. Тя чу тихия им разговор, но не разбра нищо от него. Напомни й за времето, когато тя и Анджела живееха с Марта Нюкъмб, една от богатите приятелки на майка й, за лятото. Лелята на Марта беше умряла по това време и погребението й беше такова — ниски, тихи гласове, бавнодвижещи се хора, дълги лица.

Адам седна до нея с тежка въздишка. Начерта една произволна линия с пръст на бетонения под.

— Всички ние го обичаме.

Тя се обърна, за да го погледне.

— Просто го намерих, нали знаеш? Ужасното е, че си помислих, че ще трябва да го напусна така или иначе, но мислех, че аз съм тази, която ще умре.

— Той не е мъртъв, Изабел.

Тя задъвка долната си устна.

— Не. Прав си. Той не е мъртъв. — Изабел се загледа упорито в празния въздух пред себе си. — И ще се върне скоро. Ако не се върне сам, аз ще намеря начин да го измъкна.

— Ти наистина го обичаш, нали?

— Да. — Тя преглътна бучката в гърлото си. — Той им каза, че ще остане доброволно, ако ми позволят да се прибера.

Адам въздъхна.

— Това е Томас за теб.

На сутринта, Изабел се събуди увита в одеялото на студения под в склада, с разтягане във врата си. Адам лежеше изтегнат наблизо.

Томас не се беше върнал.

27

На печката, чайникът изсвири. Изабел го отмести и сипа запарената вода в чашата си за кафе, после се обърна и се опря на кухненския плот, за да отпие. Оставяйки мекия, ароматен, благоуханен лимонов чай да изпълни сетивата й, огледа развалината, която представляваше кухнята й.

Тези дни не прекарваше много време вкъщи. Всеки момент, когато бе будна, прекарваше в Сборището, с Мика, опитвайки се да се върне в ада. Заедно четяха всяка дума от текстовете напред и назад, намирайки и препращайки информацията, която намираха, за всичко, което можеха да открият за Юдай и демонската магия. Отчаяно търсеха някакъв начин да отворят портала, който не включваше хладнокръвно убийство на серия от магьосници.

Ровейки надлъж и нашир в не-магическите древни текстове, намериха изобилие от информация, за която не знаеха, че дори съществува. Но отне много време да разделят зърното от плявата. Тя беше започнала проучването си в деня, в който се беше върнала, и работеше всеки ден и всяка нощ след това, спейки средно по четири часа на нощ.

Изабел огледа кухнята отново, извивайки устната си към пълната с чинии мивка, кърпата за ръце, захвърлена върху плота, и боклука, който определено се нуждаеше от изхвърляне. Нищо нямаше значение, освен проучването й. Прибираше се у дома късно всяка нощ, правеше вечеря, може би малко чай, а след това си взимаше една оскъдна доза почивка.

Майка й се беше върнала от Калифорния, когато бе чула за Томас. Тя в действителност беше подкрепяща и неегоистична, което беше… странно, но добре дошло. Майка й беше наела служба за почистване да дойде на другата сутрин и Изабел не можеше да откаже. Беше добра идея, предвид обстоятелствата, и Изабел беше благодарна, че майка й правеше усилия за нея.

Изабел щеше да бъде на крак след няколко часа и обратно в Сборището, за да работи още при първите лъчи на зората на хоризонта. Джак и Ингрид продължиха да настояват просто да спи в Сборището, но тя не можеше да го направи… не още.

Имаше няколко следи, няколко начина, по които можеха да се върнат на Юдай, без да използват кървава магия. Проблемът беше, че имаше само един начин, осъществим за тези с не-демонска принадлежност, и беше повече от сложно. Все още проучваха някои стъпки от заклинанието. Веднъж установено, можеха да го направят изцяло, после щяха да стигнат до сложното изпитание на събиране на това, от което се нуждаят, за да го приготвят. Дори да проработеше, можеше да отнеме много време да се завърши.

Облегна се на плота, когато една печална вълна я заля. Тежестта й постоянно бе настанена в гърдите й. Заравянето в работа не й помагаше. Нищо не помагаше. Единственото нещо, което щеше да повдигне постоянната тежест в сърцето й и да изкорени буцата в гърлото й, беше завръщането на Томас.

И щеше да работи за целта си до деня, в който умре.

Телефонът звънна. Изабел остави чашата и се протегна да вземе безжичния телефон от плота за закуска.

— Ало?

Тишина.

— Ало?

Нищо.

Затвори и погледна телефона замислено. Нуждаеше се от инсталирана програма за разпознаване на номера, за да може да хваща шегаджията, който се опитва да я изкара от кожата й. Имаше обаждания като това всяка нощ, по едно и също време от последната седмица и тя се измори от тях.

В най-мрачните моменти си представяше, че беше Томас, опитващ се да се свърже с нея. После се отблъсваше от нестабилния ръб на предизвиканото от скръб умопомрачение и си напомняше, че връзката между измеренията не беше възможна.

Телефонът звънна отново, точно в ръката й, изумявайки я. Натисна копчето за вдигане.

— Слушай, хлапако…

— Изабел.

Познаваше този глас, този акцент. Шок препусна през тялото й като електрически заряд.

— Мислех, че си мъртъв.

Дълга пауза.

— Не. Обаче погледнах в очите на смъртта. — Нисък глас, примесен с въздишка. — Горе-долу по същия начин, както в онази лимузина с теб.

— Можеш да имаш предвид единствено, че си погледнал в очите на Бойл. Той те измъкна от Грибин, нали?

— Oui[18] и възнамеряваше да ме убие. Вярвам, че беше леко увлечен по теб. Възнамеряваше да ме убие от твое име, Изабел.

— Защо, по дяволите, не го направи? — тя изръмжа в телефона. Това, че Стефан й бе звънял, докато Томас линееше в демонското измерение, убиваше част от нея.

Друга дълга пауза, която Изабел не хареса.

— Бяха направени алтернативни планове.

Всички мисли мигновено напуснаха съзнанието й. Това звучеше зловещо. Преглътна мъчително, част от перченето й се изпари.

— Е, тогава е дяволски добре, че Бойл е мъртъв.

— Да, жалко. — Изрече провлачено той.

Тя намери един дълъг, разхлабен кичур коса на тила си и го издърпа, докато излизаше от кухнята.

— Освен да споделиш с мен тези славни новини за твоето продължило съществуване в този свят, имаш ли друга причина, за да ми се обадиш тази вечер?

— Исках да ти кажа, че ти прощавам.

Тя спря за кратко и в действителност дърдореше за три секунди.

— П-прощаваш ми? Ти ми прощаваш? Ти…

— Миналата година загубих единствения баща, когото някога съм имал. Разбирах, че си загубила сестра си и реших да ти простя греха. Няма да търся възмездие.

— Добре. — Какво по дяволите? — Ух. Това е невероятно голямо нещо от твоя страна, Стефан. — Гласът й бе изпълнен със сарказъм.

— Това е първото и единствено безнаказано минаване от моя страна, което ще получиш.

— Уау. Едва удържам благодарността си. — Тя си пое дъх, овладявайки гнева си. — Знаеш, че ще продължим да те преследваме.

Можеше да чуе усмивката в гласа му, когато отговори.

— Можете да опитате, но станах предпазлив към красивите червенокоси напоследък. Няма да ме откриете лесно.

— Нищо стойностно не се постига лесно.

Щрак.

Изабел държеше безжичния телефон в ръката си и го гледаше, студен страх си проправи път нагоре по гръбначния й стълб. Стефан остана в този свят, докато Томас беше изхвърлен от него. Нямаше ли справедливост?

След един момент, тя върна слушалката и се обърна към плота. По дяволите. Чаят й беше студен. Вдигна чашата и я постави близо до мивката, опря се на плота и затвори очи. Богиньо, искаше Томас обратно. С всяка фибра в тялото си, с всеки дъх, който си поемаше.

Импулсивно сграбчи ключовете си и напусна апартамента, оставяйки вратата да се затвори с трясък зад нея.

Нямаше никакъв начин да спи тази нощ, а имаше купчина наполовина преведени текстове в Сборището, просто чакащи нея.

Клеър влезе в килията, оставяйки вратата отворена доколкото можеше, без да предизвиква съмнение, защото знаеше, че светлината правеше земния магьосник, Томас, доволен. По време на лошите дни, по време на дните, когато тялото му беше разтърсвано от треска, каза, че го кара да мисли за жена на име Изабел. Говореше за нея постоянно, когато бълнуваше.

Сега бълнуването беше преминало. Нямаше повече никакви лоши дни. Не и истински.

Вратата се затвори със силен, рязък удар и тъмнината се затвори около нея стегнато като юмрук. Вода капеше в далечния ъгъл на малката, влажна килия. Това кап, кап, кап най-вероятно подлудяваше затворниците.

Мъжът, първият аеамон, когото Клеър беше видяла от смъртта на майка си, коленичил на пода, ръцете му приковани от двете му страни от тежки вериги, вериги, които били устойчиви на неговата магия. Неговото мощно тяло беше заставено да се подчини толкова много, колкото Итрай можеха да подчинят магьосник като този.

Бяха отрязали косата му, защото Итрай знаеха, че съдържа сила. Неговата някога дълга, красива коса, сега стърчеше нагоре в неравни кичури. Но бяха оставили татуировката. Беше си помислила, че можеха да я изрежат от гърба му, но тях не ги безпокоеше. Единствената причина за това беше, че го подценяваха, него и магията му.

Точно както нея винаги я бяха подценявали.

Това беше его. Дааемонът се мислеше за по-висш във всяко отношение от аеамона. Това, което дааемоните не разбираха, беше, че заклинанието, което беше предназначено да позволява раждането на магьосници толкова отдавна, е било създадено на Юдай и е свързало аемоните завинаги с тази земя. Магьосниците бяха повече в тон със собствената планета на дааемоните, отколкото бяха самите те.

Томас вдигна очи и раздвижи ръцете си, мускулите му се огънаха. Брада засенчваше лицето му, но Клеър знаеше, че той беше красив под космите. Силна брадичка, черни очи, които притежаваха топлина и едва сдържан гняв, пълни устни, които изглеждаха направени за пътуване по женската кожа. Тя му откликна така, както жена откликва на мъж. Беше безсилна. Той беше първият приемлив мъж, когото някога беше срещала. Приемлив, но пленник.

Егоистично, тя искаше да го задържи, да го съблазни. Искаше нещо тук, някой, който да бъде изцяло неин. Но този мъж не я виждаше, не и по начина, по който би я видял. Цялото му сърце и съзнание бяха съсредоточени върху Изабел.

И Клеър щеше да направи всичко, което можеше, за да го види да се връща обратно при нея.

Тя беше изпратена да склони Томас и да действа като преводач, защото тя беше единственият човек освен Ру, който говореше езика му. Скоро дааемоните щяха да осъзнаят каква грешка бяха направили.

— Клеър — поздрави той, гласът му беше силен и сигурен. Добре. Когато тя беше изпратена при него за първи път, той беше болен и разбит.

Тя кимна, приближавайки се до него и оставяйки тежестта си на пода — ведро с гореща, сапунена вода и парцал. Тайно от хората й, тя също носеше бръснач, пакет с храна и лекарство увито в малко парче плат, дори антибактериален лосион за устата му.

Клеър беше инструктирана да се грижи за Томас, да го държи жив — едва жив — така че въпросите и побоя, на които го подлагаха през деня да не го убият. Тя беше свършила своята работа.

Добре.

Много по-добре отколкото Итрай някога са възнамерявали.

Магията му беше жестока и силна, по-жестока и по-силна тук на Юдай, отколкото на Земята, защото родината му го подхранваше. Дааемоните искаха Томас достатъчно слаб, че да не може да използва силата си. Тя го искаше достатъчно силен, за да избяга от тук. И тази вечер тя имаше всичко подходящо.

Итрай мислеха, че тя е под тяхна власт. Беше време да им покаже, колко бяха сгрешили.

Усмихвайки се на себе си, тя топна парцала във водата и го сложи върху кожата му. Внимателно почисти мръсотията и засъхналата кръв от тялото му. Правеше това всяка нощ, изтривайки доказателствата от побоя, който бе получил и се грижеше за раните му. Тя не бързаше, наслаждаваше се на твърдия сатен изпънат по тялото му и начина, по който кожата му трепваше при докосването й. Несъмнено, той си фантазираше, че беше неговата любима, която го милваше. Клеър не я беше грижа, докато тя беше единствената, чиито ръце бяха върху него.

Изабел можеше да го има утре. Дотогава, той беше неин.

Тази вечер, тя не говори. Обикновено, с меки, тихи шепоти, го учеше на начини, по които да използва магията си срещу похитителите си. Клеър беше научила много за двадесет и петте години, през които беше впримчена на тази скала. Беше научила далеч повече, отколкото Ру съзнаваше.

Когато взе бръснача и го докосна до лицето му, той се отдръпна рязко от нея.

— Никога преди не си ме бръснала — изрече с груб глас.

Тя се усмихна и лицето я заболя от това. Клеър не можеше да си спомни последния път, когато беше движила устните си по този начин.

— За Изабел — убеди го тя. — Не искаш да отидеш при нея, приличайки на… какво е това същество? Трудно мога да си спомня… Йети?

Той преглътна трудно.

— Време ли е? — Звучеше като прегладнял мъж, на който му предлагаха три блюда.

Усмивката й се забави в отговор, просто да обуздае желанието в гласа му. Плъзна бръснача по лицето му, избавяйки го от три седмичната брада.

— Магията ти е свита дълбоко в теб сега, тренирана от мен и готова да нанесе удар. Вярвам, че си готов. Преструваше ли се на слаб и омаломощен пред Ру и другите?

Той кимна.

— Прави ли си вълшебството, с което те подхранвах, за да те накарам да изглеждаш мръсен и наранен?

— Да.

Тя се усмихна. Усещането да се усмихва беше хубаво, щом веднъж мускулите й свикнаха.

— Добре.

След като го нахрани с плоския хляб и месото, което беше натъпкала в джобовете си, го остави да си измие устата и давайки финалната доза от мощното лекарство, което беше крала редовно от докторите, Клеър се изправи и се отдалечи от него.

— Покажи — заповяда тя.

Магията накара кожата на тила й да настръхне. Собствената й земна магия отговори на отприщването му с ниско мъркане в центъра на гърдите й. Затвори очи и въздъхна. Около нея цялата килия пулсираше, дишаше като живо същество за момент. Стените се разширяваха навън и после навътре. Таванът се напука. Прах и камък заваляха и подът под краката й затрополи.

Клеър отвори очи, треперейки леко пред демонстрирането на силата.

— Да, готов си да се заемеш с дааемоните.

Дори на мъждивата светлина на стаичката, изражението му се стегна и очите му грейнаха с нетърпелива заплаха. Тя беше подхранвала заклинанията му през последните три седмици толкова много, че той трябваше да има достатъчно трикове в ръкава си, за да стигне от килията си до вратата. Всичко беше готово.

Когато Ру я направи отговорна за поддържането на Томас жив, беше отговорила с прилично сведени очи… но в съзнанието си беше започнала да планира това.

Никога не я бяха пречупили, копелета.

Отприщи магията си, извличайки я направо от Юдай, и веригите, които го опасваха, изщракаха. Томас не можеше да докосне тези вериги… но тя можеше.

Томас изпъна дългото си, широко тяло, точно когато охраната отвори вратата. Показването на магията му нямаше да остане незабелязано. Двамата тромави дааемони спряха внезапно до вътрешната страна на вратата и Томас удари като светкавица, увеличи мощта си и я насочи към тях. Пулсираше по кожата й, опознавайки място, което не можеше да си спомни, но й липсваше с цялото й сърце, вкус на дом, и после охраната беше повалена. Бяха мъртви, Клеър не се съмняваше.

Без да губят време, те прескочиха телата им и изтичаха надолу по коридора на затвора, преди още охранители да са пристигнали.

Накрая, завиха зад ъгъла и затичаха право към цяла група дааемони.

28

Изабел се наведе над един сноп листи в библиотеката, примигвайки срещу изтощението, което я връхлетя. Стаята беше тъмна, освен светлината, осветяваща непосредственият й обсег. Мика и другите им помагаха по този проект, много след като се бяха оттеглили.

Тя не беше образована, не беше ходила дори в колеж, но след изчезването на Томас, тя беше преминала интензивен курс по много езотерични предмети, от които никога преди не се беше интересувала, като нюансите на арамейския и деликатните тънкости на земната магия.

До сега Сборището не бе имало причина да рови в историческите документи, съхранявани от не-магьосници, но откакто техният вещерски произход бе разкрит, Мика ги намирал и ги претърсвал за всякаква информация, която можеше да напасне с това, което бяха получили от Дъскоф. В процеса били открити знания, които трябваше да се пазят строго от вещерите. Ако Томас не беше заловен някъде там, те щяха да останат погребани завинаги. Това беше доста практично и някои от тях бяха много опасни.

Мънкайки на себе си, тя прочете реда, който й създаваше проблеми за петдесети път и после провери два пъти трите превода, които имаше, опитвайки да открие кой от тях пасва най-добре на останалия текст.

Тя седна обратно, триейки горната част на носа си и затваряйки кървясалите си очи.

— Наистина трябва да оставя Мика да се занимава с това — измънка на себе си.

С всеки ден се приближаваха се до голям пробив за връщането на Юдай, давайки й достатъчно надежда да продължи. Опитваше се да не мисли за това колко дълго Томас беше някъде там или че възможността да е още жив ставаше все по-малка с всеки ден. Това не бяха неща, за които можеше да мисли постоянно.

Изабел се наведе и постави глава на листата пред нея. Сънят я примамваше, но тя се противопостави. Просто имаше нужда да даде малко почивка на очите си…

Една топла ръка се затвори около рамото й. Дъхът й заседна в гърлото й, задържан от познатото докосване. Би познала топлината на тази ръка навсякъде, тежестта й. Очите й се отвориха бавно.

— Изабел?

Неговият глас. Името й, произнесено от устните му.

Трябваше да сънува.

Изабел вдигна глава, сълзи пареха в очите й. Не можеше да е реално. Бутна стола назад, стана и се обърна.

Томас стоеше пред нея, облечен в същите разкъсани панталони, които беше носил преди три седмици. Косата му, заплетена и сплъстена, стърчеше нагоре на кичури около главата му. Някой я беше отрязал… лошо. Неговата сега къса коса хвърляше брутално красивото му лице в сковано облекчение. Беше свалил най-малко девет килограма. Някой се беше опитал да го измие, но прахта и мръсотията все още бележеха кожата му, заедно с изобилие от порязвания и синини. Миришеше тежко на кръв и демонска магия.

Изабел не я беше грижа.

Пристъпи към него, протегна ръка, опитвайки се да се закрепи за момент. Премигвайки, тя каза:

— Заспах. А сега сънувам.

Томас пристъпи към нея и я дръпна в обятията си.

— Не сънуваш, Изабел. Мислиш ли, че нещо в тази вселена е способно да ме спре да се върна при теб?

Тогава сниши устните си до нейните и й доказа, че беше, действително, от плът и кръв. Устните му нежно се плъзгаха по нейните, след това притиснаха властно. Езикът му се плъзна между устните й и се втри в нейния със свирепост, която спря дъха в гърлото й. Пръстите му се преплетоха в косата й, силните му ръце се обвиха около тялото й.

Държеше я така, сякаш никога нямаше да я пусне.

Изабел изхлипа срещу устните му, вкусвайки сълзите си, докато се стичаха в устата й.

— Как? — промърмори. Пръстите й намериха твърда опора около раменете му. — Какво ти направиха?

— Добре съм. — Гласът му излезе дрезгав, но силен и устойчив. — Малко ме биха и ми показаха малко демонско гостоприемство, когато отказах да споделя информация с тях.

Преиначаваше истината заради нея. Можеше да го усети. Както обикновено, дори сега, той се опитваше да я защити.

— Не ти вярвам.

Отне му миг да отговори.

— Не им хареса, когато отказах да споделя всеки аспект от работата на Сборището и нашето вземане-даване с Дъскоф.

— Измъчвали са те. — Гласът й беше ядосан и слаб за собствените й уши, обвиняващ. — Ти им каза да ме пуснат и да задържат теб.

Кимна.

— Направих го. Обичам те, Изабел.

Тя преглътна трудно.

— Защо те изпратиха обратно?

— Не са. Избягах. Получих помощ отвътре, една жена на име Клеър. Тя ми носеше допълнително храна, лекуваше раните ми, правеше ми заклинания, за да изглеждам по-наранен и болен, отколкото бях, учи ме…

— Учила те е?

— Имаше земна магия, каквато никога преди не съм усещал. Странна и силна. Научи ме как да използвам магията си срещу демоните. С нейна помощ придобих достатъчно сила, за да избягам. Излизането от килията до вратата беше опасно, но успяхме да минем през всички препятствия на пътя ни.

— Коя беше тя?

— Наистина не знам. Никога не успях да я накарам да ми каже повече. Не знам защо беше там или как е попаднала там за първи път. Накрая опитах да я взема с мен, но тя отказа.

— Поискала е да остане?

— Не мисля, Изабел. По някаква причина не мисля, че имаше избор.

Горката жена. Изабел завинаги щеше да й е задължена. Помисли си за тяхното проучване за отваряне на друг портал. Може би можеше да се отплати на тази жена за това, което беше направила.

Отпусна глава на рамото му и го държеше така, сякаш се давеше.

— Не мога да повярвам, че се върна.

Той прокара пръсти през косата й.

— Мисълта за теб ме поддържаше, докато бях там.

Тя вдигна глава.

— Радвам се, че мисълта за мен те е превела през ада и обратно, но не трябваше да правиш това, което направи.

Той поклати глава.

— Нито дума повече. — В гласа му се усещаше стоманено острие. — Когато видях възможност да те освободя, я използвах.

Отдръпна се от него за малко.

— Томас, никога не спираш…

Издърпа я към себе си и тя наклони глава, за да докосне леко устните му. Вкусът и усещането на устата му беше като слънце върху кожата й, след една година постоянна нощ.

— Не се отдръпвай от мен — прошепна той. — Никога.

Тя се усмихна се срещу устните му.

— Никъде няма да ходя.

Томас плъзна ръка на кръста на Изабел, наслаждавайки се на топлината от кожата й, излъчваща се през материята на блузата й и в дланта му.

— Трябва да те види докторът — измърмори във врата му.

Ръцете му се затегнаха около нея.

— Виждам доктора си.

Тя вдигна глава.

— Сериозна съм, Томас.

Той докосна бузата й.

— Аз също. Виж, ще се оправя. Просто сега искам да прекарам малко време с теб. Докторът и останалите от Сборището ще ме имат утре. Искам да съм твой тази нощ.

Тя вдигна очи към него с повдигната вежда.

— Мой тази нощ? Скъпи, ти си мой завинаги.

— Тогава да се качваме горе. Имам нужда от хубава баня, а после от теб.

— Мога да направя лековити водите. Остани тук за момент и ми дай преднина.

Тя се наведе и го целуна нежно. Той затвори очи под сладкото притискане на устните й върху неговите, тялото му се изпъна като тетива от нуждата да стане едно цяло с нея. Тя прекъсна целувката с едно бавен стон и промърмори:

— Ще се видим горе.

Когато отвори очи, тя беше изчезнала. За миг видя вътрешността на затворническата си килия в съзнанието си. Чу кап, кап, кап на водата. Миришеше на кръв и демонска магия. За един удар на сърцето се зачуди дали това беше просто поредният сън, един от многото, които имаше в тъмнината на нощта, докато се криеше на някакво място между тук и там. Тогава библиотеката се върна на фокуса и той въздъхна с облекчение.

Пристъпи напред, преглеждайки листата, над които Изабел се беше навела. Очевидно се опитваха да намерят начин да се върнат на Юдай и да го освободят. Остави върховете на пръстите си да застинат върху текстовете, мислите му се зареяха към Клеър и колко тъжно беше гледала портала, докато тотално отказваше да премине. Изабел изглеждаше изтощена. Очевидно беше работила, без да спира, но може би техният труд не беше напразен.

Тези сериозни разсъждения бяха за утре. Тази нощ той просто искаше жената, която обича.

Томас се качи горе до стаята си, за да открие, че тя беше оставила вратата открехната за него. Бутна я по пътя си, пристъпи вътре и вдъхна от познатата миризма на неговия апартамент в Сборището. Нищо, освен Изабел, не бе ухало толкова добре. Пара се носеше от вратата на банята.

Той влезе в облачето от парата, после спря вътре, за да има най-добрата гледка, която можеше да си представи — Изабел, гола в басейна с вода, очакваща го.

Животът не можеше да стане по-добър от това.

— Какво чакаш? — попита тя. Водата се плискаше в извивките на гърдите й и се нижеше около гърлото й. Той искаше да оближе тези капки една по една.

Свали дрехите си и се плъзна в добре дошлата топлина на ваната със стон от чисто удовлетворение. На часа водата се размърда в леки вълнения и вълни около него, масажирайки продължителната болка от малтретираното му тяло. Това беше едно от предимствата на това да бъдеш в една вана с водна магьосница.

Изабел се премести през ваната и се намести плътно до него. Гладката, мокра кожа се плъзгаше плавно срещу неговата, опъвайки всеки негов мускул. Тя започна с косата му, капвайки шампоан в дланта си и масажирайки го по неравната дължина.

— Копелетата са се опитали да те лишат от силата ти.

Ръката му покри китката й.

— Не успяха, защото не бяха хванали теб.

Топла усмивка заигра на устните й, насапуниса ръцете си със сапун и после ги плъзна по ръцете му, през раменете и гърба му. Томас издаде един нисък стон на удоволствие, докато тя го миеше от главата до петите, устните й проследяваха неговата вече чиста плът, докато го сапунисваше. Всяко натъртено място и разрез изглеждаха сякаш се лекуват по малко само от докосването й.

Беше дори по-добре, когато устата й откри неговата.

Отначало устните й трепереха срещу неговите колебливо. Той захапа долната й устна и я дръпна със зъбите си, докато плъзваше една ръка надолу по кръста й и през бедрото й, точно до сладката задна част на коляното й. Вдигна крака й над ханша си, наслаждавайки се на чувството от мократа й кожа срещу неговата.

Разтвори устните си и позволи на езика му да се плъзне в устата й, и потри интимните си части срещу силно копнеещият му член. Размърдвайки ханша си, тя потърси пениса му и се плъзна надолу по върха му.

Всичките му нервни окончания се събудиха за живот. Наклони глава назад и издаде стон при начина, по който топлите, копринени мускули на влагалището й паднаха на меки вълни и пулсира по дължината му, докато тя се нанизваше на него.

В едно цяло с Изабел, сега той наистина си беше у дома.

Притисна я към горния ръб на ваната, която се издигаше един инч над водната повърхност, и потъна толкова дълбоко е нея, колкото можеше. Тя обви крака около кръста му, а ръцете си около врата му, заравяйки носа си в извивката, където рамото му срещаше гърлото му. Там тя постави серия от целувки и нежни захапвания със зъбите й.

Вкарвайки и изкарвайки от нежната й, стегната топлина, той утоляваше дългите седмици нужда, която беше имал за нея. Пъхвайки ръка между телата им, той използва мокрите си пръсти, за да потърка клитора й, докато тя не потрепери и застана под него, забивайки зъби в рамото му.

Това беше грубо и бързо правене на любов, належащо. Щом се отпусна, той я постави на леглото и го направи отново, по-бавно, по-сладко. Сапунена пяна, изплакване, и повтаряне… за толкова дълго, колкото тя го имаше.

Затвори устните си плътно върху нейните, когато кулминацията връхлетя тялото му, влизайки дълбоко в нея, когато свърши.

След като свърши, те се плъзнаха във водата, преплетени един в друг. Дълго време не правиха нищо друго, освен да се докосват един друг, целувайки се по гладката, мокра кожа.

Тя захапа долната си устна и проследи една синина на рамото му.

— Колко лошо беше?

Ръцете му се затегнаха около нея. Не искаше да й каже за побоите, които получаваше всеки ден. Ако не беше Клеър, която му помагаше да се възстанови и му правеше магии, вероятно щеше да умре там.

— Лошо. Обаче можеше да бъде и по-лошо.

Потърка усти срещу рамото му.

— Стефан е жив.

Той стисна зъби, но не отговори. Втора точка за Дъскоф. Това беше вторият път, в който успяваше да избяга от тях.

— Той ми каза, че е сключил някаква сделка с Бойл — продължи тя.

Томас потри дланта си нагоре и надолу по ръката й и промърмори:

— Като се има предвид, че станахме свидетели на обезглавяването на Бойл, бих казал, че всички уговорки, които е направил, вероятно са анулирани.

Тя се сгуши в него, тялото й бе меко и топло срещу неговото, но гласът й беше груб.

— Да се надяваме, че никога повече няма да доведем Атрика от тази страна на портала.

Но те щяха. Може би не утре или вдругиден, но някой ден Дъскоф щяха да издърпат друг през портала.

— Нека забравим за всичко това за сега. Бъдещето ще се погрижи само за себе си. Нека живеем в настоящето. Или, още по-добре, нека говорим за бъдещето ни… заедно.

Тя се намръщи срещу лицето му.

— Няма да направиш нещо глупаво и да ме попиташ дали ще се омъжа за теб, нали?

— Искам да останеш, Изабел. Обичам те.

— Аз също те обичам, Томас, и единственото място, на което искам да бъда в този свят, е при теб. Знаеш, че щях да кажа „да“.

Удоволствие го загря от върха на пръстите на краката му до върха на главата му.

— В такъв случай, би ли…

— Да. — Тя го целуна. — Да, бих. Благодаря на Богинята, че най-накрая се появи, за да попиташ. Винаги съм искала да бъда кралица.

— Какво имаш предвид?

— Е, за всички стремежи и цели, ти си кралят на магьосничеството.

Той се усмихна.

— А ти определено си моята кралица.

1

ma cherie (фр.) — Скъпа. — Бел.пр.

2

La limousine attend (фр.) — Лимузината чака. — Бел.пр.

3

Чънки Мънки (Chunky Monkey) — вид сладолед.

4

РЕМ — фаза на съня, която се характеризира със забележителни физиологични промени като например ускорено дишане, интензифициране на мозъчната дейност, бързи движения на очите и отпускане на мускулите. В тази фаза спящият сънува.

5

МИТ — Massachusetts Institute of Technology (MIT) — Масачузетския технологичен институт.

6

Soyez gentile — Бъди мила.

7

Самсон притежавал необикновена сила, която вдъхвала страх у враговете му. След като не успели да го победят в сражение, филистимците подкупили любимата му Далила и пожелали от нея да узнае тайната на силата на Самсон. Когато разбрала, че неговите дълги коси, сплетени в седем плитки, му давали мощ, Далила приспала на коленете си своя любим и повикала човек, който го остригал.

8

Фантомна болка в крайниците. Усещане за болка от ампутиран крайник или от крайник, чиято чувствителност е прекъсната.

9

demon — daemon — daaeman.

10

coup de foudre — любов от пръв поглед.

11

naïveté — наивност.

12

Мисо (Miso) e традиционна японска подправка, приготвена чрез ферментацията на ориз, ечемик или соя накиснати във вода, сол и гъбата „Kōjikin“.

13

Ho Hos — шоколадов десерт.

14

Детска игра с топче и метални пластини.

15

Франций (Francium, Fr) е химически елемент от 1-ва група, притежаващ както радиоактивност, така и висока химическа активност.

16

Понятието „Параграф 22“ е създадено от Джоузеф Хелър. Най-общо означава парадокс в закона, правилата или действителността, който прави човека жертва на собствените му действия, независимо какви са те.

17

потпури — използва се за смеските от изсушени цветя, билки и плодове, които служат за украса и ароматизиране на помещения и гардероби.

18

Oui — (фр.) — Да.

Content

Аня Баст
Магьосническа кръв
Магьосници на елементите #2

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

1