Давид Лагеркранс

Тя, която трябваше да умре

Милениум #6

ПРОЛОГ

През лятото в квартала се появи нов просяк. Никой не знаеше как се казва и на никого не му пукаше, но една млада двойка, която го подминаваше всяка сутрин, му викаше лудото джудже, което беше несправедливо поне наполовина. Той не беше нисък в медицинския смисъл. Беше сто петдесет и четири сантиметра висок и пропорционално сложен. Но действително беше умопомрачен, говореше несвързано и понякога скачаше на крака и сграбчваше минувачите.

С изключение на това, през повечето време седеше върху парче картон на площад „Марияториет“, точно до фонтана и статуята на Тор, и тогава се случваше дори обратното, да буди почит. С високо вдигнатата си глава и изправения гръб приличаше на опърпан вожд. Това беше и последният му останал обществен капитал и единствената причина хората все още да му подхвърлят монети или банкноти. С труваше им се, че долавят някакво изгубено величие, и не грешаха. Имаше време, когато на просяка се кланяха.

Сега обаче всичко отдавна му бе отнето, а черните петна на бузата му никак не помагаха. Изглеждаха като късче от самата смърт. Единственото, което се отличаваше, беше пухеното му яке. То беше синьо и скъпо, модел на „Мармот“. Но не му придаваше нормалност, не само защото беше покрито с мръсотия и остатъци от храна, а и понеже изглеждаше пригодено да предпазва от арктически студове, докато в Стокхолм беше лято. Над града се беше спуснала потискаща жега. По челото на мъжа се стичаше пот и минувачите гледаха обезпокоено към якето, сякаш само при вида му горещината започваше да ги мори още повече. Но той никога не го сваляше.

Беше изгубил връзка с околния свят и не изглеждаше вероятно, че би могъл да представлява заплаха за някого. Но в началото на август в очите му се появи целеустременост и следобеда на единайсети изписа завъртяна история върху голям лист хартия, който по-късно същата вечер залепи на спирката на автобусите до метростанция „Сьодра“, подобно на протестен плакат.

Историята представляваше халюцинаторно описание на ужасяваща буря. Въпреки това младата общопрактикуваща лекарка Елсе Сандберг, която чакаше автобус номер 4, успя да разшифрова части от въведението и забеляза, че в него се споменава името на човек от правителството. Опита се да постави диагноза и предположи параноидна шизофрения.

Десет минути по-късно обаче забрави всичко и се качи на автобуса, съпроводена единствено от неясно неприятно усещане. Беше като проклятието на Касандра. Никой не вярваше на просяка, защото истината, която опитваше да формулира, бе толкова забулена в лудост, че едва можеше да се забележи. И все пак посланието явно някак си бе стигнало до някои хора, тъй като още на следващата сутрин мъж с бяла риза слезе от синьо ауди и скъса листа хартия.

В нощта срещу събота, петнайсети август, просякът отиде до Нора Банториет, за да си набави контрабанден алкохол. Там срещна друг пияница, стария промишлен работник Хейки Йервинен от Йостерботен.

– Привет, братко. Жажда ли те е налегнала? – каза Йервинен.

Не получи отговор, поне не веднага. След малко обаче последва дълга тирада, която Хейки прие за самохвалство и лъжи, изръмжа „глупости“ и добави, както сам призна, ненужно: „Приличаш на китаец, чинг-чонг“.

– Me Khamba-chen, I hate China[1] – изкрещя просякът в лицето му.

И изведнъж избухна. Удари Хейки с останалата си без пръсти ръка и макар че движението не изглеждаше отработено или умело, в агресията му имаше неподозиран авторитет. Устата на Хейки кървеше и той се отправи към „Т-Сентрален“, олюлявайки се и псувайки разпалено на фински.

Следващия път, когато бе забелязан, просякът вече се беше върнал в обичайния си район мъртвопиян. Гадеше му се и от устата му се стичаше слюнка. Приближи един минувач, хвана се за гърлото и измърмори:

– Very tired. Must find a dharamsala, and a lhawa, very good lhawa. Do you know? [2]

Не изчака отговор, ами пресече „Рингвеген“ като сомнамбул, хвърли на земята малка бутилка без етикет и изчезна сред дърветата и храстите в парк „Тантолунден“. Никой не знаеше какво е станало след това. Рано сутринта запръска лек дъжд и задуха северен вятър, но към осем часа времето се проясни. Мъжът седеше на колене, облегнат на една бреза.

На улицата течаха приготовления за Миднатслопет[3]. Във въздуха, обгърнал и просяка, цареше празнична атмосфера. Той беше мъртъв и никой не се интересуваше, че животът му е бил изпълнен с невероятни подвизи и геройства, а още по-малко, че е обичал само една жена, която също е умряла в съкрушителна самота.

ЧАСТ 1

НЕИЗВЕСТНИТЕ

Мнозина мъртъвци остават без име, а някои и без гроб. Други получават бял кръст наред с хиляди други, като в американското военно гробище в Нормандия. Едва неколцина се сдобиват с монументи, като Гробницата на Незнайния воин до Триумфалната арка в Париж или в Александровската градина в Москва.

Глава 1

15 АВГУСТ

Писателката Ингела Дюва първа се осмели да се приближи до дървото и разбра, че мъжът е мъртъв. Това стана в единайсет и половина. Миришеше лошо и наоколо бръмчаха мухи и комари, така че Ингела Дюва не беше съвсем искрена, когато впоследствие каза, че в трупа е имало нещо затрогващо.

По дрехите на мъжа имаше повръщано и изпражнения. Дюва бе изпълнена не толкова от почит, колкото от гадене и страх от смъртта. П олицаите, които пристигнаха на мястото петнайсет минути по-късно, Сандра Линдевал и Самир Еман, решиха, че са им възложили случая чисто и просто като наказание.

Снимаха мъжа и претърсиха района, макар че не стигнаха до „Синкенс вег“, където лежеше бутилката алкохол, на дъното на която имаше утайка, подобна на тънък слой чакъл. Въпреки че никой от тях не смяташе, че станалото „мирише на престъпление“, прегледаха внимателно главата и гръдния кош на мъжа. Не откриха следи от насилие. Нищо не подсказваше каква би могла да бъде причината за смъртта, с изключение на тлъстата лига, която се бе стекла от устата му, и след като обсъдиха въпроса с началника си, решиха да не ограждат мястото.

Докато чакаха линейката, която трябваше да отнесе трупа, полицаите претърсиха джобовете на безформеното пухено яке. Намериха купища тънки салфетки от будки за хотдог, шепа монети, банкнота от двайсет крони и касова бележка от магазин за канцеларски материали на Хорнсгатан, но за сметка на това никакви документи за самоличност.

И все пак смятаха, че няма да е трудно да идентифицират мъжа, тъй като не липсваха отличителни белези. Но тази хипотеза, наред с много други, се оказа погрешна. В съдебномедицинския отдел в Солна[4], където тялото бе пратено за аутопсия, направиха рентгенови снимки на зъбите. Нито те, нито отпечатъците от пръстите съвпаднаха с данните в полицейския регистър. Въпреки че ни най-малко не влизаше в задълженията ѝ, след като изпрати редица проби до НЦК, Националния център по криминалистика, съдебният лекар Фредрика Нюман провери няколкото телефонни номера, които бяха записани на смачкана бележка в джоба на мъжа.

Един от тях беше на Микаел Блумквист от вестник „Милениум“. В продължение на няколко часа Фредрика не направи нищо по въпроса, но по-късно вечерта, след мъчителна караница с една от дъщерите си, си припомни, че само миналата година бе направила аутопсия на три тела, които останаха без име. Фредрика изруга заради този факт и заради живота като цяло.

Беше на четиресет и девет, самотна майка с две деца, страдаше от болки в гърба, безсъние и усещане за безсмислие и без да знае защо точно, реши да се обади на Микаел Блумквист.

Телефонът му избръмча. Беше непознат номер и Микаел не вдигна. Тъкмо беше излязъл от апартамента си и вървеше по Хорнсгатан в посока „Слусен“ и Гамла стан, като нямаше представа къде точно отива. Носеше сиви ленени панталони и негладена дънкова риза. Дълго време просто обикаляше наляво-надясно из уличките, а накрая седна в един уличен бар на Йостерлонгатан и си поръча „Гинес“.

Беше седем вечерта, но още беше горещо. От Шепсхолмен[5] се чуваха аплодисменти и смях. Микаел вдигна поглед към синьото небе, усети лекия морски бриз и опита да си втълпи, че животът все пак не е толкова лош. Не постигна особен успех, а втората бира също не помогна, така че накрая той измърмори нещо, плати и се отправи към къщи, за да продължи да работи или просто да се изгуби в някой сериал или криминален роман.

След малко обаче размисли. Някаква прищявка го накара да тръгне към „Мусебаке“[6] и Фискаргатан, където живееше Лисбет Саландер. Не таеше кой знае какви надежди, че тя ще си е у дома. О ткакто погребаха стария ѝ попечител Холгер Палмгрен, Лисбет пътуваше из Европа и само от време на време отговаряше на писмата и есемесите на Микаел. Въпреки това той реши да си пробва късмета и да позвъни, затова изкачи стълбите, които тръгваха от площада, след което погледна изненадано към отсрещната сграда. Цялата фасада беше покрита с нов, голям графит. Той обаче не му отдели време, макар че рисунката беше пълна със сюрреалистични детайли, включително смешен, дребен мъж с кариран панталон, който стоеше бос в зелен метровагон.

Микаел въведе кода, качи се в асансьора и се ококори в огледалото. По нищо не личеше, че лятото е слънчево и горещо. Лицето му беше бледо, а очите хлътнали. Отново се замисли за срива на борсата, с който се беше мъчил цял юли. Историята беше важна, без съмнение. С ривът беше причинен не просто от надутите пазарни стойности и повишените очаквания, ами от хакерски атаки и кампании за дезинформация. Но към този момент всички уважавани разследващи журналисти се ровеха в историята и макар самият той да бе разкрил доста неща, като например руската фабрика за тролове, разпространила най-сериозните лъжи, Микаел имаше чувството, че светът ще се справи добре и без неговата намеса. Вероятно просто трябваше да си вземе отпуск, да започне да спортува и може би да оказва повече подкрепа на Ерика, която се развеждаше със своя Грегер.

Асансьорът спря. Той дръпна решетката и слезе, още по-убеден, че посещението му е било напразно. Лисбет със сигурност беше в чужбина и не ѝ пукаше за него. Миг по-късно обаче се изплаши. Вратата на апартамента ѝ беше широко отворена и той изведнъж осъзна колко много се бе тревожил, че враговете ѝ може да я погнат. Втурна се през прага, викайки „ехо, ехо“. Посрещна го миризма на боя и почистващ препарат.

Не стигна много далеч, преди да чуе стъпки. На стълбите зад него някой пуфтеше като разгневен бик. Той се обърна рязко и видя двама грубовати мъже със сини гащеризони. Те носеха голям предмет, но Микаел беше толкова развълнуван, че не можеше да разтълкува сцената като нещо нормално и ежедневно.

– Какво правите? – попита той.

– На какво ти прилича?

Приличаше на двама хамали, които мъкнат син диван. Беше нова, скъпа мебел, а Лисбет не си падаше по дизайнерското обзавеждане, точно той добре го знаеше. Тъкмо се канеше да каже още нещо, когато чу глас от вътрешността на апартамента. В първия момент реши, че е Лисбет, и грейна. Но, естествено, това беше просто пожелателно мислене. Гласът изобщо не звучеше като нейния.

– Виж ти, кой ми е дошъл на гости. С какво съм заслужила тази чест?

Той се обърна. На прага стоеше висока, тъмнокоса жена на около четиресет години, която го гледаше насмешливо. Носеше дънки и елегантна сива блуза. Имаше плитки и леко дръпнати очи. Микаел съвсем се обърка. Не я ли познаваше?

– Не, не – смотолеви той. – Аз просто...

– Ти просто...

– Сбърках етажа.

– Или не знаеше, че младата дама е продала дома си?

Не го знаеше и се почувства неприятно, особено след като жената продължи да се усмихва. Усети едва ли не облекчение, когато тя се обърна към хамалите, за да се увери, че диванът няма да се удари в рамката на вратата, след което изчезна обратно в апартамента. Микаел искаше да се махне и да смели новата информация. И да изпие още един гинес. Но вместо това стоеше като препариран. Погледна към отвора за пощата. Там вече не пишеше В. Кула, а Линдер. Коя, по дяволите, беше Линдер? Той потърси името в телефона си и жената му се усмихна повторно, този път от екрана.

Това беше Кади Линдер, психоложката, която работеше като член на борда на директорите на различни компании. Припомни си малкото, което знаеше за нея, но преди всичко мислеше за Лисбет. Успя да се стегне криво-ляво, преди Кади Линдер отново да се появи на вратата, вече не просто с насмешливо, ами с любопитно изражение. Погледът ѝ блуждаеше. Тя миришеше леко на парфюм, беше слаба, с тънки китки и изразени ключици.

– Сега трябва да ми кажеш какво правиш тук. Наистина ли си се объркал?

– Ще подмина този въпрос – отвърна той, но веднага осъзна, че това не е добър отговор.

Разбра по усмивката ѝ, че е разгадала финта му. Надяваше се да му се размине колкото се може по-леко. Нищо не би го накарало да разкрие, че Лисбет е живяла на този адрес под фалшива самоличност, независимо какво знаеше или не знаеше Кади.

– Това не облекчава любопитството ми – каза тя.

Той се засмя, все едно цялата работа беше нещо лично и нелепо.

– Значи не си тук, за да ме разследваш? – продължи тя. – Апартаментът не беше евтин.

– С тига да не си сложила отрязана конска глава в нечие легло, няма да те закачам.

– Не си спомням всички подробности около сделката, но не мисля, че е имало нещо такова.

– Добре. Тогава ти пожелавам успех – отговори той с престорено облекчение, като възнамеряваше да си тръгне заедно с хамалите, които тъкмо излизаха от апартамента.

Но Кади Линдер очевидно искаше да си поговорят още. Докосваше нервно блузата и плитките си и Микаел проумя, че това, което бе приел за дразнеща самоувереност, всъщност беше фасада, под която се криеше нещо съвсем различно.

– Познаваш ли я? – попита тя.

– Коя?

– Предишната собственичка?

Той върна въпроса:

– А ти?

– Не – каза тя. – Дори не знам името ѝ. Но въпреки това ми хареса.

– Как така?

– Въпреки целия хаос на борсата, търгът беше ожесточен и нямаше как да се меря с останалите, затова се отказах. Но въпреки това получих апартамента, защото „младата дама“, както я наричаше адвокатът, поискала аз да го купя.

– Интересно.

– Нали?

– Може би си направила нещо, което се е понравило на младата дама?

– В медиите съм известна най-вече с това, че се карам с мъжете във фирмените ръководства.

– Не е невъзможно такива неща да ѝ харесват.

– Така е. Мога ли да те почерпя една бира по повод нанасянето ми, а ти може би също ще споделиш нещо? Трябва да кажа, че...

Тя отново се поколеба.

– ...много ми хареса репортажът ти за близнаците. Беше разтърсващ.

– Благодаря – каза той. – Много си мила. Но трябва да тръгвам.

Тя кимна. Микаел успя да каже едно „чао“, но с изключение на това, почти не помнеше как си е тръгнал. Осъзна се чак когато излезе навън в лятната вечер. О пределено обаче не забеляза, че на входа имаше две нови камери за наблюдение, нито дори че в небето над него се носеше балон с горещ въздух. Прекоси „Мусебаке“, продължи надолу по Урведершгрен и забави крачка чак когато стигна Йотгатан. Усети, че съвсем е останал без дъх, макар че не се бе случило кой знае какво, Лисбет просто се беше преместила, а това всъщност трябваше да го радва. Така тя беше в по-голяма безопасност. Но вместо да приветства новината, той имаше чувството, че му е ударила шамар, което, разбира се, беше идиотско.

Все пак ставаше дума за Лисбет Саландер. Тя си беше такава. Но въпреки това се чувстваше наранен. Лисбет можеше поне да намекне нещо. Той извади телефона си, за да ѝ прати съобщение, но не, реши да остави нещата така. Спусна се по Хорнсгатан и видя, че най-младите участници в Миднатслопет вече са започнали обиколката си. В тренчи се озадачено в родителите, които викаха и окуражаваха децата си от тротоара. Щастието им сякаш бе непонятно за него. Изчака между бягащите да се отвори пролука и пресече улицата. Мислите му продължаваха да се въртят разбъркано, докато вървеше по Белмансгатан. Припомни си кога за последно бе видял Лисбет.

Бяха в ресторант „Кварнен“, вечерта след погребението на Холгер, и им беше трудно да говорят, което не беше особено изненадващо. Единственото, което се запечата в съзнанието му след онази им среща, беше отговорът на въпроса му „Какво ще правиш сега?“.

– Ще бъда котката, а не мишката.

Котката, а не мишката.

Опита да я накара да обясни какво има предвид. Не успя. С помни си как, след като се разделиха, тя се отдалечи по площад „Медборярплатсен“. Беше облечена с черен костюм, шит по мярка. Изглеждаше като ядосано момче, което против волята си е било издокарано за някакъв празник. Срещата се бе състояла сравнително скоро, в началото на юли, но вече му се струваше като далечно минало. На път за къщи продължи да мисли за това и за други работи. Когато най-накрая се прибра и седна на дивана с бутилка „Пилзнер Урквел“, телефонът му отново звънна.

Обаждаше се съдебен лекар на име Фредрика Нюман.

Глава 2

15 АВГУСТ

Лисбет Саландер седеше в хотелската си стая с изглед към Манежния площад в Москва и гледаше в екрана на лаптопа си. Видя как Микаел излиза от сградата на Фискаргатан. Не се движеше с обичайната си походка, изглеждаше, сякаш се е изгубил. Нещо бодна Лисбет, но тя нито разбра какво, нито отдели време да мисли за това. Просто вдигна очи от компютъра и се загледа към многоцветното сияние на стъкления купол отвън.

Градът, който доскоро ѝ беше безразличен, сега я привличаше и тя обмисли дали да не зареже всичко, да излезе и да се напие. Но това бяха глупости, разбира се. Трябваше да спазва дисциплина. До голяма степен живееше пред компютъра и от време на време дремваше. Парадоксално обаче, отдавна не бе изглеждала толкова спретнато. Косата ѝ беше къса и наскоро подстригана, пиърсингите ги нямаше, а тя носеше бяла риза и черен костюм, точно както на погребението. Не го правеше от почит към Холгер, това просто се бе превърнало в навик, а и Лисбет не искаше да изпъква.

Беше решила да нанесе първия удар, вместо да чака като плячка в ъгъла. Ето защо се намираше в Москва и беше инсталирала камери на Фискаргатан в Стокхолм. Но цената беше по-висока, отколкото си беше представяла. Миналото ѝ я разкъсваше и я държеше будна нощем. О свен това врагът се криеше зад димни завеси, а тя трябваше да прекарва часове в прикриване на следите си. Живееше като бегълка и нищо от информацията, която търсеше, не идваше лесно. Едва сега, след повече от месец работа, се приближаваше до целта. Но не можеше да бъде сигурна и понякога се чудеше дали врагът все пак не е една крачка пред нея.

Днес, докато разузнаваше и подготвяше операцията, имаше чувството, че я наблюдават. Нощем понякога се заслушваше неспокойно след хората, които вървяха по коридора, особено след един мъж – беше сигурна, че е мъж – с вродена дисметрия. В стъпките му имаше повтаряща се неравномерност, а той често се спираше пред вратата ѝ, сякаш за да я подслушва.

Върна назад. Микаел Блумквист отново излезе на улицата като тъжно кутре. Тя се замисли за него, отпи от уискито си и погледна през прозореца. Над Държавната дума се носеха тъмни облаци в посока Червения площад и Кремъл. Щеше да вали. Изглежда, се задаваше страховита буря, което може би беше за добро. Тя се изправи и се замисли дали да си пусне душ или вана. Вместо това се задоволи със смяна на ризата. Избра черна, струваше ѝ се подходящо. От тайното отделение в куфара си извади читата[7], модел на „Берета“, който беше купила още на втория ден в Москва. Прибра пистолета в кобура под сакото си и огледа стаята.

Помещението не ѝ харесваше, също както и целият хотел. Беше твърде луксозен и натруфен, а долу в салоните бе пълно с мъже като баща ѝ, грандиозни задници, които смятаха, че притежават любовниците и подчинените си. Освен това хората понякога се обръщаха след нея и слухът за присъствието ѝ можеше от уста на уста да стигне чак до разузнавателните служби или до някой гангстер. Затова тя често седеше със свити юмруци, готова за битка, както сега.

Отиде в банята и наплиска лицето си със студена вода. Не помогна много. Главата ѝ тежеше от безсъние и болка. Дали да не тръгне още сега? Беше все едно, нали? Заслуша се, но откъм коридора не се чуваше нищо и тя излезе навън. Беше отседнала на двайсетия етаж, близо до асансьора. Там стоеше мъж на около четиресет и пет години. Изглеждаше стилно, с къса коса, дънки, кожено яке и черна риза, също като нея. Беше го виждала и преди. В очите му имаше нещо странно, блестяха с различни цветове. Но това не интересуваше Лисбет.

Свела поглед, тя се качи с него в асансьора и слезе до фоайето. Излезе на площада и погледна картата на света, изобразена върху големия стъклен купол, който светеше в мрака. Отдолу имаше търговски център на четири етажа. Над него пък се извисяваше бронзова статуя на свети Георги и дракона. С вети Георги беше покровителят на Москва и Лисбет го виждаше навсякъде в града, надигнал меча си. Понякога образът му я караше да сложи ръка върху ключицата си, като че за да предпази собствения си дракон. От време на време пръстите ѝ се насочваха и към старата прострелна рана на рамото и към белега от пробождане на бедрото. Сякаш искаше да си припомни това, което ѝ беше причинило болка.

Мислеше за пожари и катастрофи, и за майка си, но през цялото време внимаваше да не попадне в камерите за наблюдение. Ето защо крачеше насечено и напрегнато, забързана към Тверской булевард, голямата парадна улица със своите паркове и градини. Лисбет спря чак когато стигна до „Версай“, един от най-скъпите ресторанти в Москва.

Мястото изглеждаше като бароков палат с колони, златни орнаменти и кристали, същински бляскав пастиш, имитиращ XVII век. Лисбет искаше единствено да се разкара оттук, но тази вечер в ресторанта щеше да има празненство за най-богатите жители на града. Дори отдалеч си личеше, че подготовката още тече. Засега бяха пристигнали едва шепа красиви млади жени, със сигурност наети callgirls[8]. П ерсоналът работеше здраво над последните приготовления. Тя се приближи и видя домакина.

Казваше се Владимир Кузнецов. Стоеше на входа, с бях смокинг и лачени обувки. Макар да не беше стар, едва на петдесет, приличаше досущ на Дядо Коледа с бялата си коса и брада и дебелия корем, който контрастираше с тънките му крака. Официално историята му беше като малка приказка. Пропаднал дребен крадец, който влязъл в правия път и станал известен готвач, специализирал в пържолите от мечешко месо и гъбените сосове. Но тайно представляваше редица фабрики за тролове, които произвеждаха фалшиви новини, често с антисемитски оттенъци. Кузнецов не просто всяваше хаос и оказваше влияние върху политически избори, ами имаше кръв по ръцете си.

Създаваше предпоставки за геноцид и беше превърнал омразата в big business. На Лисбет ѝ бе достатъчно само да го види, за да се изпълни с увереност. Тя опипа беретата през сакото си и се огледа. Кузнецов се чешеше нервно по брадата. Това беше голямата му вечер. В ресторанта свиреше струнен квартет, но Лисбет знаеше, че по-късно вечерта на негово място ще излезе джаз бандата „Ръшън Суинг“.

Отвън имаше червен килим, ограден от въжета и застанали нагъсто охранители. Те носеха сиви костюми, имаха слушалки в ушите и всички до един бяха въоръжени. Кузнецов погледна ръчния си часовник. Гостите все още ги нямаше. Може би играеха някаква игра, никой не искаше да пристигне пръв.

За сметка на това на улицата вече имаше цяла тълпа зяпачи. Очевидно беше плъзнала мълва, че ще има знаменитости, което според Лисбет беше добре. Така се сливаше по-лесно. Скоро обаче заваля дъжд. В началото просто пръскаше, но после се изля като из ведро. В далечината проблесна светкавица, последвана от гръм. Хората се разпръснаха, останаха само неколцина смелчаци с чадъри. Малко след това пристигнаха лимузините на първите гости. Кузнецов ги поздравяваше и се покланяше, а една от дамите до него отбелязваше имената им в малка черна книжка. Постепенно ресторантът се напълни с мъже на средна възраст и още млади жени.

Лисбет чуваше шума от разговорите, които се смесваха с музиката на струнния квартет, и от време на време мяркаше хора, на които се бе натъквала по време на проучването си. Забеляза как изражението и жестовете на Кузнецов се меняха в зависимост от важността и положението на гостите. Всички получаваха такава усмивка и поклон, каквито той смяташе, че заслужават. Най-изтъкнатите печелеха и шега, макар че шегите му забавляваха най-вече самия Кузнецов.

Хилеше се и се подсмихваше като придворен шут, а Лисбет стоеше мокра и премръзнала и наблюдаваше спектакъла. Може би бе твърде погълната от гледката, защото един от охранителите я видя и кимна на свой колега, а това не беше добре, изобщо не беше добре, затова тя се престори, че си тръгва, но вместо това се скри в един вход. Едва тогава забеляза, че ръцете ѝ треперят, но не мислеше, че е заради дъжда или студа.

Беше напрегната до краен предел. Извади телефона си и провери дали всичко е готово. Нападението трябваше да бъде перфектно синхронизирано. Иначе беше изгубена. Прегледа всичко още веднъж, два пъти, три пъти. Но времето течеше и скоро тя изгуби вяра. Дъждът валеше, нищо не се случваше и това все повече заприличваше на още една пропусната възможност.

Като че ли всички поканени бяха дошли. Дори Кузнецов влезе в ресторанта и тогава тя пристъпи предпазливо напред и надникна вътре. П разненството течеше с пълна сила. Мъжете вече бяха започнали да се наливат с шотове и да посягат към момичетата, а Лисбет се накани да се връща в хотела.

Точно в този момент обаче отпред спря още една лимузина. Дамата на вратата се втурна вътре, за да повика Кузнецов, който излезе, поклащайки се, от ресторанта, с потно чело и чаша шампанско в ръка. Лисбет все пак реши да остане. Очевидно гостът беше важен. Личеше си по стойката на охранителите и тревогата във въздуха, както и по глупавото изражение на Кузнецов. Лисбет се върна в скривалището си, само че от лимузината не слизаше никой.

Шофьорът не изтича в дъжда да отвори вратата. Колата просто си стоеше там. Кузнецов приглади коса и намести папийонката си, избърса чело, прибра корема и пресуши чашата си. В този момент Лисбет спря да трепери. Долови нещо в погледа на Кузнецов, което ѝ беше твърде добре познато, и без да се колебае, задейства хакерската си атака.

След това прибра телефона в джоба си и остави програмния код да свърши своето, докато самата тя се оглеждаше с фотографска прецизност, отбелязвайки всички подробности в обстановката – охранителите и езика на тялото им, разстоянието между тях, ръцете им, вдигнати в близост до оръжията, неравностите и локвите по тротоара пред нея.

Лисбет стоеше неподвижно, почти като в кататония, и наблюдаваше всичко. Накрая шофьорът слезе от лимузината, разгъна чадър и отвори задната врата. Тогава тя се приближи с котешки стъпки, сложила ръка върху дръжката на пистолета.

Глава 3

15 АВГУСТ

Микаел вече не гледаше с добро око на мобилния си телефон. Трябваше отдавна да си е набавил таен номер, но продължаваше да отлага. Като журналист не искаше да прекъсва връзката си с общността. Безкрайните разговори обаче наистина го измъчваха и той усещаше, че през последната година нещо се е променило.

Интонацията на хората бе станала по-сурова. Те викаха и се караха, или му поднасяха абсолютно откачени сведения. До голяма степен беше спрял да вдига на непознати номера. Оставяше телефона да бръмчи и да звъни, а когато все пак вдигнеше, както сега, често правеше несъзнателна гримаса.

– Микаел – каза той и извади една бира от хладилника.

– Извинявай – каза женски глас. – Да се обадя ли по-късно?

– Не, няма проблеми – каза той по-меко. – За какво става въпрос?

– Казвам се Фредрика Нюман и съм лекар в съдебномедицинския отдел в С олна.

Скова го страх.

– Какво е станало?

– Нищо, или поне нищо необичайно. С игурно няма нищо общо с теб, но при нас пристигна едно тяло...

– На жена? – прекъсна я той.

– Не, не, мъж си е, в най-висока степен. Или чак пък висока... С транно се изразих, а? Но е мъж, може би около шейсетгодишен, или малко по-млад, само че е преминал през ужасяващи изпитания. Всъщност никога не съм виждала нещо подобно.

– Би ли изплюла камъчето все пак?

– Извинявай, не исках да те разтревожа. Трудно ми е да си представя, че го познаваш. Очевидно е бил бездомник и вероятно е бил доста ниско в йерархията дори по уличните стандарти.

– Тогава какво общо има с мен?

– В джоба му имаше бележка с твоя телефонен номер.

– Много хора имат номера ми – каза той раздразнено, но веднага се засрами от думите си.

Усещаше, че се държи нетактично.

– Разбирам – продължи Фредрика Нюман. – С игурно те засипват с обаждания. Но случаят е важен за мен.

– Защо?

– Смятам, че най-изпадналите от нас заслужават достойнство в смъртта.

– Разбира се – каза той емфатично, сякаш за да компенсира за безчувствената си реакция преди малко.

– Да – каза тя. – И в това отношение Швеция винаги е била цивилизована страна. Но всяка година пристигат все повече трупове, които не успяваме да идентифицираме, което много ме натъжава. В сички имаме право на самоличност. На име и минало.

– Така е – съгласи се той със същата категоричност, но вече се беше разсеял и без да се усети, бе отишъл до бюрото си.

– Понякога просто е много трудно – продължи тя. – Но често се дължи на липса на ресурси и време, или – още по-зле – на желание, а в този случай имам лошото предчувствие, че ще се окаже именно последното.

– Защо го казваш?

– Защото не открихме мъртвия в регистъра, а той изглежда като човек без никакво значение. На най-ниското стъпало в обществото. Човек, от когото извръщаме поглед и когото искаме да забравим.

– Тъжно – каза той, докато се ровеше във файловете, свързани с Лисбет, които беше създал през годините.

– Надявам се да греша – каза Фредрика Нюман. – Тъкмо пратих пробите и може би скоро ще научим повече за мъжа. Но сега съм си у дома и реших, че нищо не пречи да забързам процеса. Живееш на Белмансгатан, нали? Това не е далеч от мястото, където е открито тялото, възможно е да сте се засичали. Или дори да ти е звънял?

– Къде са го намерили?

– До едно дърво в „Тантолунден“. Би трябвало да си го спомниш, ако си го виждал. Лицето му е тъмнокафяво и мръсно, с дълбоки бръчки. Има рядка брада. Вероятно е бил излаган на силно слънце и тежък студ. По тялото му има наранявания от измръзване, повечето от пръстите на ръцете и краката му липсват. С ъстоянието на сухожилията говори за екстремни натоварвания. Предполагам, че произхожда някъде от Югоизточна Азия. Едно време може би е изглеждал доста добре. Чертите му са правилни, въпреки че лицето му е доста състарено. Кожата му има жълтеникав оттенък вследствие на увредения черен дроб. Голяма част от тъканта по бузите му е мъртва и почерняла. Както сигурно знаеш, на такъв ранен етап е трудно да се определи възрастта, но предполагам, че е наближавал шейсет, както казах, и че дълго време е живял на ръба на дехидратацията. Бил е нисък, малко над сто и петдесет сантиметра.

– Не знам. Не ми звучи познато – каза Микаел.

Търсеше нови съобщения от Лисбет. Не откри такива. Изглежда, тя вече дори не се ровеше в компютъра му, което го притесни още повече. П росто усещаше, че тя е в опасност.

– Още не съм приключила – каза Фредрика Нюман. – Не съм споменала най-забележителното. Пухеното му яке.

– Какво му има на якето?

– Толкова е голямо и топло, че би трябвало да ти направи впечатление в тази жега.

– Както сама каза, щях да се сетя, ако съм го виждал.

Той затвори лаптопа и погледна към Ридарфиерден[9]. Отново си помисли, че Лисбет все пак е постъпила доста разумно, като се е преместила.

– Но не се сещаш.

– Не... – каза той колебливо. – Имаш ли снимка, която да ми пратиш?

– Не мисля, че това би било етично.

– Според теб как е умрял?

Все още не я слушаше съвсем съсредоточено.

– Бих казала, че непосредствената причина е отравяне, по всяка вероятност самопричинено. На първо място с алкохол, разбира се. В онеше на спирт, но това не изключва, че може да е погълнал още нещо. От токсикологията ще ми пратят резултатите до няколко дни. Направих скринингов анализ, който покрива над осемстотин субстанции. В дългосрочен план обаче отказващите органи и уголеменото сърце са го довършвали бавно, но сигурно.

Микаел седеше на дивана и отпиваше от бирата си. Очевидно се бе умълчал твърде дълго, защото тя попита:

– Там ли си?

– Да, просто мислех...

– За какво?

Мислеше за Лисбет.

– Че може би е добре, че е имал номера ми – каза той.

– В какъв смисъл?

– Явно е смятал, че има какво да разкаже, а това може би ще мотивира полицията да се напъне. Понякога, в най-добрите си мигове, мога да сплаша властите поне малко.

Тя се засмя.

– Сигурно е така.

– Но друг път просто ги дразня.

Дразня и себе си, помисли си Микаел.

– Да се надяваме на първото.

– Да.

Искаше да приключи разговора и да се върне към собствените си мисли. Но Фредрика Нюман, изглежда, искаше да поговори с някого и сърце не му даде да затвори.

– Казах, че мъжът е някой, когото бихме искали да забравим, нали? – продължи тя.

– Така каза.

– Но не е съвсем вярно, не и за мен. Имам чувството че...

– Да...?

– Че тялото му има какво да ни каже.

– В какъв смисъл?

– Изглежда, е преминал през лед и огън. Както казах, никога не съм виждала нещо подобно.

– Корав човек.

– Да, може би. Беше занемарен и неописуемо мръсен. Миришеше потресаващо. И въпреки това притежаваше някаква извисеност. О питвам се да кажа, че в окаяното му състояние имаше нещо, което буди уважение. Това е човек, който се е борил.

– Да не е стар войник?

– Не видях следи от куршуми или нещо подобно.

– Или човек от примитивен етнос?

– Едва ли. Получавал е зъболекарски грижи и очевидно е бил грамотен. На лявата му китка има татуировка на будисткото колело на живота.

– Разбирам.

– Така ли?

– Разбирам, че по някакъв начин ти е влязъл под кожата. Ще проверя гласовата си поща и ще видя дали е опитвал да се свърже с мен.

– Благодаря – каза тя.

Разговорът може би продължи още малко, Микаел не беше сигурен, тъй като все още беше разсеян. Веднага щом затвори обаче, потъна в мисли. Откъм Хорнсгатан се чуваха виковете и аплодисментите на публиката, която наблюдаваше Миднатслопет. Микаел прокара ръка през косата си. С игурно от три месеца не се беше подстригвал. Трябваше да се вземе в ръце. Дори да поживее, да се позабавлява като всички останали, а не просто да работи и да се напряга до краен предел. Може би и да започне да си вдига телефона и да не бъде толкова вглъбен в проклетия репортаж.

Влезе в банята, без това да го ободри особено. В ътре висяха дрехи, оставени да съхнат, по мивката имаше петна от паста за зъби и пяна за бръснене, а във ваната косми. Пухено яке, помисли си той, посред лято? Имаше нещо в това, нали? Но му беше трудно да се фокусира. В главата му нахлуваха твърде много мисли. Микаел избърса мивката и огледалото и сгъна прането, след което взе телефона си и провери гласовата поща.

Имаше трийсет и седем нови съобщения. Никой човек не би трябвало да има толкова много неотворени съобщения, затова той неохотно се зае да изслуша всичките. Божичко, какво им имаше на хората? В ярно, много от тях искаха да споделят някаква информация и звучаха дружелюбно и скромно, но повечето просто бяха ядосани. Лъжете за имиграцията, крещяха те. Мълчите си за мюсюлманите. Защитавате евреите във финансовия елит. Микаел се давеше в тинята и вече беше готов да остави телефона. Все пак обаче продължи упорито нататък и накрая чу обаждане, което не спадаше към нито една категория. Беше чисто и просто объркващо.

– Hello, hello – каза глас на развален английски, направи пауза, през която дишаше тежко, след което добави: – Come in, over.

Звучеше като позивна по радиостанция. Последваха няколко неразбираеми думи, които може би дори бяха на друг език, но във всеки случай звучаха отчаяно и самотно. Дали това бе просякът? Възможно беше, но спокойно можеше да бъде и някой друг. Нямаше как да разбере, така че затвори, отиде в кухнята и обмисли дали да се обади на Малин Фруде или на друг човек, който би могъл да подобри настроението му. Но отхвърли тази идея и вместо това прати криптирано съобщение на Лисбет. Какво значение имаше, ако тя не иска да общува с него?

Той си оставаше свързан с нея.

Дъждът валеше над Тверской булевард, а Камила, или Кира, както се наричаше понастоящем, седеше в лимузината с шофьора и бодигардовете си и гледаше дългите си крака. Носеше черна рокля „Диор“, червени обувки „Гучи“ с високи токове и колие с диамант от колекцията на Опенхаймер, който сияеше в синьо над деколтето ѝ. Беше съкрушително красива и тя самата го знаеше най-добре. Често, както сега, изчакваше, преди да слезе. Обичаше да си представя как мъжете се сепват, щом тя се появи, как повечето от тях не могат да спрат да я зяпат или дори да затворят устите си. Едва неколцина, знаеше го от опит, бяха достатъчно смели да ѝ направят комплимент или да я погледнат в очите. В инаги искаше да блести по-ярко от всички. Сега, в колата, Кира затвори очи и се заслуша в капките, които барабаняха по каросерията. След малко погледна през затъмнения прозорец. Нямаше много какво да се види.

Шепа мъже и жени зъзнеха под чадърите си и дори не изглеждаха особено заинтересовани кой ще слезе от лимузината. Кира се загледа раздразнено към ресторанта. Гостите вече се гъчкаха, вдигаха наздравици и дрънкаха, а малко по-навътре, на малка сцена, стояха няколко музиканти, които свиреха на цигулки и чело. А ето там, божичко, се влачеше Кузнецов, със свинските си очи и тлъстото шкембе. Той беше палячо и на нея ѝ се прииска да отиде и да му забие шамар.

Но трябваше да се държи спокойно, да поддържа царствения си блясък и нито за миг да не разкрива, че в последно време сякаш пропадаше в бездна. Беше бясна, че още не е успяла да открие сестра си. Мислеше си, че ще е лесно, след като разкриха адреса и фасадата ѝ. Но Лисбет си оставаше в неизвестност и дори контактите на Кира в ГРУ – дори Галинов – не успяваха да я проследят. Знаеше, че са извършени сериозни хакерски атаки срещу фабриките за тролове на Кузнецов, както и срещу други цели, които биха могли да се свържат с нея, но не се знаеше кое е дело на Лисбет и кое на други лица. Едно беше сигурно: това трябваше да спре. Имаше нужда най-накрая да си почине.

В далечината се чу гръмотевица, а по улицата мина полицейска кола. Кира извади огледало и се усмихна сама на себе си, за да събере сили. После отново вдигна поглед и видя как Кузнецов се върти нервно и дърпа папийонката и яката на ризата си. Идиотът се притесняваше и това поне беше добре. Искаше той да се поти и да трепери, вместо да разправя ужасните си вицове.

– Сега – каза Кира, при което Сергей, шофьорът, излезе и отвори задната врата.

Бодигардовете излязоха навън. Тя самата се забави и провери дали Сергей е отворил чадъра. После подаде единия си крак навън, надявайки се както обикновено на въздишка или ахване. Но не чу нищо освен дъжда, музиката и разговорите, затова реши да се държи студено и да вирне нос. Кузнецов грейна, изпълнен с очакване и тревога, и разпери ръце, за да я посрещне. В същия момент обаче Кира долови и нещо друго. Тялото ѝ бе прободено от чист и неподправен ужас.

Вдясно от нея, до стената, имаше нещо неясно. Тя хвърли поглед натам и видя тъмна фигура, която вървеше към нея, пъхнала ръка под сакото си. Кира искаше да извика на бодигардовете си или просто да се хвърли на земята. Но вместо това замръзна, потънала в абсолютна съсредоточеност, сякаш осъзнаваше, че се намира в ситуация, в която и най-малкото невнимание би могло да ѝ коства живота. Може би още тогава осъзна кой е това, въпреки че виждаше единствено силует, неясна сянка.

Но имаше нещо в стойката, в самата целеустременост на походката, и още преди да е успяла да оформи прозрението в мисъл, Кира разбра, че е загубена.

Глава 4

15 АВГУСТ

Дали някога бяха имали шанс да се разберат? Да бъдат друго освен врагове? Може би това не беше толкова невероятно, въпреки всичко. Едно време споделяха поне едно нещо – омразата към баща си, Александър Залаченко, и ужаса, че той ще убие майка им Агнета.

Тогава сестрите живееха в малка стая в апартамент на Лундагатан в Стокхолм. Когато идваше при тях, вонящ на алкохол и тютюн, баща им завличаше майка им в спалнята и я изнасилваше, а те чуваха всеки неин писък, всеки удар, всяко пъшкане. П онякога Лисбет и Камила се хващаха за ръце, търсейки утеха, вярно, поради липса на друга алтернатива, но все пак... споделяха ужаса, взаимната уязвимост. Но дори това им беше отнето.

Когато бяха на дванайсет, ситуацията се влоши. Насилието не само се засили, ами и зачести. Залаченко от време на време оставаше да живее при тях и понякога се случваше да изнасилва Агнета ден след ден. В отношенията между сестрите също се прокрадна промяна. В началото не бе лесно да се долови, но в погледа на Камила имаше някакъв нов пламък, а стъпките ѝ, когато отиваше да посрещне баща им на вратата, бяха някак еластични. Още тогава всичко бе решено.

Точно когато битката бе на път да стане смъртоносна, двете избраха различни страни, след което нямаше възможност за помирение, не и откакто баща им преби Агнета толкова тежко, че тя получи неизлечимо мозъчно увреждане, а Лисбет хвърли коктейл „Молотов“ по Залаченко и го подпали, докато той седеше на предната седалка в мерцедеса си. О ттогава всичко беше въпрос на живот и смърт. Миналото им се превърна в бомба, която чакаше възможност да се взриви, и сега, години по-късно, когато Лисбет Саландер излезе от входа на Тверской булевард, пред очите ѝ проблеснаха всички спомени от Лундагатан.

Тя обаче се намираше в настоящето. Виждаше точно къде трябва да застане, за да може да се прицели, и как би могла да се измъкне след това. Но си спомняше повече неща, отколкото самата тя разбираше, и се движеше бавно, бавно. Едва когато Камила стъпи на червения килим, с високите си токчета и черната рокля, Лисбет забърза крачка, но продължи да върви приведено и тихо.

От ресторанта се чуваше музика и дрънчене на чаши, а дъждът не спираше да вали. Капките трополяха, а по улицата мина полицейска кола. Лисбет се загледа в нея и в редицата охранители и се зачуди кога ще я забележат. Преди или след като стреля? Не можеше да знае, нямаше гаранции. Но засега никой не я бе видял. Беше тъмно и мъгливо, а Камила бе привлякла цялото внимание към себе си.

Блестеше както винаги. Очите на Кузнецов също светеха, точно както очите на момчетата в училище преди толкова години. Камила можеше да накара света да спре. Беше се родила с тази власт. Лисбет видя как сестра ѝ пристъпва напред, а Кузнецов изпъва гръб и притеснено разперва ръце, за да я приветства. Пред вратата пък се бяха скупчили гости, които искаха да видят кой пристига. Точно в този миг се чу глас откъм улицата: „Там, посмотрите“. Лисбет това и чакаше. Един от охранителите – русокос мъж със сплескан нос, погледна към нея. Вече нямаше място за колебание.

Тя вдигна ръка към пистолета. Обгърна я същият смразяващ хлад, както когато замери баща си с кутията от мляко, пълна с бензин. Видя как Камила се скова ужасена, а трима от охранителите посегнаха към оръжията си и я погледнаха остро. Представяше си, че ще действа светкавично и безмилостно, но въпреки това изведнъж спря като парализирана. В първия момент дори не разбра защо. Усети единствено как над нея се извисява сянка от детството ѝ, след което осъзна, че не просто е изпуснала шанса си, а стои незащитена пред врага и вече няма път за бягство.

Камила така и не видя фигурата да се колебае. Чу единствено собствения си вик и видя раздвижване и вдигнати оръжия. Въпреки това беше убедена, че е твърде късно и гърдите ѝ всеки миг ще бъдат разкъсани от куршуми. Но не последва атака и тя съумя да се втурне напред и да се скрие зад Кузнецов. В продължение на няколко секунди не възприемаше нищо освен собственото си тежко дишане и оживлението наоколо.

Мина време, преди да разбере, че не просто се е отървала, ами цялата ситуация се е развила в нейна полза. Вече не тя бе изложена на смъртна опасност, а тъмният силует, чието лице все още не можеше да види. Фигурата сведе глава и провери нещо в телефона си, но нямаше начин да не е Лисбет. Камила го усещаше и в гърлото ѝ се надигна буца от омраза и кръвожадност. Копнееше бясно да види как фигурата се мъчи и умира, затова отново надникна към суматохата.

Положението беше по-добро, отколкото би могла да си мечтае. Тя самата беше обгърната от охранители и бронежилетки, а Лисбет стоеше сама на тротоара, на мушка. Беше чисто и просто фантастично. Камила искаше да удължи мига. Вече знаеше, че отново и отново ще се връща към този момент в мислите си. Лисбет беше в безизходица и скоро щеше да бъде смачкана. Камила се разкрещя, в случай че някой все пак се колебаеше:

– Застреляйте я, тя иска да ме убие!

И секунда по-късно действително ѝ се стори, че чува изстрелите. П очувства гърмежа с цялото си тяло и макар вече да не виждаше Лисбет, тъй като между тях тичаха хора, Камила си представи как дъждът от куршуми засипва сестра ѝ и тя пада окървавена на тротоара. Но не... нещо не беше наред. Това не бяха изстрели, а по-скоро... какво?... бомба, експлозия? Откъм ресторанта се носеше страшна шумотевица и въпреки че не искаше да пропусне нито миг от унижението и смъртта на Лисбет, Камила зяпна към морето от хора. Не разбираше какво става.

Цигуларите бяха спрели да свирят и се оглеждаха ужасено. Много от гостите стояха на място, притиснали ръце към ушите си. Други се държаха за гърдите или крещяха от страх. Повечето обаче тичаха паникьосано към изхода. Едва когато вратата на ресторанта се отвори и първите хора се изляха навън, Камила проумя. Не беше бомба. Беше музика, усилена до такава влудяваща степен, че дори не приличаше на звук, усещаше се по-скоро като въздушно цунами, така че тя ни най-малко не се изненада, когато възрастен, плешив мъж се развика:

– Какво е това? Какво е това?

Една жена на не повече от двайсет, облечена с къса тъмносиня рокля, падна на колене, закривайки главата си с ръце, сякаш си мислеше, че таванът ще се срути отгоре ѝ. Кузнецов, който стоеше до нея, смотолеви нещо неразбираемо, което потъна в адския шум. В този момент Камила разбра грешката си. Беше се разсеяла. Погледна обратно към тротоара, но сестра ѝ вече я нямаше.

Сякаш беше потънала вдън земя. Камила се огледа отчаяно насред всеобщия хаос от крещящи, объркани гости и изруга високо. В следващия миг силен удар в рамото я запрати на земята. При падането удари лакътя и главата си в плочките. Челото ѝ пулсираше болезнено, устната ѝ кървеше, а около нея търчаха хора. И тогава току до себе си чу смразяващо познат глас:

– Отмъщението идва, сестричке. Идва.

Беше твърде зашеметена, за да реагира навреме. Когато вдигна глава и се огледа, не видя и помен от Лисбет, единствено тълпата, която бягаше от ресторанта. Отново изкрещя „Убийте я“, без сама да си вярва.

Владимир Кузнецов не забеляза, че Кира падна на земята. В същност не забелязваше почти нищо от случващото се около него. Беше доловил нещо в суматохата, което го изплаши повече от всичко останало. Н яколко насечени думи, изкрещени с пулсиращ, барабанен ритъм. Дълго време отказа да повярва, че е истина.

Просто клатеше глава, повтаряше „не, не“ и опитваше да отхвърли всичко като ужасна илюзия. Може би изтормозеното му въображение му правеше номера. Но наистина звучеше тази песен – песента от кошмарите му. Прииска му се просто да потъне в земята и да умре.

– Не е истина, не е истина – мърмореше той, докато припевът гърмеше насреща му като ударна вълна от граната:

Killing the world with lies. Giving the leaders

The power to pa ralyze

Feeding the murderers with hate,

Amputate, devastate, congratulate.

But never, never

Apologize[10]

Никоя песен на този свят не го плашеше толкова, колкото тази. В сравнение с нея, изобщо не го интересуваше, че дългоочакваното му празненство беше саботирано или че го грозяха съдебни искове заради спуканите тъпанчета на разгневени олигарси и властимащи. Единственото, за което мислеше, беше музиката, в което нямаше нищо странно. С амият факт, че звучеше тук и сега, показваше, че някой вече е надушил най-страшната му тайна. Рискуваше да бъде засрамен пред целия свят. Бясна паника стискаше гърдите му и му беше трудно да диша. Въпреки това се насили да запази спокойствие, когато момчетата му най-накрая успяха да спрат врявата. Престори се дори, че въздиша с облекчение.

– Прощавайте, дами и господа – обяви той. – На техниката очевидно никога не може да се разчита. Но нека продължим с празненството. Обещавам ви да не пестя алкохол или пък други изкушения...

Потърси с поглед оскъдно облечените момичета на повикване, сякаш малко женска красота можеше да спаси положението. Само че единствените млади жени, които видя, стояха облегнати на стената и изглеждаха изплашени до смърт, така че Кузнецов така и не довърши изречението. Гласът му не звучеше убедително и хората го усетиха. Виждаха, че се разпада. Музикантите минаха демонстративно покрай него и повечето гости сякаш искаха да ги последват и да се приберат по домовете си, което всъщност радваше Кузнецов. Предпочиташе да остане сам с мислите и страха си.

Искаше да се обади на адвокатите и на познатите си в Кремъл, за да получи малко утеха, ако не друго. Искаше да му кажат, че няма да бъде изтипосан в западните медии като военен престъпник. Владимир Кузнецов имаше влиятелни закрилници и без съмнение беше big shot[11], извършвал нечувани престъпления без особени угризения на съвестта. Но това не го правеше силна личност, не и когато Killing the world with lies звучеше на собственото му частно, тузарско парти.

В такива мигове беше просто човекът отпреди години – незначителен безделник и второразреден мошеник, който по чудодейна случайност се озова в една турска баня заедно с двама членове на Думата и разказа няколко измислени истории. Кузнецов нямаше никакво образование, никакви таланти или дарби, но можеше да разправя небивалици, а повече от това не беше и нужно. Онзи следобед преди толкова години пи, лъга и се сдоби с влиятелни приятели. Оттогава работеше здраво и днес имаше стотици подчинени, повечето от които доста по-интелигентни от самия него. Математици, стратези, психолози, консултанти от ФСБ и ГРУ, хакери, компютърни специалисти, инженери, експерти по информационни технологии и роботика. Беше богат, имаше власт и преди всичко: във външния свят никой не го свързваше с информационните агенции и лъжите.

Грижливо прикриваше истинските си отговорности и в последно време благодареше на щастливата си звезда за това. Не заради участието му в борсовия срив, напротив, считаше това за перо в шапката си. Причината бяха мисиите в Чечения, които гръмнаха в медиите и доведоха до протестни движения, смут в ООН и най-лошото – до написването на хардрок песен, която, естествено, нашумя по цял свят.

Звучеше по време на всяка скапана демонстрация против убийствата и всеки път Кузнецов умираше от страх, че името му може да бъде споменато в тази връзка. Едва сега, в последните няколко седмици, през които планираше празненството си, животът му се върна към нормалното. Отново се смееше, отново разправяше вицове и измислици, а тази вечер в ресторанта се наслаждаваше гордо на компанията на гостите, кой от кой по-изтъкнат, когато песента изведнъж зазвуча толкова проглушително, че за малко да му се пръсне главата.

– Мамка му шибана.

– Какво казахте?

Възрастен господин с шапка и бастун, който в объркването си Кузнецов не можа да разпознае, го изгледа критично. Макар да му се искаше просто да помоли мъжа да си гледа работата, Кузнецов се изплаши, че онзи може да е по-високопоставен от него, затова отвърна толкова любезно, колкото можа.

– Прощавайте, просто съм малко ядосан.

– Трябва да се погрижите за киберсигурността си.

Аз друго не правя, по дяволите, помисли си той, но каза:

– Това няма нищо общо.

– Защо така мислите?

– Беше някакъв... електрически проблем.

Електрически проблем. Ама че идиот. Да не би жиците да бяха дали на късо и сами да бяха пуснали Killing the w orld with lies? Засрами се, извърна поглед и помаха отчаяно на последните гости, които се качваха в такситата си. Ресторантът се изпразни и той потърси с поглед Феликс, младия си главен техник. Къде се беше дянал тоя келеш?

Накрая го откри до сцената, където Феликс, с нелепата си козя брадичка и смешния си смокинг, който му седеше като чувал, разговаряше по телефона. Изглеждаше обезпокоен и така и трябваше. Глупакът обеща, че няма какво да се обърка, а после цялото небе се стовари над главите им. Кузнецов му махна ядосано.

Феликс му направи знак да изчака, при което на Кузнецов му се прищя да го фрасне по мутрата или да разбие главата му в стената. Въпреки това реагира по съвсем различен начин, когато Феликс най-накрая се дотътри до него. Звучеше безпомощно.

– Чу ли коя песен звучеше?

– Чух – каза Феликс.

– Това означава, че някой външен човек знае.

– Така изглежда.

– Какво ще стане според теб?

– Не знам.

– Дали скоро ще има опит за изнудване?

Феликс мълчеше, прехапал устна. Кузнецов отправи празен поглед към улицата.

– Мисля, че трябва да се подготвим за нещо още по-лошо – каза Феликс.

Не говори така, помисли си Кузнецов. Не говори така.

– Защо? – попита той, като гласът му премина във фалцет.

– Богданов се обади току-що...

– Богданов?

– Човекът на Кира.

Кира. Прекрасната, отвратителна Кира. И тогава си спомни: именно с нея започна всичко, с красивото ѝ лице, което се разкриви в ужасна гримаса, с устата ѝ, която изкрещя „стреляйте, убийте“, и очите ѝ, които се насочиха към неясна човешка фигура до стената. В спомените му всичко това се сливаше с последвалата паника.

– Какво каза той?

– Каза, че знае кой ни е хакнал.

Електрически проблем, помисли си Кузнецов. Как, по дяволите, можа да изтърси такава глупост?

– Значи някой ни е хакнал?

– Така изглежда.

– Това няма как да стане. Шибан идиот, няма как да стане!

– Да, но този хакер...

– Какво за този хакер, мамка му?

– Изключително умела е.

– Значи е тя.

– Да, и изглежда, не се интересува от пари.

– А от какво тогава?

– Отмъщение – отвърна Феликс.

Кузнецов целият се разтрепери и удари Феликс по ченето, след което отиде да се напие с шампанско и водка.

Лисбет изглеждаше спокойна, когато влезе в хотелската си стая. Не си личеше да бърза, дори си сипа чаша уиски, изпи я и си взе ядки от купата на масата. После си събра багажа, като в движенията ѝ нямаше нищо трескаво или изнервено.

Чак когато затвори куфара и се изправи, си пролича, че тялото ѝ е неестествено напрегнато, а очите ѝ се оглеждат за нещо, което да счупи – ваза, картинка, полилей. Задоволи се с това да отиде в банята и да се вторачи в огледалото, сякаш изучаваше всяка черта на лицето си, но в действителност не виждаше нищо.

В мислите си все още се намираше на Тверской булевард. Мислеше за ръката си, която посегна към оръжието. Същата ръка, която се спря. П рипомни си защо ѝ се струваше лесно и защо всъщност се оказа трудно. Осъзна, че за пръв път от началото на лятото не знаеше какво да прави. Беше... да, какво?... Напълно изгубена, най-вероятно. Не се почувства по-силна дори когато извади телефона си и видя къде живее Камила.

Сателитът на Гугъл Земя показваше голяма каменна къща с тераси, градини, басейни и статуи. Лисбет опита да си представи как всичко това гори, също като баща ѝ и мерцедеса му на Лундагатан, но това не помогна. Доскоро перфектният ѝ план сега се беше превърнал в голяма каша. Замисли се за колебанието си сега и тогава и разбра, че то я поставя в неизгодно положение и може да ѝ струва живота. Изръмжа нещо неразбираемо и си сипа още уиски.

Плати хотелската сметка онлайн и излезе. Едва когато се отдалечи на няколко пресечки, изхвърли пистолета в една кофа за боклук. След това хвана такси, използва фалшивия си паспорт, за да резервира билет до Копенхаген рано на следващата сутрин, и накрая се настани в „Шератон“, точно до летище „Шереметиево“.

По някое време след полунощ видя, че Микаел ѝ е пратил съобщение. Пишеше, че се притеснява. Тя отново се замисли за видеозаписа от Фискаргатан и реши да влезе в компютъра му. Трудно ѝ беше да каже защо. Може би имаше нужда мислите ѝ да се насочат към нещо по-различно от това, което отново и отново се въртеше в главата ѝ, затова седна зад клавиатурата.

След известно време намери няколко криптирани документа, които Микаел, изглежда, смяташе за важни, но явно искаше и тя да може да ги прочете. Във файловете, които беше създал за нея, имаше насоки и подсказки, които само тя би могла да разбере, и след като се порови малко в сървъра му, Лисбет се зачете в дълга статия за краха на борсата и фабриките за тролове. Микаел беше открил доста неща, но не толкова, колкото тя. След като разучи щателно репортажа, тя добави няколко изречения и прикачи линк с документи и имейл кореспонденция, само че вече беше твърде уморена и не забеляза, че е написала името на Кузнецов грешно, нито че текстът ѝ не се придържа към стила на Микаел. Просто затвори лаптопа и легна по гръб, без да си свали костюма или обувките.

Когато заспа, ѝ се присъни баща ѝ, застанал насред море от огън. Каза ѝ, че е станала слаба и няма шанс срещу Камила.

Глава 5

16 АВГУСТ

В неделя Микаел се събуди в шест сутринта. Реши, че е заради жегата. Беше топло и задушно като пред буря. Чаршафът и калъфката му бяха подгизнали от пот. Болеше го главата и миг преди да си е спомнил вчерашната вечер, се зачуди дали не е болен. После обаче се сети как се беше напил, наруга се, наруга и сутрешната светлина, която проникваше изпод пердетата, след което се зави през глава и опита пак да заспи.

Само че прояви глупостта да погледне телефона си, за да види дали Лисбет е отговорила на съобщението му. Не беше, естествено, но той отново се замисли за нея, а така нямаше как да се отпусне, затова накрая стана от леглото.

На нощното шкафче имаше купчина книги, които беше започнал и зарязал. Замисли се дали да не почете в леглото, или може би да поработи над статията си. В место това отиде в кухнята и си направи капучино. След това взе сутрешните вестници и потъна в новините, отговори на няколко писма, зашета се из апартамента и разчисти още малко в банята.

В девет и половина получи есемес от Софи Мелкер, младата им сътрудничка, която наскоро се беше преместила в квартала с мъжа си и двамата им синове. Софи искаше да обсъдят един репортаж, докато Микаел нямаше особено голямо желание, но пък харесваше С офи, така че ѝ предложи да се видят в „Кафебар“ на улица „Санкт Паулсгатан“ след половин час. Получи вдигнат палец в отговор. Не обичаше емоджита. С мяташе, че писменият език е достатъчен. Не искаше обаче да изглежда старомоден, затова реши да изпрати някакво весело личице.

За жалост, вместо смайли, непохватните му пръсти изпратиха червено сърце. Това сигурно можеше да се разбере погрешно. Но какво толкова... в общуването имаше инфлация. Едно сърце вече не означаваше нищо, нали? Прегръдката означаваше здравей, значи сърцето беше горе-долу като... мила. Остави го така, пусна си душ, избръсна се и си сложи дънки и синя риза.

След това излезе. Небето беше ясносиньо, слънцето грееше и той тръгна по каменните стълби към Хорнсгатан, зави по Марияториет и се огледа, изненадан, че от вчерашното събитие нямаше и следа. По алеите нямаше фасове, кошчетата бяха изпразнени, а вляво, пред хотел „Райвъл“, младо момиче с оранжева жилетка и дълъг прът в ръцете обикаляше и търсеше боклуци в тревата.

Микаел подмина статуята в средата на площада. Нямаше друга статуя в града, покрай която да минава толкова често, но въпреки това дори не знаеше какво изобразява. Никога не ѝ беше обръщал внимание, както на толкова много други неща, които са право пред очите ни. Ако някой го питаше, вероятно би предположил, че е статуя на св.Георги и дракона. Само че беше Тор, който убиваше Йормунганд. През всички тези години дори не беше прочел табелката и сега също не се загледа. Вместо това погледът му се насочи към детската площадка, където млад баща с отегчено изражение люлееше сина си, после към пейките и поляната, където бяха насядали хора, и накрая вдигна лице към слънцето. Беше типична неделна сутрин. И все пак Микаел имаше чувството, че нещо липсва. Реши обаче, че това е просто глупава, измамна мисъл, и отново се забърза. Сви по Санкт Паулсгатан и тогава разбра. Това, което липсваше, беше фигура, която не бе виждал вече цяла седмица. П росякът, който седеше до статуята върху парче картон, неподвижно, като медитиращ монах. Мъжът имаше липсващи пръсти, древно, съсухрено лице и голямо синьо пухено яке. Донякъде дори съставляваше малка част от представата на Микаел за града, макар че по това време, както беше винаги през по-натоварен период, за него градът беше просто декор.

Беше твърде потънал в себе си, за да види какво става около него. Но бедният човечец през цялото време се бе спотаявал като сянка в подсъзнанието му и чак сега, когато го нямаше, придоби по-ясна форма. Микаел веднага изрови редица детайли от паметта си: черното петно на бузата, напуканите устни и гордата осанка, която контрастираше с болезнения му вид. Как можеше да го забрави? Но всъщност знаеше отговора.

Едно време просяк като него щеше да изпъква като отворена рана на улицата. Понастоящем обаче човек нямаше как да измине и петдесет метра, без някой да му поиска няколко крони. Навсякъде по тротоарите, пред магазините, до пунктовете за рециклиране и до станциите на метрото имаше просещи мъже и жени. Беше се появил цял един нов, дрипав Стокхолм и за нула време всички бяха привикнали с него. Това беше тъжната истина.

Броят на бездомниците започна да се увеличава горе-долу по същото време, по което стокхолмчани спряха да носят пари в брой, и също като всички останали Микаел се научи да извръща поглед, като често дори не изпитваше вина. Изпълни го меланхолия, която не беше непременно свързана с мъжа или с просяците като цяло, а по-скоро с хода на времето и живота, който се променяше, без да забележим.

Пред „Кафебар“ беше спрял камион. Мястото беше толкова тясно, че Микаел се зачуди как изобщо е успял да паркира. Както обикновено, познаваше твърде много от посетителите на кафенето. Нямаше сили да си говори с тях, затова просто ги поздрави по задължение, поръча си двойно еспресо и препечена филия с пачи крак, седна на масата до прозореца, който гледаше към Санкт Паулсгатан, и потъна в мисли. Малко след това усети нечия ръка на гърба си. Беше Софи. Носеше зелена рокля и беше пуснала косата си. Усмихна му се предпазливо, поръча си чай с мляко и бутилка „Перие“ и му показа телефона си.

– Флиртуваш или се грижиш служителите да се чувстват добре? – попита тя.

– Просто имам непохватни пръсти – каза той.

– Грешен отговор.

– Тогава се грижа за служителите. Така нареди Ерика.

– Отново грешен отговор, но така е малко по-добре.

– Как е семейството? – попита той.

– Майката смята, че лятната ваканция е твърде дълга и че децата трябва да ходят на училище целогодишно. Малки бандити.

– От колко време живеете тук?

– Скоро ще станат пет месеца, а ти?

– Сто години.

Тя се засмя.

– Донякъде говоря сериозно – каза Микаел. – Когато живееш на едно място толкова дълго, спираш да виждаш. В ървиш по улиците като слепец.

– Така ли?

– Поне аз. Но предполагам, че твоите очи са отворени, като нова в квартала.

– Сигурно си прав.

– Спомняш ли си един просяк с голямо пухено яке на площад Марияториет? Имаше черни петна по лицето и само няколко пръста на ръцете.

Тя се усмихна тъжно.

– Да, много добре.

– Много добре?

– Да, трудно да го забрави човек.

– Аз го забравих.

Софи го погледна учудено.

– Какво имаш предвид?

– Виждал съм го дузина пъти, без да го забележа наистина. Чак сега, когато умря, го възприех като жив човек.

– Умрял ли е?

– Съдебният лекар ми се обади вчера да ми каже.

– Че защо, за бога?

– Мъжът е имал записан номера ми и лекарката се надяваше, че ще мога да помогна да го идентифицират.

– Но не си могъл?

– Не, изобщо.

– Сигурно е мислил, че има някаква новина за теб.

– Вероятно.

Софи отпи от чая си и двамата се умълчаха.

– Преди седмица се нахвърли на Катрин Линдос – каза тя накрая.

– Така ли?

– Направо беше пощурял. Видях ги от Сведенборгсгатан.

– Какво е искал от нея?

– Сигурно я е виждал по телевизията.

Катрин Линдос понякога се появяваше по телевизията. Тя беше един от водещите консервативни журналисти, имаше рубрика и често участваше в дебати за закон и ред, образование и дисциплина в училищата. Притежаваше аристократична красота, дрехите ѝ бяха перфектно изгладени, често носеше блузи с възел на яката и никога нямаше дори един кичур, застанал накриво. Микаел я възприемаше като строга и лишена от въображение. Беше го критикувала от страниците на „Свенска Дагбладет“.

– Какво точно стана? – попита той.

– Той я дърпаше за ръката и крещеше.

– Какво е викал?

– Нямам представа. Но държеше някакъв клон или бастун, който размахваше. Катрин беше доста разтърсена след станалото. Опитах да я успокоя и ѝ помогнах да изчисти едно петно от сакото си.

– Олеле, сигурно не ѝ е било леко.

Не искаше да звучи саркастично, или поне така си мислеше, но Софи неочаквано захапа.

– Никога не си я харесвал, нали?

– Ами – каза той отбранително. – Нищо ѝ няма, предполагам, просто е твърде дясна и прилежна за моя вкус.

– Госпожица Перфектна, а?

– Не съм го казал.

– Но това имаше предвид. Имаш ли изобщо представа колко гнусни приказки отнася по интернет? Хората я смятат за кучка от висшата класа, която е учила в „Лундсбери“ и гледа останалите отвисоко. Но знаеш ли през какво е преминала в действителност?

– Не, Софи, не знам.

Не разбираше защо тя така се ядоса изведнъж.

– Тогава ще ти кажа.

– Моля.

– Израснала е в пълна мизерия, сред групичка продрусани хипита в Гьотеборг. Родителите ѝ били на ЛСД и хероин, а в дома им винаги било бъркотия, пълно с боклуци и дрогирани безделници. Костюмите и прилежността ѝ са били нейният начин да оцелее. Тя е боец, дори бунтар, по своему.

– Интересно – каза той.

– Да, и знам, че според теб тя е реакционер, но полага невероятни усилия в борбата си с новата духовна епоха и всички подобни простотии, с които е израснала. Много по-интересна личност е, отколкото си мислят хората.

– Приятелки ли сте?

– Приятелки сме.

– Благодаря, Софи. С ледващия път ще опитам да я погледна в друга светлина.

– Не ми се вярва – каза тя, засмя се извинително и смотолеви, че темата била чувствителна за нея.

След това попита как върви с репортажа на Микаел. Той отвърна, че не е постигнал кой знае какъв напредък. Беше ударил на камък с руската следа.

– Но имаш добри източници, нали?

– Няма как да знам това, което и източниците ми не знаят.

– Може би трябва да отидеш до Санкт П етербург и да поразпиташ за онази фабрика за тролове, как ѝ беше името?

– „Ню Ейджънси Хаус“?

– Да, тя не е ли нещо като средище?

– Това също ми се струва като задънена улица.

– Да не би да чувам необичаен за Блумквист песимизъм?

Той също го чуваше, но нямаше желание да ходи в Санкт Петербург. Там вече беше пълно с журналисти, но никой от тях не бе успял да разбере дори кой отговаря за фабриката или колко дълбоко са замесени разузнавателните служби или политическият режим. Цялата история му беше омръзнала. В същност омръзнали му бяха новините изобщо, както и жалното политическо развитие по света. Отпи от еспресото си и попита Софи за нейния материал.

Тя искаше да пише за антисемитските оттенъци в кампанията за дезинформация, което също не беше нищо ново. Естествено, троловете не бяха могли да не намекнат, че борсовият срив е еврейски заговор. Все същата гнусна пропаганда, която звучеше от векове и за която бяха писани безброй анализи. Софи обаче имаше по-конкретна цел.

Искаше да опише как това се отразява на учениците, на учителите, интелектуалците, обикновените хора, които доскоро почти не се бяха замисляли за това, че са евреи. Микаел ѝ каза „добре, давай“, зададе ѝ редица въпроси, поощри я и заговори по-общо за омразата в обществото, за популистите и екстремистите, за идиотите от гласовата му поща. После сам се отегчи от себе си, прегърна С офи, каза ѝ „чао“ и „извинявай“, без да знае защо, прибра се, преоблече се и излезе да тича.

Глава 6

16 АВГУСТ

Кира лежеше в леглото си в голямата къща в квартал Рубльовка в западните покрайнини на Москва. Главният ѝ хакер Юрий Богданов искаше да говори с нея, но тя му каза да почака. За всеки случай замери икономката Катя с четка за коса и се зави презглава. Беше изкарала адска нощ. С помените за суматохата в ресторанта и силуета на сестра ѝ я преследваха и тя непрестанно докосваше рамото си. Още усещаше удара – не като болка, а като присъствие.

Защо не можеше всичко да приключи? Работеше здраво и бе постигнала толкова много. Но миналото неизменно се връщаше, всеки път приело нова форма. Детството ѝ по никакъв начин не беше добро, но въпреки това имаше моменти, които обичаше. Сега дори това малко по малко ѝ биваше отнето.

Още като дете Камила копнееше да се махне, и то отчаяно. Далеч от Лундагатан и живота със сестра ѝ и майка им, далеч от бедността и уязвимостта. Заслужаваше нещо по-добро, още от малка го знаеше. Имаше спомен от закритата градина в магазин „НК“, където видя жена с кожено палто и цветни панталони, която се смееше и беше толкова невероятно красива, че сякаш не принадлежеше на този свят. Камила се приближи и застана току до нея. Тогава дойде нейна приятелка, също толкова елегантна, целуна жената по бузите и каза:

– О, това дъщеря ти ли е?

Жената се обърна, погледна надолу, забеляза Камила и отговори с усмивка:

– I wish it were[12].

Камила не я разбра, усети само, че думите са ласкателни. Докато се отдалечаваше, чу още едно изречение: „Такова сладко момиченце. Само ако можеше майка ѝ да я облича по-добре“. Това отвори рана в нея и тя се вторачи в Агнета – още тогава наричаше майка си по име, – която разглеждаше коледната украса с Лисбет. Тогава видя бездънната разлика. Двете жени блестяха, все едно светът пред тях съществуваше единствено за тяхно развлечение, докато Агнета беше бледа и приведена, облечена със стари, грозни дрехи. Камила бе обзета от изгарящо усещане за несправедливост. Попаднала съм в грешното семейство, помисли си тя, в грешното семейство.

В детството ѝ имаше множество такива мигове, в които се чувстваше едновременно възвисена и обречена. Възвисена, защото хората ѝ казваха, че е красива и че прилича на малка принцеса. Обречена, защото принадлежеше на семейство, което живееше в сенките.

Вярно беше, че започна да краде, за да може да си купува дрехи и фиби. Не крадеше много, главно монети, някоя и друга банкнота, една стара брошка от баба, руската ваза на лавицата. Но вярно беше също, че я обвиняваха за много повече неща, отколкото бе извършила, и тя постепенно придоби усещането, че Агнета и Лисбет са се обединили срещу нея. Често се чувстваше чужда в собствения си дом, подменено дете, което следят изкъсо. Не помагаше и това, че когато ги посещаваше, Зала я пренебрегваше, все едно Камила беше улично псе. В такива мигове бе най-самотният човек на света и си мечтаеше да избяга, да намери друг, който да се грижи за нея, някой, който я заслужава. Но малко по малко се появи светлина в тунела. Може би беше измамна, но друга нямаше. Започна се с дребни наблюдения – златен ръчен часовник, пачки с пари в джобовете на панталоните, заповеден тон по време на разговор по телефона. Все знаци, че Зала беше нещо повече от насилник. Постепенно тя видя увереността му, авторитета, отработените му маниери, всичката власт, която излъчваше.

Но преди всичко виждаше, че той започва да забелязва нея. Спираше се и я оглеждаше от глава до пети и понякога се усмихваше, а срещу това беше безсилна. През останалото време лицето му никога не изразяваше щастие и тъкмо затова усмивката му притежаваше такава сила. Насочваше се към нея като прожектор и по някое време Камила спря да се бои от посещенията му и дори започна да си фантазира, че именно той бе човекът, който ще я отведе на по-красиво и богато място.

Една вечер, когато беше на единайсет или дванайсет, а Агнета и Лисбет ги нямаше, баща ѝ седеше в кухнята и пиеше водка. Тя отиде при него, а той я погали по главата и ѝ наля, като смеси алкохола със сок. „Скрюдрайвър“, каза той и ѝ разказа как е израснал в детски дом в Свердловск в планината Урал, където го биели всеки ден, но той си пробил път нагоре и станал богат и могъщ, с приятели по цял свят. Звучеше като приказка. Той допря пръст до устните си и прошепна, че това е тайна. Тя настръхна и се осмели да му разкаже колко са лоши Агнета и Лисбет.

– Завиждат. Хората винаги завиждат на такива като теб и мен – каза той и обеща да се погрижи да се държат по-добре с нея.

Оттогава животът ѝ се промени. Посещенията на Зала бяха като връзка с останалия свят и тя го обичаше не просто като свой спасител. Той беше недосегаем. Нищо не можеше да му се опълчи, нито сериозните мъже със сиви палта, които ги посещаваха понякога, нито дори широкоплещестите полицаи, които една сутрин почукаха на вратата. Но тя можеше.

Караше го да се държи мило и грижовно, но не разбираше каква е цената, която плаща, нито как се самозаблуждава. Това беше най-хубавото време от живота ѝ до този момент. Най-сетне някой я забелязваше и тя се радваше, че баща ѝ се появява все по-често и тайно ѝ дава подаръци и пари. Но точно когато я очакваше нещо ново и голямо, Лисбет ѝ отне всичко. Оттогава мразеше сестра си с бясна сила. Тази омраза си остана най-трайното и характерно за нея чувство. Искаше да отмъсти на Лисбет, да я смачка, и не смяташе да се откаже сега само защото сестра ѝ временно бе една крачка пред нея.

От другата страна на пердетата слънцето светеше след снощния дъжд. Кира чуваше далечни гласове и шум от косачки. Затвори очи и се замисли за стъпките, които нощем се приближаваха към стаята им в апартамента на Лундагатан. После сви юмрук, изрита одеялото и стана.

Щеше да си върне инициативата.

Юрий Богданов вече я чакаше цял час, но междувременно не си бе губил времето. Седеше съсредоточен в лаптопа в скута си и едва сега погледна неспокойно към терасата и голямата градина отвън. Нямаше добри новини и знаеше, че го чакат конско и тежка работа, но въпреки това се чувстваше силен и мотивиран. Беше впрегнал цялата си мрежа. Телефонът му звънна, но той затвори. Беше Кузнецов, отново. П роклетият, истеричен глупак Кузнецов.

Часът беше единайсет и десет и градинарите бяха в обедна почивка. В ремето минаваше и той се загледа в обувките си. Богданов вече беше богат и носеше костюми по поръчка и скъпи часовници, но никога нямаше да забрави канавката. Той беше бивш наркоман, израснал на улицата, и някогашният му живот беше оставил незаличим отпечатък в погледа и движенията му.

Беше висок, слаб, с ръбато, покрито с белези лице, тънки устни и собственоръчно правени татуировки по ръцете. И макар че Кира не го взимаше със себе си по публични изяви, той си оставаше безценен за нея. Това му вдъхна увереност, когато чу токчетата ѝ да отекват по мраморния под. Тя се приближи, неземно красива както винаги, и седна на фотьойла до него. Носеше светлосин костюм и червена блуза, разкопчана на врата.

– Е, какво имаме? – каза тя.

– Проблеми – отвърна той.

– Говори направо.

– Ж ената...

– Лисбет Саландер.

– Това още не е потвърдено, но да, трябва да е тя, като се има предвид нивото на хакерския пробив.

– Какво му е специалното?

– Кузнецов е параноик по отношение на айти системите си и държи да са подсигурени отвсякъде. П олучил е уверения, че е невъзможно да бъдат пробити.

– Но това очевидно не е било вярно.

– Да, и още не знаем как точно е процедирала. Ясно е само, че самата операция е била относително проста, щом Саландер веднъж е влязла в системата. С вързала се е със Спотифай и с озвучителната система, инсталирана за вечерта, и е пуснала известна рок песен

– Но хората щяха да се побъркат.

– И мало е и еквалайзер, който за нещастие е бил дигитален и параметричен, и вързан към уайфай мрежата.

– Говори така, че да те разбирам.

– Еквалайзерът служи за настройка на звука, с него се регулират басите и високите. Саландер го е използвала, за да създаде възможно най-ужасния звуков ефект. Резултатът е бил изключително неприятен и се е усещал в сърцето. Затова толкова много от гостите са се хванали за гърдите и дори не са осъзнали, че това са звукови вълни.

– Значи е искала да създаде паника.

– Преди всичко е искала да отправи послание. Песента се казва Killing the world with lies и е на „Пуси Страйкърс“.

– Онези червенокоси курви?

– С ъщите – каза Богданов, без по никакъв начин да издаде, че всъщност намираше „Пуси С трайкърс“ за доста готини.

– Продължавай.

– Написана е във връзка с първите репортажи за убийства на хомосексуални в Чечения, но всъщност не става дума за самите актове на насилие или дори за държавния апарат, ами за човека, оркестрирал кампанията на омраза в социалните медии, която предшестваше убийствата.

– Тоест Кузнецов.

– Именно, само че...

– Никой външен човек не би трябвало да знае за това – допълни тя.

– Никой не би трябвало да знае, че той изобщо отговаря за информационните бюра.

– Тогава Лисбет как е разбрала?

– Това опитваме да установим. Както и да успокоим замесените. Кузнецов не е на себе си. Изплашен е до смърт и само се налива с алкохол.

– Защо? Това далеч не е първият път, когато е насъсквал хора едни срещу други.

– Така е, но в Чечения нещата излязоха извън контрол. Имаше хора, погребани живи – каза той.

– Проблемът си е на Кузнецов.

– Разбира се. Това, което ме притеснява, е...

– Хайде, изплюй камъчето.

– ...че мишената на Саландер едва ли е Кузнецов. Не можем да изключим възможността тя да знае за участието ни в информационните бюра. Иска да си отмъсти на теб, не на него, нали?

– Отдавна трябваше да сме я убили.

– Има още нещо, което не съм споменал.

– Какво?

Богданов знаеше, че няма смисъл да отлага повече.

– След като те бута пред ресторанта, тя залита напред – продължи той. – Губи равновесие след сблъсъка, или поне така изглежда отстрани, и е принудена да се подпре на лимузината, точно над задната гума. В началото това ми се стори естествено, но след като няколко пъти прегледах записите, видях, че не е така. В место да се подпре с ръка на каросерията, тя е залепила нещо за нея. Ето го.

Той вдигна малка правоъгълна кутийка.

– Какво е това?

– GPS предавател.

– Значи сега знае къде живея?

Камила стисна зъби и усети вкус на желязо или кръв в устата.

– Опасявам се, че да – каза Богданов.

– Идиоти – изръмжа тя.

– Взели сме всички необходими мерки – продължи той още по-притеснено. – Засилихме нивото на защита, най-вече на айти системата, разбира се.

– Искаш да кажеш, че в момента се намираме в отбранителна позиция?

– Не, ни най-малко. П росто го споменавам.

– Погрижи се да я откриеш, по дяволите.

– Това не е толкова лесно, за жалост. Прегледахме записите от всички охранителни камери в района. Не я видяхме никъде, нито пък успяхме да се доберем до телефона или компютъра ѝ.

– Тогава претърсете хотелите. Обявете я за издирване. О бърнете всеки камък, който видите.

– Работим по въпроса и съм убеден, че ще я спипаме.

– Не подценявай вещицата.

– Не я подценявам нито за миг. Но мисля, че тя пропусна шанса си и ситуацията се разви в наша полза.

– Какви ги говориш, та тя знае къде живея!

Богданов се поколеба, търсейки правилните думи.

– В първия момент си решила, че Саландер ще те убие, нали така каза?

– Бях сигурна. Но очевидно е намислила нещо още по-лошо.

– Според мен грешиш.

– Какво имаш предвид?

– Мисля, че тя действително е искала да те застреля. Не виждам друго обяснение за атаката. Изкара акъла на Кузнецов, но с изключение на това... какво спечели? Нищо. Даже напротив, постави се в уязвима позиция.

– Значи твърдиш...

Тя се загледа през прозореца и се зачуди къде, по дяволите, са се дянали градинарите.

– Твърдя, че се е поколебала и не е могла да го направи. Че не е способна. Че в крайна сметка не е толкова силна.

– Приятна мисъл – каза Кира.

– И вярна. Иначе просто не се връзва.

Изведнъж тя се почувства малко по-добре.

– Освен това има хора, за които я е грижа – каза Кира.

– Има любовници.

– И Кале Блумквист – добави тя. – Преди всичко има своя Микаел Блумквист.

Глава 7

16 АВГУСТ

Беше седем и половина вечерта и Микаел вечеряше в ресторант „Гондолен“ до „Слусен“ заедно с Драган Армански, собственик на охранителната фирма „Милтън Секюрити“. Вече съжаляваше за срещата. След обиколката на залива Орщавикен го боляха краката и гърбът и, честно казано, беше доста отегчен. Водеха досаден разговор за възможностите за развитие на изток, или може би на запад, а по едно време Армански взе да разправя анекдот за кон, който се намърдал под шатрата по време на някакво събиране в Юргорден.

– После идиотите хвърлиха пианото в басейна.

Микаел не разбра дали това има общо с коня, но и не слушаше много внимателно. В дъното седяха няколко колеги от „Дагенс Нюхетер“, включително Миа Седерлунд, с която бе имал злополучна афера, а на една друга маса седеше звездата на Драматичния театър Мортен Нюстрьом, когото „Милениум“ не беше представил в особено ласкателна светлина в репортажа за злоупотребата с власт в театъра. Изглежда, никой от тях не се радваше на присъствието на Микаел, така че той гледаше в чинията си, пиеше си виното и мислеше за Лисбет.

Тя беше общият знаменател между него и Драган. Армански беше единственият работодател, който бе имала, и той така и не беше преживял загубата ѝ напълно, което може би не беше толкова странно. Лисбет, чието назначение преди години беше нещо като социален благотворителен проект от страна на Драган, се превърна в най-блестящия му служител, а освен това в определен период той може би беше и влюбен в нея.

– Звучи безумно – каза Микаел.

– Говори ми, а пианото...

– Значи ти също си нямал представа, че Лисбет ще се мести? – прекъсна го той.

Драган не смени темата толкова охотно и може би се почувства наранен, задето Микаел не остана по-впечатлен от историята. Все пак ставаше дума за пиано в басейн. На това би завидял който и да е рок музикант. След малко обаче заговори сериозно.

– Всъщност не би трябвало да говоря за това – каза той.

Микаел реши, че това звучи като добро начало, и се наведе напред.

След като беше дремнала и си бе взела душ, Лисбет седеше пред лаптопа в хотелската си стая в Копенхаген, когато Чумата, най-близкият ѝ приятел от Републиката на хакерите, ѝ изпрати криптирано съобщение. Отправяше прост, ежедневен въпрос, който въпреки това я смути.

Как е?, пишеше той.

Зле, помисли си тя, но отговори:

Вече не съм в Москва.

Защо?

Не можах да направя това, което бях намислила, написа тя.

Какво си била намислила?

Лисбет искаше да излезе навън и да забрави всичко.

Завършек.

На какво?

Чао, Чума, помисли си тя.

На нищо.

Защо не си могла да завършиш нищо?

Не е твоя работа, измърмори Лисбет.

Защото си спомних нещо.

Какво?

Стъпки, помисли си тя. Шепотът на баща им и собственото си колебание, неспособността си да проумее напълно какво става. И фигурата на сестра ѝ, която става от леглото и излиза от стаята заедно със свинята Зала.

Една гадост, отвърна тя.

Каква гадост?

Прииска ѝ се да удари лаптопа в стената. Вместо това попита:

Какви контакти имам в Москва?

Притеснявам се за теб, Оса. Забрави Русия. Отиди някъде далеч.

Стига, помисли си тя.

Какви контакти имаме в Москва?

Добри.

Кой може да постави IMSI прехващач на трудно място?

Чумата не отговори, поне не веднага.

След известно време обаче написа:

Катя Флип, например.

Кой е това?

Една откачалка, малко или много. Преди беше в Сялтай Болтай.

Което означава, че услугите ѝ са скъпи.

Може ли да се разчита на нея?

Зависи от цената.

Прати ми данните ѝ.

Тя затвори лаптопа и стана, за да се преоблече. Реши обаче, че черният костюм ще ѝ свърши работа и днес, въпреки че след вчерашния дъжд се беше измачкал, на десния ръкав имаше сиво петно, а и като цяло това, че спеше с него, не му се отразяваше много добре. Но каквото, такова. Днес не смяташе и да се гримира. Просто прокара ръка през косата си, излезе, качи се в асансьора и седна с една бира на бара на първия етаж.

Отвън се ширеше площад „Конс Нютоу“[13], а по небето се мяркаха мрачни облаци. Лисбет обаче не виждаше нищо от това. В мислите си все още се намираше на Тверской булевард, ръката ѝ се колебаеше, а спомените се превъртаха отново и отново пред очите ѝ. Не обръщаше внимание на нищо друго, докато нечий глас не ѝ зададе същия въпрос като Чумата.

– Are you okay?

Това я раздразни. На никого не му влизаше в работата и тя дори не вдигна глава. Видя само, че е получила нов есемес от Микаел.

Драган Армански се приведе към Микаел и прошепна с поверителен тон:

– Лисбет ми се обади пролетта, искаше да говоря със сдружението на собствениците и да се погрижа пред входа на Фискаргатан да бъдат поставени охранителни камери, което ми се стори като добра идея – каза той.

– И си го направил.

– Това не става току-така, Микаел. Нужно е разрешение от областната управа и какво ли още не. Но се получи, изготвих охранителна оценка, а комисар Бублански написа доклад.

– Хвала на него.

– И двамата се постарахме и още в началото на юли имах разрешение да пратя момчетата да инсталират две камери Нет68 с дистанционно управление и дори не е нужно да споменавам, че внимавахме с криптирането. Никой друг освен нас не би могъл да гледа записите. Предупредих хората си в центъра за наблюдение да следят какво се случва. Притеснявах се за Лисбет. С трахувах се, че ще тръгнат по дирите ѝ.

– Не си единствен.

– Но не очаквах да се окажа прав толкова скоро. Едва шест дни по-късно, в дванайсет през нощта, дежурният ни оператор Стене Гранлунд чул шум от мотоциклети по микрофона. Тъкмо се канел да завърти камерите, но видял, че някой вече го е направил.

– Охо.

– Мда. Но С тене нямал време да мисли за това. Задавали се двама мъже с кожени якета на мотоклуб „Свавелшьо“.

– По дяволите.

– И още как. Адресът на Лисбет беше разкрит, а от „Свавелшьо“ обикновено не идват на гости с кафе и кифли.

– Може да се каже.

– За щастие, двамата си тръгнали, когато видели камерите. Разбира се, моментално се свързахме с полицията, а те идентифицираха мъжете. П омня, че единият се казваше Кович. Петер Кович. Но с това проблемът не приключваше. Обадих се на Лисбет и настоях веднага да се срещнем и тя неохотно се съгласи. Дойде в офиса ми, пременена като мечтата на всяка свекърва.

– Звучи малко преувеличено.

– Имам предвид по нейните стандарти. Н ямаше пиърсинги, косата ѝ беше късо подстригана и като цяло изглеждаше съвсем порядъчно. Мамка му, усетих колко ми бе липсвала тази странна жена и не можах дори да ѝ се скарам, задето е хакнала камерите ни. Просто я предупредих да внимава. По петите ти са, така ѝ казах, а тя отвърна, че винаги е имало някой по петите ѝ. Тогава побеснях. Викнах ѝ, че трябва да потърси помощ и закрила: „Иначе ще те убият“. Тогава обаче стана нещо, което наистина ме изплаши.

– Какво?

– Тя наведе глава и каза: „Не и ако съм една крачка пред тях“.

– Какво е имала предвид с това?

– И аз това се замислих и в главата ми изскочи историята с баща ѝ.

– В каква връзка?

– Тогава тя се е защитила, като преминала в атака. Имах чувството, че и сега има такива планове: да нанесе първия удар. И това ме изплаши, Микаел. Погледнах я в очите и маскировката ѝ на добро момиче вече нямаше как да ме заблуди. Изглеждаше опасна. Погледът ѝ беше черен като катран.

– Мисля, че преувеличаваш. Лисбет не предприема ненужни рискове. Действа рационално.

– Да, рационална е – по своя си откачен начин.

Микаел се замисли за думите на Лисбет в „Кварнен“ – че смята да бъде котката, а не мишката.

– И какво стана? – попита той.

– Нищо. Тя си тръгна и оттогава не съм я чувал. Просто чакам да прочета, че клубните помещения на „Свавелшьо“ са били взривени или че сестра ѝ е открита изгорена в колата си в Москва.

– Камила е под закрилата на руски мафиоти. Лисбет не би тръгнала на война с тях.

– Наистина ли го вярваш?

– Не знам. Но съм сигурен, че тя никога...

– Какво?

– Нищо – каза Микаел и прехапа устни.

Почувства се наивен и глупав.

– Нищо не е приключило, докато не е приключило, Микаел. Така мисля. Лисбет и Камила няма да се откажат, докато една от двете не умре.

– Това ми звучи малко прекалено.

– Мислиш ли?

– Надявам се – поправи се той, отпи от виното си и се извини за малко. Извади телефона си и прати съобщение на Лисбет. За негова изненада, получи отговор веднага.

Спокойно, Блумквист, пишеше тя. На почивка съм. Стоя настрана. Не върша глупости.

Почивка беше силно казано, но разбирането на Лисбет за щастие беше свързано с болка и преминаването ѝ. А сега, докато стоеше в бара на хотел „ Д’Англетер“ и допиваше бирата си, тя почувства именно това, облекчение. От плещите ѝ се вдигна тежест и тя сякаш едва сега осъзна колко напрегната е била цяло лято и как преследването на сестра ѝ я бе докарало до ръба на лудостта. Не че успя да се отпусне или да избяга от спомените от детството, но поне съзнанието ѝ вече не беше насочено само в една точка и тя дори изпита копнеж, не по нещо конкретно, а просто да се махне от всичко. Това беше достатъчно да я изпълни с усещане за свобода.

– Are you okay?

Въпросът отново долетя до ушите ѝ, съпроводен от глъчката в бара. Тя се обърна и погледна младата жена, която стоеше до нея, право в очите.

– Защо питаш?

Жената беше може би на трийсет, мургава, с интензивен поглед, тесни очи и дълга, черна къдрава коса. Носеше дънки, тъмносиня блуза и ботуши с висок ток. В нея имаше нещо едновременно сурово и умолително. Дясната ѝ ръка беше превързана.

– Не съм сигурна – каза жената. – Просто така се казва.

– Така е.

– Но изглеждаше доста fucked up[14].

Лисбет бе чувала това многократно. Хора идваха при нея и ѝ казваха, че изглежда кисела или ядосана или just fucked up. Мразеше, когато го правят, но по някаква причина сега клъвна и отговори:

– Предполагам, че бях.

– Но сега си по-добре?

– Не знам за по-добре, но поне по-различно.

– Казвам се Паулина и също се чувствам доста смачкана.

Паулина Мюлер беше убедена, че младата жена също ще се представи, но тя не каза нищо. Дори не кимна. От друга страна, не я и отблъсна. Паулина я забеляза заради походката и маниерите ѝ. Движеше се така, сякаш не ѝ пука за околния свят и никога не би се гласила заради някого другиго. По странен начин в това имаше нещо привлекателно и Паулина си помисли, че може би и тя самата бе вървяла така едно време, преди Томас да ѝ отнеме свободата в движенията. Животът ѝ отиде по дяволите толкова бавно и постепенно, че тя едва го забеляза, и макар след бягството в Копенхаген да бе започнала да проумява мащаба на случилото се, сега жената срещу нея я накара да го осъзнае с още по-голяма яснота. Паулина се чувстваше зависима дори само като стоеше до нея. Ж ената излъчваше абсолютна самостоятелност, която я притегляше.

– В града ли живееш? – пробва Паулина.

– Не – каза жената.

– Ние наскоро се преместихме тук от Мюнхен. Мъжът ми е шеф за Скандинавия на „ Англер“, фармацевтичната компания – продължи тя и се почувства отлично.

– Аха.

– Но тази вечер избягах от него.

– Окей – каза жената.

– Бях журналист в „Гео“, научното списание, но напуснах, когато се преместихме тук.

– Аха – каза жената.

– Пишех главно за медицина и биология.

– Окей.

– Наистина ми харесваше – каза тя. – Но мъжът ми получи тази работа и нямаше как. Сега пробвам да работя на свободна практика.

Продължи да отговаря на незададени въпроси, а жената продължи да повтаря „аха“ или „окей“, докато накрая не попита Паулина какво пие, а тя отвърна „каквото и да е“ и получи уиски, „Тъламор Дю“ с лед, както и усмивка, или поне намек за такава. Жената носеше бяла риза и черен костюм, който се нуждаеше от химическо чистене и от гладене. Лицето ѝ беше негримирано и изморено, все едно не бе спала от дълго време. П огледът ѝ излъчваше притеснителна, тъмна сила. Паулина пробва да се пошегува и да се засмее.

Не се получи, но жената се приближи и на Паулина ѝ стана приятно. Може би тъкмо затова погледна притеснено към улицата, сякаш сега още повече се страхуваше, че Томас може да се появи. Жената предложи да изпият по още едно, в стаята ѝ.

Тя каза не, не, в никакъв случай, няма начин. „На мъжа ми това изобщо не би му харесало.“ После се целунаха, качиха се в хотелската стая и правиха любов. Паулина не помнеше друг път да е участвала в нещо, изпълнено едновременно с толкова ярост и страст. След това ѝ разказа за Томас и цялата трагедия у дома. Жената изглеждаше, сякаш е готова да убие, но Паулина не беше сигурна дали гневът ѝ е насочен към Томас или към целия свят.

Глава 8

20 АВГУСТ

Следващата седмица Микаел не отиде в редакцията и не погледна материала си за фабриките за тролове. Ходеше да бяга, изчисти апартамента си, прочете два романа от Елизабет Страут и излезе на вечеря със сестра си Аника Джанини, най-вече защото тя беше адвокат на Лисбет. Тя обаче му каза единствено, че Лисбет ѝ се е обадила и я помолила да ѝ препоръча добър адвокат по разводите в Германия.

С изключение на това, Микаел просто убиваше времето. Понякога лежеше с часове и говореше по телефона със старата си приятелка и колежка Ерика Бергер. По някакъв парадоксален начин това им действаше освобождаващо, сякаш отново бяха тийнейджъри и си приказваха за любовните си терзания. Но разбира се, за Ерика процесът никак не беше лесен. В четвъртък му се обади със съвсем различна интонация. Искаше да говори за работа и тогава се сдърпаха. Тя изруга и го нарече суетен.

– Не е суета, Рики – каза той. – Скапан съм. Имам нужда от почивка.

– Нали каза, че на практика репортажът е почти готов. Прати ми го и ще го доизпипаме.

– Пълен е с остаряла информация.

– Изобщо не го вярвам.

– За жалост е вярно. Чете ли разследването на „Уошингтън Поуст“?

– Всъщност не.

– Пред мен са по всички параграфи.

– Не е нужно всичко да е ново, Микаел. Важно е просто да публикуваме твоята гледна точка. Не можеш винаги да си на върха на вълната. Даже бих казала, че е лудост да разсъждаваш така.

– Но и самата статия не е добра. Звучи изморено. Просто ще я зачеркнем.

– Нищо няма да зачеркваме, Микаел. Но окей... ще я оставим за следващия месец. Мисля, че все някак си ще успея да сглобя този брой.

– Вярвам в теб.

– Ти какво ще правиш?

– Ще отида в Сандхамн.

Не беше най-плодотворният им разговор, но все пак Микаел почувства облекчение, че са отложили статията. Извади един куфар от гардероба в спалнята и започна да си стяга багажа. Движеше се бавно, сякаш против волята си, а от време на време се замисляше за Лисбет. Не можеше да я изкара от ума си и накрая изруга високо. Колкото и да го убеждаваше, че няма да прави глупости, той се тревожеше за нея, а вероятно ѝ беше и ядосан за това, че е толкова потайна. Искаше да научи повече за заплахата, за охранителните камери, за Камила и мотоклуб „Свавелшьо“.

Искаше да разрови всичко, за да види дали не би могъл да помогне по някакъв начин. Отново си припомни вечерта в „Кварнен“, думите на Лисбет и отдалечаващите се стъпки. Спря да се занимава с багажа, отиде в кухнята и отпи малко йогурт право от кутията. Точно тогава телефонът му звънна. Беше непознат номер, но Микаел реши, че сега, след като бе излязъл в почивка, може да си позволи да вдигне и дори да звучи весело: „Боже, колко се радвам, че отново се обаждате да ми крещите“.

С ъдебният лекар Фредрика Нюман се прибра в къщата си в Тронгсунд, южно от Стокхолм. Видя двете си дъщери тийнейджърки на дивана във всекидневната, вглъбени в телефоните си, което я изненада горе-долу колкото и това, че близкото езеро още си беше на мястото. Момичетата отделяха цялото си свободно време на смартфоните. Гледаха клипчета в ютюб или кой знае какво и Фредрика искаше да им викне да отделят очи от екраните, да прочетат книга, да посвирят на пиано, да не пропускат баскетболната тренировка за пореден път, или поне да се разтъпчат.

Но нямаше сили за нищо. Бе имала отчайващ ден на работа и преди малко разговаря с един полицай, който, като всеки тъпанар, се имаше за гений. Каза, че бил проучил въпроса, което означаваше, че е прочел две изречения в Уикипедия и е станал експерт по будизма. „Може би прошлякът просто е седнал под дървото и е получил просветление.“ Това беше толкова неуважително и глупаво, че тя дори не отговори. Сега седна до дъщерите си на сивия диван пред телевизора, надявайки се, че някоя от тях ще каже „здрасти“. Нямаше здрасти. Йосефин поне отговори, когато Фредрика я попита какво гледа:

– Едно нещо.

Едно нещо.

Отговорът беше толкова информативен, че на Фредрика ѝ се дощя да изкрещи. С тана и отиде в кухнята, избърса масата и плота на мивката, прегледа фейсбук от телефона си, за да покаже, че и тя не пада по-долу, след което просто се замечта. По едно време се разтърси в интернет и без да знае как, се озова в сайт за почивки в Гърция.

Скоро обаче ѝ хрумна нещо съвсем различно, вероятно вдъхновено от една снимка в сайта – възрастен мъж с набръчкано лице, седнал в крайбрежно кафене. Отново се замисли за Микаел Блумквист. Нямаше желание пак да му звъни. Не искаше да бъде приказливата лелка, която безпокои известния журналист. Той обаче беше единственият, който би могъл да прояви интерес към идеята ѝ, така че все пак набра номера му.

– Здрасти – каза той. – Радвам се да те чуя!

Звучеше весело и тя веднага почувства, че това е най-хубавото нещо, което ѝ се е случило днес, което не говореше много добре за деня ѝ.

– Мислех си... – започна тя.

– Знаеш ли – прекъсна я Микаел. – С етих се, че всъщност съм виждал просяка ти, или поне би трябвало да става дума за същия човек.

– Окей.

– Всичко съвпада, пухеното яке, петното на бузата, ампутираните пръсти. Няма как да е бил някой друг.

– Къде си го виждал?

– На Марияториет, направо не е за вярване – продължи той. – Просто да го забравя. Не го проумявам. Но се сетих, той седеше върху парче картон до статуята в средата на площада, напълно неподвижен. Минавал съм покрай него десет, може би двайсет пъти.

Ентусиазмът му беше заразен.

– Чудесно! Какво впечатление ти направи?

– Ами... не съм сигурен – каза той. – Не съм се заглеждал. Но си го спомням като дрипав и горд – донякъде както ти каза, че е изглеждал в смъртта си. С изпънат гръб и вдигната глава, малко като индиански вожд от филмите. Не знам как е успявал да седи така часове наред.

– Изглеждаше ли да е под въздействието на алкохол или хапчета?

– Не знам – отвърна Микаел. – Може би. Но ако е бил много пиян, едва ли би могъл да остане в тази поза дълго време. Защо питаш?

– С утринта излязоха резултатите от скрининговия анализ. В един грам кръв има 2,5 микрограма зопиклон, това е много високо съдържание.

– Какво е зопиклон?

– Субстанция, която се среща в някои приспивателни, като имован например. Бих казала, че е приел двайсетина таблетки, смесени с алкохол, както и известно количество декстропропоксифен, което е обезболяващ опиат.

– Какво казаха от полицията?

– Свръхдоза или самоубийство.

– На какво основание?

Тя изсумтя.

– На основание, че така им е най-лесно, предполагам. На следователя май не му се работеше.

– Как се казва?

– Следователят?

– Да.

– Ханс Фасте.

– О, не – каза той.

– Познаваш ли го?

Микаел го познаваше твърде добре. Едно време Ханс Фасте вярваше, че Лисбет принадлежи към сатанинска, лесбийска хардрок групировка. Без никаква причина, с изключение на малко женомразство и страх от чужденци, я беше заподозрял в убийство. Бублански казваше, че Фасте е божието наказание за греховете на полицията.

– Опасявам се, че да – каза той.

– Нарече мъжа прошляк.

– Това определено звучи в стила на Фасте.

– Когато видя резултатите, директно заяви, че прошлякът е попрекалил с таблетките.

– Но ти не си толкова убедена.

– Свръхдоза е най-логичното обяснение, разбира се. Усъмни ме това, че става дума точно за зопиклон. И с него може да се злоупотребява, но много по-често се употребява бензодиазепин. Отбелязах това пред Фасте и добавих, че мъжът вероятно е бил будист, а той се хвана за това.

– Какво стана?

– Фасте ми се обади няколко часа по-късно. Бил направил проучване. То се състоеше в това, че чел в Уикипедия за самоубийствата и там явно пишело, че будистите, които се смятат за изключително просветлени, имат право да си отнемат живота, което очевидно му се беше сторило много забавно. Каза, че мъжът сигурно е седнал под дървото и се е почувствал просветлен.

– Божичко.

– Да. Направо побеснях, но въпреки това си замълчах. Нямах сили да се разправям, не и днес. Когато се прибрах обаче, все още бях недоволна. И по едно време осъзнах, че чисто и просто не се връзва.

– В какъв смисъл?

– Отново се замислих за тялото му. Никога не бях виждала човек, преминал през такива трудности. Всичко в него, всяко сухожилие и всеки мускул, говореха за жестока борба. Може би звучи като аматьорска психология, но ми е трудно да повярвам, че такъв човек изведнъж е спрял да се бори и се е натъпкал с хапчета. Според мен не може да се изключи, че някой му е отнел живота.

Микаел се сепна.

– Трябва да им го кажеш. Трябва да включат в разследването и други хора, освен Ханс Фасте.

– Ще го направя. Но все пак исках да ти го кажа, като един вид застраховка, ако полицията не си свърши работата.

– Благодаря за което – каза той и си спомни разказа на Софи за Катрин Линдос.

Замисли се за изгладените ѝ костюми, петното на сакото и хипарите, сред които беше израснала, и се зачуди дали да не сподели за преживелицата ѝ с просяка. Може би тя имаше какво да каже на полицията. Реши обаче засега да я пощади от вниманието на Ханс Фасте и вместо това каза:

– И все още не знаете кой е?

– Не, няма никакви съвпадения. Няма човек с неговото описание, който да е обявен за издирване. Но не се и бях надявала на това. В сичко, с което разполагам, е ДНК секвенция, която получих днес от НЦК. Тя обаче е базова, автозомна. Ще поискам анализ на митохондриалната ДНК и на Y хромозомата и тогава се надявам да постигна някакъв напредък.

– Освен това сигурно има и доста хора, които си го спомнят – каза Микаел.

– Какво имаш предвид?

– Той привличаше вниманието. Просто аз съм твърде затворен в мислите си напоследък. Разбрах обаче, че други са го забелязали. Полицията трябва да поговори с хората около Марияториет.

– Ще им предам.

Микаел усети, че започва да се вълнува.

– И още нещо.

– Да?

– Ако сам е взел таблетките, едва ли му ги е предписал някой лекар – продължи той. – Не изглеждаше като човек, който би си запазил час при психиатър, а още от едно време знам, че има черен пазар за такива медикаменти. Полицията сигурно има информатори в тези кръгове.

Фредрика Нюман помълча секунда-две.

– По дяволите – каза тя.

– Моля?

– Ама че съм идиот.

– Не ми се вярва.

– Не, наистина. Слушай... наистина оценявам, че си си го спомнил. Важно е за мен.

Микаел погледна полупълния си куфар и усети, че вече няма желание да ходи в Сандхамн.

Микаел Блумквист отвърна нещо учтиво, Фредрика Нюман не беше сигурна какво точно. Приключи разговора и почти не забеляза, когато Аманда застана пред нея и я попита какво ще има за вечеря, и може би дори се извини, че се е държала кисело. В отговор Фредрика просто измърмори да си поръчат ядене за вкъщи.

– Какво? – попитаха дъщерите ѝ.

– Каквото искате – каза тя. – Пица, индийско, тай, чипс, лакрицови бонбони.

Не я интересуваше, че момичетата я изгледаха, все едно е откачила. О тиде в кабинета си, затвори вратата и писа на токсикологията веднага да направят сегментарен космен анализ, което трябваше да е поръчала още в началото.

Косменият анализ щеше да покаже не само колко зопиклон и декстропропоксифен е имало в организма на мъжа по време на смъртта му, ами колко високо е било съдържанието през последните няколко месеца, седмица по седмица. С други думи, щеше да получи яснота дали е злоупотребявал с медикаментите през по-дълъг период от време, или ги е приел само веднъж, което можеше да се окаже важно парче от пъзела. Без дори да разбере, това прозрение я накара да забрави за дъщерите си, за болките в гърба, безсънието и усещането за безсмислие. Анализираше смъртни случаи постоянно и рядко се ангажираше толкова лично.

Видът на мъжа обаче я впечатли и може би дори се надяваше, че му се е случило нещо драматично, сякаш обезобразеното му тяло го заслужаваше. Тя прекара няколко часа, разглеждайки снимките на трупа, като постоянно откриваше нови дребни детайли, и от време на време си мислеше:

Какво си преживял, стари приятелю?

През що за ад си преминал?

Микаел седна пред компютъра и потърси Катрин Линдос в гугъл. Тя беше на трийсет и седем, имаше магистратура по политически науки и икономика от С токхолмския университет и се беше утвърдила като консервативен автор и коментатор. В одеше успешен подкаст и пишеше статии в „Свенска Дагбладет“, „Аксес“, „Фокус“ и „Журналистен“. Искаше забрана на просията и често говореше за рисковете на зависимостта от помощи и за недостатъците на шведското училищно образование. Беше монархист и искаше силна армия и опазване на нуклеарното семейство, макар че самата тя, изглежда, не беше семейна. Твърдеше, че е феминистка, но често настройваше феминистките срещу себе си. Предизвикваше множество омразни коментари в интернет както отляво, така и отдясно. Темата за нея във „Флашбек“[15] беше неприятно дълга.

„Трябва да поставяме изисквания – казваше тя често. – Изискванията и задълженията ни помагат да израстваме.“

Мразеше празните приказки, суеверията и религиозните убеждения, макар че по последната точка се изказваше по-предпазливо. В статия в „Свенска Дагбладет“ относно конструктивната журналистика – репортажи, които не просто описват нежеланите обстоятелства, но и показват как да бъдат преодолени – Линдос пишеше: „Микаел Блумквист казва, че иска да се пребори с популистите, но в същото време ги подхранва, като очерня обществото“. Притесняваше я, че млади журналисти виждат в него модел за подражание. Според нея той твърде лесно приемал хората за жертви, по подразбиране заемал позиция против бизнеса и до голяма степен търсел само проблеми вместо решения. Е, не беше толкова зле.

Микаел беше чел и по-лоши неща за себе си, а може би в думите ѝ имаше и зрънце истина. Въпреки това Катрин Линдос го плашеше, колкото и нелепо да звучеше. Тя изглеждаше, все едно само с един поглед може да разкрие, че не е измил чиниите, не се е изкъпал, не си е закопчал ципа или пие йогурт право от кутията. С труваше му се, че в очите ѝ имаше нещо осъдително, нещо студено, което подсилваше строгата ѝ красота.

Въпреки това не спираше да мисли за нея и просяка, за необикновената среща между ледената кралица и дрипльото. Накрая потърси номера ѝ и го набра. Тя не вдигна, и може би така беше по-добре. В крайна сметка не беше нищо важно. Цялата история не беше важна и той трябваше веднага да тръгне към Сандхамн, преди да е станало твърде късно. Избра едно сако и две ризи от гардероба, в случай че отидеше на парти в „Сеглархотелет“. Точно тогава телефонът му звънна. Беше Катрин Линдос. Звучеше също толкова строго, колкото изглеждаше.

– За какво става дума? – попита тя

Микаел се замисли дали да не каже някоя добра дума за статиите ѝ, само за да я умилостиви, но трябваше да си изкриви душата твърде много, затова се задоволи да я попита дали я безпокои.

– Заета съм – каза тя.

– Добре, ще се чуем по-късно.

– Ще се чуем само ако разбера за какво става въпрос.

Пиша злобна водеща статия за теб, прииска му се да каже.

– Софи Мелкер ми разказа, че по-миналата седмица си имала неприятна среща с един бездомен мъж с пухено яке.

– Имам много неприятни срещи – каза тя. – Част от работата е.

Боже, помисли си той.

– Бих искал да знам какво ти каза той.

– Говореше безсмислици.

Микаел отново погледна снимките на Катрин в мрежата.

– На работа ли си? – попита той.

– Защо?

– Мислех си, че може да се отбия за малко, за да поговорим? Намираш се на Местер Микаелс Гата, нали?

Не знаеше защо го каза. Но ако изобщо искаше да изкопчи нещо от нея, очевидно нямаше да стане по телефона. Линията сякаш беше от бодлива тел.

– Окей, за малко – каза тя. – След час.

От хотелската ѝ стая се чуваше дрънченето на трамваите, които минаваха по Площада на Републиката в Прага. Лисбет отново пиеше твърде много, отново залепнала за лаптопа и скрита във Фарадеевия си кафез. Вярно, изживяваше и моменти на освобождение и забрава, но винаги ги постигаше с помощта на алкохол и секс, след което гневът и безсилието се завръщаха.

Обземаше я лудост, спомените се въртяха в главата ѝ като в центрофуга и тя често си мислеше, че това не е живот. Не можеше да продължава така. Трябваше да направи нещо, не просто да бяга, да чака и да се ослушва за стъпки в коридорите или по улицата. Искаше да си върне инициативата. Но нямаше да е лесно.

Катя Флип, която Чумата препоръча, имаше славата на куражлийка от най-висша степен. Това обаче като че ли бяха празни приказки. Катя поиска повече пари и каза, че никой не се ебавал с този клон на мафията, особено сега, когато Иван Галинов бил замесен.

За Галинов се приказваше какво ли не, както и за Кузнецов, и за отмъстителните им акции. Едва след продължителни разговори в тъмната мрежа Лисбет убеди Катя да скрие IMSI прехващач в храст рододендрон на сто метра от къщата на Камила в Рубльовка, а с още повече усилия успя да прехване проследяващ номер – така наречения IMEI – от мобилния трафик там, а това все беше нещо. Но не ѝ даваше гаранции и не я предпазваше от миналото, което бучеше в главата ѝ. Често тя просто седеше, както сега, ядеше бърза храна, изпразваше запасите от уиски и водка в минибара и се взираше в къщата на Камила през сателитната връзка, която беше хакнала.

Това само по себе си беше налудно състояние. Нямаше сили дори да тренира или да излезе навън. Чак когато на вратата се почука, тя стана и пусна Паулина, която обясняваше нещо. Лисбет обаче не чуваше и думичка от казаното, преди Паули да възкликне:

– Какво е станало?

– Нищо.

– Изглеждаш...

– Fucked up – допълни Лисбет.

– Горе-долу. Мога ли да направя нещо?

Стой настрана, помисли си тя. Стой настрана. Но вместо това легна на леглото, като се чудеше дали Паулина ще посмее да легне до нея. Микаел се здрависа с Катрин Линдос. Ръкостискането ѝ беше здраво, но тя не го погледна в очите. Носеше пола, светлосиньо сако, шал с шотландско каре, бяла блуза, закопчана до врата, както и черни обувки с високи токчета. Косата ѝ беше вдигната на кок и макар че дрехите ѝ бяха тесни и подчертаваха формите ѝ, тя изглеждаше недостъпна като учителка в Английското училище. Очевидно беше останала сама в офиса. На таблото над бюрото ѝ имаше нейна снимка. Намираше се на сцена и водеше дискусия с Кристин Лагард, шефката на Международния валутен фонд. Изглеждаха като майка и дъщеря.

– Впечатляващо – каза Микаел и посочи снимката.

Катрин Линдос не направи коментар, просто го помоли да седне на един диван в близост до работното ѝ място, а тя самата се настани на фотьойла пред него, с кръстосани крака и изпънат гръб. Микаел имаше абсурдното усещане, че тя е кралица, която неохотно е дала аудиенция на свой подчинен.

– Благодаря, че ме прие – каза той.

– Няма защо.

Гледаше го подозрително и той искаше да я пита какво толкова има против него.

– Не смятам да пиша за теб, така че можеш да се отпуснеш – каза той.

– Можеш да пишеш каквото си поискаш за мен.

– Ще го имам предвид.

Микаел се усмихна. Тя не.

– Всъщност съм в отпуск – продължи той.

– Колко хубаво.

– Направо е прекрасно.

Изпитваше необяснимо желание да я провокира.

– Ето защо съм заинтригуван от онзи просяк – преди няколко дни е бил открит мъртъв, а в джоба му са намерили моя номер.

– Окей – каза тя.

Можеше поне да реагираш на новината за смъртта му, по дяволите, помисли си той.

– Мислех си, че може би е имал какво да сподели, и затова ми беше любопитно какво ти е казал.

– Не каза кой знае колко. Крещеше и размахваше клон. Изкара ми акъла.

– Какво е крещял?

– Обичайните глупости.

– Какви са обичайните глупости?

– Че Йоханес Форшел е съмнителна личност, общо взето.

– Нима?

– Във всеки случай беше нещо за Форшел. В ниманието ми беше насочено върху това да се измъкна, честно казано. Той ме дърпаше за ръката, беше агресивен и неприятен, та се извинявам, че не останах да изслушам любезно конспиративните му теории.

– Разбирам. Наистина – отвърна той.

Чувстваше се разочарован. Беше се наслушал на глупости за министъра на отбраната. Това беше една от любимите теми на троловете и с всеки изминал ден слуховете ставаха все по-нелепи. Беше въпрос на време, преди да обвинят Форшел, че държи пицария за педофили. Това донякъде се дължеше на непоклатимото му отношение към десните екстремисти и ксенофобите, както и на изразената му тревога от все по-агресивната политика на Русия, но може би и самата му личност играеше роля. Той беше богат, образован, трениран, бягаше маратони, беше преплувал Ламанша и понякога несъмнено звучеше малко надменно; можеше да бъде дразнител.

Но Микаел го харесваше. Понякога се засичаха в Сандхамн и се поздравяваха учтиво. Микаел съвестно беше проверил упоритите слухове, че Форшел е спечелил сериозни суми от краха на борсата и че директно е допринесъл за него. Нямаше нищо, което да подкрепя подобно твърдение. Форшел беше възложил управлението на портфейла си на инвестиционна компания, която не бе правила никакви сделки нито преди, нито след краха, а състоянието му определено не се беше увеличило. В днешно време той беше най-мразеният човек в правителството и единственото решение, което всъщност беше прокарал, беше за увеличаване бюджета на Муст[16], военната разузнавателна служба, и МСБ[17], агенцията за гражданска защита и готовност, но тази мярка се подразбираше, с оглед на случилото се.

– Не мога да понасям всички лъжи, които се бълват – каза тя.

– И на мен не са ми особено приятни – каза той.

– Значи все за нещо сме на едно мнение.

Това го подразни.

– Разбирам, че не е лесно да разговаряш с човек, който крещи и размахва клон – каза той.

– Колко великодушно.

– Но понякога дори глупостите си струва да се изслушат. Случва се да съдържат зрънце истина.

– Сега ще ми даваш професионални съвети ли?

Интонацията ѝ го влудяваше и все повече му се искаше да ѝ даде урок.

– Знаеш ли – продължи той, – според мен човек може да полудее, ако никой не му вярва. Направо да откачи.

– А?

– Когато години наред биват игнорирани, хората могат да се сринат.

– Значи онзи мъж е станал бездомен и психотичен, защото такива като мен нямат време да го изслушат? – каза тя.

– Нямах това предвид.

– Така прозвуча.

– Тогава моля за извинение.

– Моля.

– Разбрах, че и на теб не ти е било лесно – пробва Микаел.

– Това какво общо има?

– Нищо, предполагам.

– Добре тогава, благодаря за визитата – каза тя.

– Божичко – измърмори той. – Какво ти има?

– Какво ми има на мен? – повтори тя, изправи се и в продължение на няколко секунди двамата се взираха бясно в очите.

Беше нелепо, но на Микаел му се струваше, че водят дуел, сякаш са двама боксьори на ринга. Озоваха се съвсем близо един до друг, без да разбере как. Усещаше дъха ѝ, виждаше пламъците в очите ѝ и движението на гръдния ѝ кош. Тя наклони леко глава и тогава той я целуна. За миг реши, че е направил непростима глупост. Тя обаче отвърна на целувката му, след което те се вторачиха озадачени един в друг, сякаш никой не разбираше какво е станало.

После тя го хвана зад врата, придърпа го към себе си и за нула време всичко излезе извън контрол. Озоваха се на дивана, след това на пода. Н асред цялата тази лудост Микаел осъзна, че я бе пожелал още първия път, когато се загледа в снимките ѝ в интернет.

Глава 9

24 АВГУСТ

Фредрика Нюман седеше в лабораторията в Съдебна медицина, мислеше за дъщерите си и се чудеше какво се беше объркало.

– Не разбирам – каза тя на колегата си Матиас Холмстрьом.

– Какво не разбираш, Фредрика? – попита той.

– Как може да съм толкова ядосана на Йосефин и Аманда. Все едно ще експлодирам.

– Какво те ядосва?

– Толкова са арогантни. Дори едно „здрасти“ не казват.

– Боже господи, Фредрика, те са тийнейджърки. Това е съвсем естествено. Не си ли спомняш какво е, като си на тези години?

Спомняше си. Беше момиче за пример, с добри оценки, свиреше на флейта, играеше волейбол, пееше в хора и, естествено, държеше се любезно и възпитано. Винаги се усмихваше и повтаряше „да, мамо, разбира се, татко“, като малък, весел войник. Отстрани поведението ѝ сигурно е било нетърпимо. И все пак... дори да не отговарят, като ги заговори?

За нея това беше непонятно и нямаше как да не се ядосва и да не крещи вечер. Беше твърде изморена. Имаше нужда да поспи и да си почине. Още сега трябваше да си изпише приспивателни, или защо не направо нещо наркотично, като е тръгнала. Нали беше толкова прилежна като тийнейджърка, сега имаше право да разпусне малко, да смеси приспивателните с червено вино и болкоуспокояващи. Засмя се сама на себе си и по задължение каза нещо на Матиас, който се усмихна толкова дружелюбно, че ѝ се прииска да се разкрещи и на него.

После отново се замисли за просяка. На работа се занимаваше единствено с него и се преструваше, че случаят изобщо не е маловажен за полицията. Беше поръчала спешно измерване на съдържанието на въглерод-14 и въглерод-13 в зъбите му. Първото изследване щеше да покаже колко е възрастен, с точност до две години, а второто да разкрие как се е хранил като дете, когато са растели зъбите, и каква е концентрацията на стронций и кислород.

Освен това беше сравнила изследването на автозомното ДНК с базата данни на internationalgenome.org и се оказа, че мъжът по всяка вероятност идва от южните части на Централна Азия. Това обаче не ѝ помагаше кой знае колко, така че продължаваше да чака сегментарния космен анализ. В най-лошия случай резултатите можеха да отнемат месеци, така че бе опитала да пришпори токсикологията, доколкото е възможно. Сега реши отново да звънне на секретарката.

– Ингела – каза тя. – Знам, че ти досаждам.

– Ти ми досаждаш най-малко от всички. Едва напоследък почваш да се усещаш как се прави.

– Изследването на космите готово ли е?

– На безименния?

– Същият.

– Чакай малко, ще погледна.

Фредрика забарабани с пръсти по бюрото и погледна часовника на стената. Беше десет и двайсет сутринта, а тя вече нямаше търпение да дойде обедната почивка.

– Ти да видиш – каза Ингела след малко. – Разбързали са се, резултатите вече са тук. Ще ти ги пратя.

– Просто ми кажи какво пише.

– Пише... чакай малко.

Фредрика се чувстваше странно нетърпелива.

– Очевидно е бил дългокос – продължи Ингела. – Има цели три сегмента и... всичките са негативни. Няма следи от опиати или бензо.

– Значи не е смесвал различни медикаменти.

– Най-обикновен алкохолик. Не, чакай... тук пише... по-рано е взимал арипипразол, това е антипсихотик, нали?

– Точно така, използва се при шизофрения.

– Само това намирам.

Фредрика затвори и се замисли. Значи мъжът не беше приемал психотропни вещества, с изключение на арипипразол преди известно време. Какво означаваше това? Тя прехапа устна и се вторачи раздразнено в Матиас, който отново се хилеше глупашки. В същност беше доста очевидно, нали? Мъжът или ненадейно – може би по случайност – се бе сдобил с цял куп приспивателни и ги е изпил, или някой е искал да му отнеме живота и ги е разтворил в бутилката му. Нямаше представа какъв вкус има зопиклонът, смесен с алкохол. Вероятно не особено приятен, но Фредрика предположи, че мъжът не е бил кой знае колко придирчив. От друга страна, защо някой би искал да го убие? Н ямаше как да знае, поне засега. Но дори на този етап можеше да изключи непредумишлено убийство. Това не беше спонтанно деяние. Изискваше се известна подготовка, за да разтвориш таблетки в бутилка и освен това да подправиш сместа с опиати. С декстропропоксифен.

С декстропропоксифен.

Имаше нещо подозрително в това. Добавката на декстропропоксифен правеше коктейла твърде добър – сякаш е бил забъркан от фармацевт или от човек, който се е консултирал с лекар. Фредрика се развълнува и се замисли какво следваше да направи. Можеше да се обади на Ханс Фасте, за да изслуша наново лекцията му за поведението на прошляците, но този вариант не я изкушаваше. Вместо това довърши доклада си и позвъни на Микаел Блумквист. Така и така беше започнала да изнася информация, нищо не пречеше да продължи.

Катрин Линдос седеше във вилата на Микаел в Сандхамн и опитваше да напише водеща статия за „Свенска Дагбладет“. Работата не ѝ спореше. Вдъхновението не идваше, а и на нея ѝ беше писнало от крайни срокове и заемане на позиции. Като цяло ѝ беше писнало от всичко, освен от Микаел Блумквист, а това беше пълна идиотщина, разбира се. Но вече нямаше какво да се направи. Трябваше да се прибере, да се погрижи за котката и за цветята си и изобщо да покаже малко самостоятелност.

Само че не можеше да се накани. Беше като залепена за него. Колкото и да бе странно, дори не се бяха карали, просто се любеха и разговаряха с часове. В ярно, това може би имаше общо с факта, че преди хиляда години и тя, като всички млади журналистки по онова време, беше малко влюбена в него. Но всъщност според нея просто беше смаяна от напълно неочакваното. Доскоро бе сигурна, че той я презира и иска да я злепостави. Затова се държеше отбранително и арогантно, както често правеше, когато се почувства притисната. Искаше просто да го разкара от офиса си, но изведнъж долови нещо съвсем друго в очите му, някакъв глад, все едно гледаше изтормозен от лишения монах. Тогава всичко излезе извън релси. Тя се превърна в пълната противоположност на това, което хората мислеха за нея. Дори не я интересуваше, че всеки момент някой колега можеше да влезе в офиса. Просто му се нахвърли със страст, която продължаваше да я изненадва. След това излязоха навън и се наляха с вино, въпреки че по принцип тя никога не се наливаше с каквото и да е.

Късно вечерта пристигнаха в Сандхамн с лодка такси, стовариха се в къщата му и оттогава дните просто си минаваха. Почти не правеха друго, освен да лежат в леглото, да седят в градината или да плават с моторницата му. И все пак тя отказваше да повярва, че става дума за нещо сериозно, и още не беше отворила дума за наистина важното в живота си, за страха, който никога не я напускаше. Мислеше да се прибере утре сутринта, а може би дори още тази вечер. От друга страна, вчера и онзи ден си бе казала същото, но остана и ето че вече беше понеделник сутринта, а тя още седеше загледана във вълнистото море. В небето неспокойно се носеше зелен паток. Нещо до нея избръмча.

Телефонът на Микаел. Той самият беше отишъл да тича и тя, разбира се, не смяташе да се занимава с телефона му. Въпреки това погледна към дисплея. На него пишеше Фредрика Нюман. Това сигурно беше съдебната лекарка, за която ѝ бе казал, така че все пак реши да вдигне.

– Телефонът на Микаел.

– Търся Микаел.

– Излезе да тича. Мога ли да му предам нещо?

– Кажи му да ми се обади – каза лекарката. – Предай му, че резултатите от анализа са готови.

– За просяка с пухеното яке ли става дума?

– Точно така.

– Знаеш ли, че аз го срещнах? – попита тя.

– Така ли?

Катрин чу любопитството в гласа ѝ.

– Да, той ми се нахвърли.

– Извинявай, с кого говоря?

– Катрин, приятелката на Микаел.

– И какво се случи?

– Вървях по Марияториет, а той тръгна срещу мен и се разкрещя.

– Какво искаше?

Съжали, че го е споменала. Ужасното усещане се върна, като студен полъх от миналото.

– Искаше да каже нещо за Йоханес Форшел.

– Министърът на отбраната?

– Предполагам, че е искал да го оплюе като всички останали. Но се махнах оттам възможно най-бързо.

– Доби ли някаква представа откъде би могъл да идва?

Катрин си помисли, че много добре знае отговора.

– Нямам представа – каза тя. – За какъв анализ става дума?

– Най-добре да говоря за това направо с Микаел.

– Да, най-добре. Ще му кажа да ти се обади.

Затвори и усети как отново я обзема страх. С помни си просяка, седнал на колене до статуята на Марияториет. Когато го видя, изпита усещане за дежа вю, сякаш се беше върнала по време на пътешествията от детството си. Може би му се бе усмихнала нервно, така както едно време се усмихваше на всички опърпани бедняци. Във всеки случай мъжът явно забеляза, че и тя го е забелязала. Скочи на крака, грабна клона, който лежеше до него, и се затича към нея, крещейки:

– Famous lady, famous lady!

Изненада се, че мъжът я разпозна. Когато той се приближи, Катрин видя отрязаните му пръсти, черните петна по лицето, жълтеникавата кожа, отчаянието в очите му. Беше като парализирана, не можеше да помръдне. Едва когато той я хвана за сакото и се развика за Томас

Форшел, тя съумя да се размърда и да се махне.

– Не помниш ли какво каза? – беше я попитал Микаел.

Каза му, че са били обичайните глупости. Но може би все пак не беше така. Думите му се завърнаха в съзнанието ѝ и този път тя не ги възприе като неразбираеми или като част от обичайните дрънканици по адрес на Форшел. Не, той ѝ казваше нещо съвсем друго.

Микаел наближи вилата си. Беше капнал и потен. О гледа се, зад него нямаше никого и той отново си помисли: просто си въобразявам, това са глупости. През последните дни си беше втълпил, че го наблюдават, а и се натъкваше – като че ли твърде често – на мъж на около четиресет години, с брада, конска опашка и татуировки по ръцете, който беше облечен като турист, но погледът му беше твърде бдителен като за човек на почивка.

Не че действително вярваше, че мъжът има нещо общо с него, пък и през повечето време просто се отнасяше заедно с Катрин и забравяше за околния свят. Но от време на време, както сега, го обземаше тревога и в такива мигове почти винаги се сещаше за Лисбет. В главата му се появяваха всякакви ужасни мисли. П огледна задъхан нагоре. Небето беше ясно и безоблачно. Беше прочел, че жегата ще се задържи. Днес обаче щеше да е ветровито, може би дори се очакваше буря. Микаел спря пред градината с двата храста френско грозде, които трябваше да подкастри, и, подпрял ръце на коленете си, се загледа към морето и плажуващите.

След малко влезе вътре, очаквайки грандиозно посрещане. Катрин го беше разглезила, приветстваше го като завърнал се войник, дори ако бе излязъл само за десетина минути. Но сега стоеше скована и мрачна до леглото. Микаел се притесни и отново се замисли за мъжа с конската опашка.

– Станало ли е нещо? – попита той.

– А... не – отговори тя.

– И никой не е идвал?

– Чакаш ли някого? – каза тя, което го поуспокои.

Погали я по главата и се зачуди какво ѝ е. Катрин каза, че е добре, но той не ѝ повярва съвсем. От друга страна, не за пръв път я обземаше подобно настроение. Обикновено обаче то изчезваше също толкова бързо, колкото се появяваше, а когато тя му каза, че съдебната лекарка е звъняла, Микаел реши да остави нещата така и вместо това се обади на Фредрика Нюман, която му разказа за резултатите от анализа.

– Разбирам – каза той. – И какво е заключението ти?

– Мислих какви ли не варианти, но честно казано, не знам. Във всеки случай ми изглежда подозрително – отговори Фредрика Нюман.

Микаел се обърна към Катрин, която седеше, сключила ръце пред корема си. Усмихна ѝ се и тя отвърна насила на усмивката му. Той се загледа през прозореца и видя, че по вълните са почнали да се образуват зайчета. Моторната му лодка се клатушкаше във водата.

– Какво каза Фасте?

– Той още не знае, но съм описала всичко в доклада си.

– Трябва да го уведомиш.

– Ще го направя. Приятелката ти каза, че просякът е говорил за Йоханес Форшел.

– Форшел е като вирус – каза Микаел. – Лепи се на всички откачалки.

– Не знаех.

– Малко като с убийството на Палме едно време. Темата е намерила място във всяка възможна хорска психоза. Постоянно ме заливат идиотски конспиративни теории за Форшел.

– Как се е стигнало дотам?

Той погледна Катрин, която стана и отиде в тоалетната.

– Не е много ясно – отговори Микаел. – Н якои публични личности просто обсебват въображението на хората. В случая обаче сигурно всичко е изкуствено породено, като отмъщение за това, че Форшел обвини Русия в намеса при срива на борсата и като цяло води твърда политика спрямо Кремъл. Има доста ясни доказателства, че е станал жертва на кампания за дезинформация.

– Но самият Форшел не е ли рисков играч? Авантюрист?

– Според мен е окей всъщност. Проучил съм го щателно – каза той. – Още ли не знаеш откъде е просякът?

– Не. Анализът на кислород-13 показва, че вероятно е израснал в голяма бедност, но това вече го предполагах. Изглежда, се е хранил главно със зеленчуци и ечемик. Възможно е родителите му да са били вегетарианци.

Микаел отново хвърли поглед към спалнята.

– Цялата история не е ли малко странна? – каза той.

– В какъв смисъл?

– Ами един ден мъжът просто се появява от нищото, след което изведнъж е открит мъртъв със смъртоносен коктейл от отрови в кръвта.

– Да, странно е.

Хрумна му нещо.

– Знаеш ли какво? Имам приятел в отдел „Убийства“, един комисар, който е работил с Фасте и също е на мнение, че той е кръгъл идиот.

– Мъдър човек.

– Много. Бих могъл да проверя дали има време да погледне случая и евентуално да забърза нещата.

– Би било чудесно.

– Благодаря за разговора – каза Микаел. – Ще се чуем.

Той затвори, щастлив, че е намерил повод да се обади на Бублански. С комисаря се познаваха от много години и отношенията им невинаги бяха гладки. В последно време обаче се бяха сприятелили и разговорите с него винаги действаха облекчаващо на Микаел, сякаш размишленията на Бублански му помагаха да погледне на живота в перспектива и да се освободи от безкрайния поток новини. Работата беше животът му, но понякога имаше чувството, че се дави в евтини сензации и глупости.

С Бублански за последно се видяха на погребението на Холгер. Говориха си за Лисбет и речта за дракони, която бе произнесла в църквата. Разбраха се скоро пак да се срещнат, но това така и не стана, беше такъв период. Микаел взе телефона, за да му се обади, но се поколеба и първо отиде да почука на вратата на спалнята.

– Всичко наред ли е там вътре?

Катрин нямаше желание да отговори, но знаеше, че трябва да каже нещо, затова измърмори „чакай малко“, стана от тоалетната чиния и изплакна лицето си, като се надяваше, че това ще избистри малко зачервените ѝ очи. Без да е постигнала желания резултат, тя отключи вратата, излезе и седна на леглото. Не се почувства много комфортно, когато Микаел застана плътно до нея и погали косата ѝ.

– Как върви със статията? – попита той.

– Зле.

– Познато чувство. Но има и още нещо, нали?

– Онзи просяк... – започна тя.

– Какво за него?

– Докара ме до истерия.

– Това го разбрах.

– Но не знаеш защо.

– Да, предполагам – каза той, при което тя се поколеба известно време, но накрая започна да разказва, загледана в дланите си.

– Когато бях на девет, родителите ми искаха да спра да ходя на училище за една година. Майка ми убеди училищното ръководство, че ще ми преподават сами. Предполагам, че от училището са им дали материали и задачи, които така и не стигнаха до мен. Заминахме за Гоа в Индия и в началото беше вълнуващо. Спяхме на плажа или на хамаци, аз си играех с другите деца, научих се да правя бижута и да дялкам, играех футбол и волейбол, а вечер палехме огньове и танцувахме. Татко свиреше на китара, мама пееше. И звестно време държахме кафене в Арамбол, аз сервирах и правех леща с кокосово мляко, която наричахме Супата на Катрин. Но постепенно нещата ескалираха. В кафенето идваха голи хора, много от които имаха следи от канюли по ръцете. Други изобщо не бяха на себе си, а някои ме опипваха или опитваха да ме изплашат с какви ли не извратени номера.

– Ужас.

– Една нощ се събудих и видях очите на мама да светят в мрака. В ръката ѝ имаше спринцовка. Татко стоеше настрана, поклащаше се и повтаряше „ой, ой“ със сънен глас. Не след дълго проблемите се задълбочиха. Все говорехме за параноята на татко. Какво му е на татко, питах аз. П росто параноя, казваше мама. Параноята на татко. Скоро след това заминахме, като се надявахме, че ще избягаме и от страховете му. П омня, че вървяхме с часове, дни, седмици и теглехме една количка със стари, изгнили колела, пълна с шалове и дрехи, и вехтории, които мама опитваше да продава. После трябва да сме се отървали от всичко, защото изведнъж вече нямахме почти никакъв багаж и вместо да вървим, пътувахме с влак или на стоп. Минахме през Бенарес и накрая се озовахме в К атманду. Живеехме на Фрийк Стрийт, старата хипарска улица. Тогава разбрах, че цялото ни бизнес начинание е преминало в нещо съвсем друго. Мама и татко не само взимаха хероин, ами и го продаваха. В къщи идваха хора и повтаряха „please, please“, а понякога разни мъже ни преследваха по улиците. Много от тях нямаха пръсти, понякога цяла ръка или крак, носеха парцали и имаха жълтеникава кожа и петна по лицето. Все още ги виждам в кошмарите си.

– И просякът ти е напомнил за тях.

– Сякаш отново се върнах там.

– Съжалявам – каза Микаел.

– Каквото, такова. Вече доста време успявам да живея с това.

– Не знам дали това ще помогне, но онзи мъж не е бил наркоман. Не е взимал дори хапчета.

– Във всеки случай изглеждаше като такъв – отговори тя. – Беше също толкова отчаян.

– С ъдебната лекарка мисли, че е бил убит – продължи Микаел със съвсем друга интонация, като че ли вече забравил историята ѝ.

Катрин се почувства наранена, или просто изморена от самата себе си, и каза, че има нужда да излезе за малко. Микаел направи вял опит да я спре, но очевидно умът му вече беше другаде.

Когато прекрачи прага, тя се обърна и видя, че той звъни по телефона. И тогава реши, че не е необходимо да му разказва всичко, можеше да проучи нещата и сама.

Глава 10

24 и 25 АВГУСТ

Ян Бублански, вечният съмняващ се, в момента се съмняваше дали е заслужил обяд. Може би просто трябваше да си вземе сандвич от машината в коридора и да продължи да работи. В същност и сандвичът не беше добър вариант, трябваше да яде салата, или да не яде изобщо. Беше качил килограми по време на почивката в Тел Авив – беше там с годеницата си Фара Шариф. О свен това косата му беше оредяла още повече, но нищо не можеше да се направи по въпроса, така че нямаше защо да го мисли. Вместо това се съсредоточи върху работата си и се зачете в един протокол от разпит – зле написан – и едно криминалистично изследване – зле проведено – и може би мислите му се бяха зареяли, защото когато му се обади Микаел Блумквист, Бублански вдигна слушалката и съвсем искрено каза:

– Я, Микаел, тъкмо си мислех за теб.

Но може би в действителност се бе замислил за Лисбет Саландер, или просто така му се струваше.

– Как си? – продължи той.

– Ами добре, въпреки всичко.

– Добре го каза. Почнало е да ми писва от безпроблемно щастливите хора. Успяваш ли да поразпуснеш?

– В момента опитвам.

– Явно не ти се получава, щом звъниш на мен. С тава дума за твоето момиче, разбира се?

– Никога не е била моето момиче – каза Микаел.

– Знам, знам. От всички хора на света тя най-малко е нечие момиче. Малко като паднал ангел в рая, нали? Не служи и не принадлежи никому.

– Не мога да си обясня как така си станал полицай, Ян.

– Равинът ми казва, че трябва да се пенсионирам. И все пак, чувал ли си я?

– Казва, че стои настрана и не върши глупости. Към момента даже ѝ вярвам.

– Това ме радва. Не ми харесва, че от „Свавелшьо“ я търсят – каза той.

– Нито на мен.

– Предложихме ѝ защита, разбира се.

– Чух за това.

– Чу ли също, че тя отказа и оттогава ни вест, ни кост?

– Ами, да...

– Но...

– Но нищо – продължи Микаел. – Успокоява ме това, че тя най-добре от всички знае как да се предпази.

– Имаш предвид от подслушване и такива работи – каза той.

– Във всеки случай не може да бъде проследена чрез базова станция или по айпи адрес.

– И това е нещо. Остава да чакаме.

– Така е. Исках да те помоля за услуга по съвсем друг въпрос.

– Слушам.

– Ханс Фасте е начело на едно разследване, за което, изглежда, не си дава много зор.

– При него това често е за предпочитане.

– Хм, да, може и така да е. С тава дума за един просяк, който според съдебния лекар Фредрика Нюман е бил убит.

Микаел му разказа за случая, след което Бублански излезе от кабинета си, взе си два сандвича със сирене и една вафла от машината в коридора и се обади на колегата си, криминален инспектор Соня Мудиг. Катрин си сложи градинарска ръкавица, която допреди това лежеше захвърлена в тревата, и започна да плеви копривата, поникнала под френското грозде на Микаел. Щом вдигна поглед, видя мъж с дънково яке, конска опашка и широка, леко заплашителна фигура да се отдалечава към морето. Тя обаче не му обърна особено внимание. Мислите ѝ продължаваха да се въртят все така неспокойно в главата ѝ.

Сигурно беше вярно, че просякът от Марияториет не беше съвсем като наркоманите от Фрийк С трит. Но тя беше убедена, че идваше от същата част на света и че е попадал в ръцете на същите небрежни лекари. Спомняше си ампутираните му пръсти и характерната походка, сякаш няма опора под краката. Спомняше си силната му хватка и думите:

– I know something horrible about Johannes Forsell.[18]

Беше сигурна, че ще чуе още от познатия бълвоч, който заливаше пощата ѝ всеки ден, в комбинация с омраза към самата нея, а освен това се изплаши, че просякът може да прибегне до насилие. Но точно когато ужасът я парализира напълно, мъжът пусна ръката ѝ и продължи с тъжна интонация:

– Me took him. And I left Mamsabiv, terrible, terrible.[19]Или може би не беше точно Мамсабив, но нещо такова, дълга дума с ударение на първата и третата сричка. Думата още кънтеше в ушите ѝ, когато побягна и се натъкна на Софи Мелкер на Сведенборгсгатан. После обаче забрави за това и едва сега, след разговора със съдебния лекар, се замисли отново за думата и се зачуди какво ли можеше да означава. Може би все пак си струваше да провери.

Свали ръкавицата и потърси „Мамсабив“ в интернет, като го изписа по няколко различни начина, но никой от тях не означаваше нищо на какъвто и да е език. Гугъл обаче я попита дали няма предвид „Матс Сабин“ и може би наистина това бе чула, Матссабин, произнесено на един дъх. Във всеки случай не звучеше съвсем неправдоподобно, особено когато откри, че Матс Сабин е бил майор в бреговата артилерия, а след това военен историк в Университета по отбрана, така че като нищо можеше да е познавал стария офицер от разузнаването и експерт по руските въпроси Форшел.

Катрин реши да пробва и да потърси имената им заедно и веднага попадна на статия, в която не просто се казваше, че са се срещали, ами и че са били врагове, или поне са имали жестоки спорове. Замисли се дали да отиде и да каже на Микаел, но не, струваше ѝ се твърде изсмукано от пръстите, така че остана в градината, отново надяна ръкавицата и продължи да плеви и да кърши клонки, като току поглеждаше към морето, изпълнена с противоречиви мисли

Лисбет още беше в хотел „Кингс Корт“ в Прага. Седеше зад бюрото до прозореца и отново се взираше в голямата къща на Камила в Рубльовка, западно от Москва. Но това вече не беше просто компулсивно действие или част от процеса ѝ по запаметяване. Къщата все повече заприличваше на крепост, на щабквартира. Постоянно влизаха и излизаха хора, включително важни клечки като Кузнецов, и всички биваха претърсвани, а с всеки изминал ден охранителите ставаха все повече. Освен това нямаше съмнение, че се полагат непрестанни грижи за киберсигурността.

Благодарение на базовата станция, поставена от Катя Флип, след няколко дни Лисбет вече можеше да следи всяка стъпка на Камила чрез сигналите от мобилния ѝ телефон. Все още обаче не беше успяла да хакне айти системата, затова се задоволяваше единствено с предположения за случващото се вътре. Единственото сигурно беше, че активността се е засилила.

Цялата къща пулсираше нервно и енергично, като пред мащабна операция, а вчера Камила отиде до Аквариума, както наричаха главния щаб на ГРУ в московското предградие Ходинка, което също не беше добър знак. Изглежда, Камила се домогваше до всякаква възможна помощ.

Засега обаче като че ли нямаше представа къде се намира сестра ѝ, което вдъхваше на Лисбет известно чувство за сигурност, въпреки всичко. Докато Камила си стоеше в Рубльовка, с Паулина най-вероятно не бяха в опасност. Но нямаше гаранция. Лисбет затвори сателитната картина и провери какво прави мъжът на Паулина, Томас. Нищо, както изглеждаше. Просто гледаше в лаптопа си с обичайното обидено изражение.

Никой не можеше да твърди, че в последно време Лисбет е особено пряма, но вечер слушаше разказите на Паулина с часове и затова знаеше повече от достатъчно за живота ѝ. И най-вече знаеше историята за ютията. Томас, който в момента се секнеше пред уебкамерата, в Германия винаги бе оставял ризите си на химическо чистене. В Копенхаген обаче оставяше Паулина да ги глади, „за да има с какво да си запълва дните“. Но веднъж тя решила да не хваща ютията, нито да мие съдовете. Просто обикаляла из апартамента по бикини, облечена само с една от неизгладените ризи на Томас, и пиела уиски и червено вино.

Предишната вечер той я ударил и сцепил устната ѝ и тя искала да се напие достатъчно, за да посмее да сложи край или да изостри положението още повече. С напредването на деня се разкрепостявала все повече, без да иска, счупила една ваза, а после няколко чаши и чинии, не толкова без да иска, и някак си разляла червено вино върху ризата и уиски върху чаршафа и килима. Накрая заспала, пияна и дръзка, и с чувството, че най-накрая ще се осмели да му каже да върви на майната си.

Но когато се събудила, Томас бил седнал върху нея и я удрял по лицето. После я завлякъл до дъската за гладене и сам си изгладил ризата. Паулина каза, че всъщност не си спомня почти нищо след това, освен неописуемата болка и миризмата на изгоряла кожа, и как бяга към входната врата. Лисбет от време на време се замисляше за това и макар че виждаше ясно лицето на Томас през уебкамерата, чертите му често се сливаха с тези на баща ѝ.

Когато беше изморена, всичко се смесваше – Камила, Томас, детството, Зала – и я стягаше през гърдите и челото като колан. Усещането беше толкова осезаемо, че тя се задъхваше. Сега отвън се чуваше музика, някой настройваше китара. Изпъна тяло и погледна през прозореца. Поток от хора се вливаше и изливаше от входа на търговски център „Паладиум“. На голяма бяла сцена вдясно течеше подготовка за концерт. Може би отново беше събота, или някакъв празник, все тая. Къде беше Паулина? С игурно на някоя от безкрайните си разходки из града. В опит да се разсее, Лисбет провери пощенската си кутия.

Нямаше съобщения от Републиката на хакерите, както се беше надявала. Въпросите, които зададе по-рано през деня, си стояха без отговор. За сметка на това беше получила няколко криптирани документа от Микаел и въпреки всичко се усмихна леко. Значи най-накрая си прегледал материала си, помисли си Лисбет. Но не, файловете нямаха нищо общо с Кузнецов и лъжите му. Бяха по-скоро... какво, наистина? Безкрайни редове от цифри и букви, XY, 11, 12, 13, 19... Изглежда, беше ДНК секвенция, но на кого и какво? Лисбет прегледа документите, към които беше приложен и доклад от аутопсия. Явно ставаше дума за мъж, който, според радиовъглеродния анализ, беше между петдесет и четири и петдесет и шест годишен. П роизлизаше някъде от южните части на Централна Азия. Имаше ампутирани пръсти на ръцете и краката и беше изнемощял и алкохолизиран. Изглежда, беше умрял от натравяне със зопиклон и декстропропоксифен.

Микаел пишеше:

Ако наистина си почиваш и не вършиш глупости, може би ще можеш да опиташ да разбереш кой е това. Полицията не разполага с име или с каквото и да е. Съвестен съдебен лекар на име Фредрика Нюман смята, че е възможно да е бил убит. Намерен е до едно дърво в „Тантолунден“ на петнайсети август. Пращам ти ДНК анализ – автозомен – и разни други неща – резултати от анализ на въглерод-13, космен анализ, както и снимка на бележка, писана на ръка от мъжа. (Да, това е моят номер.)

М

Как ли пък не, измърмори тя. Смятам да изляза, да открия Паулина и да се напия, или каквото и да е, но не и да обсъждам ДНК анализи с разни патолози.

Но и този път не излезе, защото след малко чу стъпките на Паулина в коридора. Извади две малки бутилки шампанско от минибара и разпери ръце в храбър опит да не изглежда толкова fucked up.

Разбира се, цялата идея беше откачена. Но Микаел се чувстваше самотен и унил, откакто Катрин каза, че трябва да се прибере, за да се погрижи за котката и цветята. Чувството да бъде изместен от някакви цветя беше фантастично. След като ѝ махна за сбогом от пристанището, Микаел се върна у дома и отново се обади на Фредрика Нюман.

Заяви, че има позната, реномиран генетик, която може би ще успее да извлече нещо повече от ДНК анализите. Фредрика, разбира се, поиска да узнае коя е тя и каква е насочеността ѝ. Той отвърна, че е професор в Лондон, изключително целеустремена, и че специализира в човешкия произход. Това беше чиста измислица, разбира се. Но беше вярно, че Лисбет се справя блестящо с ДНК анализи. Беше правила амбициозни опити да разбере защо семейството ѝ е толкова генетически екстремно. Не ставаше дума само за бащата, интелигентния и зъл Зала. Доведеният брат на Лисбет, Роналд Нидерман, беше изключително силен и не изпитваше болка. С амата тя пък имаше невероятна фотографска памет. Редица хора в рода им притежаваха редки качества и въпреки че Микаел нямаше представа какво е открила, знаеше, че за нула време бе успяла да изучи научната методика.

След известни преговори с Фредрика Нюман получи материалите по случая и ги изпрати на Лисбет. В действителност не вярваше особено, че от това ще излезе нещо, може би просто търсеше контакт с нея, пък да става каквото ще.

Загледа се към морето. В ятърът се беше засилил и последните останали на плажа хора си събираха нещата. Микаел потъна в размисли.

Какво се случваше с Катрин? Само за няколко дни се бяха сближили толкова, че бе решил... какво? Че са един за друг? Глупости. Двамата бяха като деня и нощта. Трябваше да я остави и да се обади на Ерика. Да я компенсира за това, че беше отложил статията си, създавайки ѝ грижи около изготвянето на новия брой. Взе телефона си и позвъни – на Катрин. Просто така се получи, и първоначално разговорът продължи така, както беше завършил предишният, сковано и колебливо. После тя каза:

– Извинявай.

– За какво?

– Че си тръгнах.

– Никое цвете не бива да умира заради мен.

Тя се засмя тъжно.

– Какво ще правиш сега? – продължи Микаел.

– Не знам. Ще седя пред празния лист и няма да пиша, може би.

– Не звучи забавно.

– Не.

– Но имаше нужда да останеш сама?

– Да, струва ми се.

– Видях те през прозореца, докато плевеше в градината.

– Така ли?

– Изглеждаше угрижена.

– Може би.

– Станало ли е нещо?

– Не точно.

– Но в известен смисъл?

– Мислех си за просяка.

– Какво за него?

– Че не ти споделих какво ми каза за Форшел.

– Обичайното, нали така беше?

– Може би не.

– Защо изведнъж реши да го споменеш?

– Защото трябваше да си спомня още когато се обади съдебният лекар.

– Добре, и какво каза просякът?

– „Me took Forsell. I left Mamsabiv, ter rible, ter rible.“ Нещо такова.

– Звучи странно.

– Да.

– Ти как го тълкуваш?

– Не знам. Но когато потърсих Мамсабив, Мансабин и всякакви подобни думи, попаднах на Матс Сабин, това беше най-близкият резултат.

– Военният историк?

– Знаеш кой е?

– Едно време бях от хората, изчели всичко за Втората световна война.

– Знаеш ли също, че Сабин е умрял по време на планински преход в Абиску преди четири години? Измръзнал е до едно езеро. Смята се, че е получил мозъчен кръвоизлив и не е могъл да потърси помощ в студа.

– Не знаех – каза Микаел.

– Не че вярвам, че това има нещо общо с Форшел...

– Но... – пробва той.

– Но не можах да не потърся имената им заедно и видях, че Форшел и Сабин са се карали по медиите.

– Относно?

– Русия.

– Какво по-точно?

– След пенсионирането си Матс Сабин променил безкомпромисната си позиция и станал по-отворен към Русия. В няколко статии, включително в „Експресен“, пише, че цяла Швеция страда от русофобия и параноя и че трябва да гледаме на Русия с повече разбиране. Форшел отвърнал, че думите на Сабин са идентични с руската пропаганда, и намекнал, че Сабин е платен лакей, след което се разразила люта кавга. Заговорило се за клевета и съдебни дела и накрая Форшел отстъпил и се извинил.

– Просякът как се вписва в картинката?

– Нямам представа. Само че...

– Какво?

– Каза „I left Mansabin“, или нещо такова, което се връзва, поне на теория, понеже Матс Сабин е умрял сам и изоставен.

– Това е следа – каза Микаел.

– Да, идиотска.

– Не непременно.

Умълчаха се и Микаел се загледа към морето.

– Не можеш ли да хванеш обратния курс, ще разнищим случая и ще се захванем със смисъла на живота и всичко останало.

– Следващия път, Микаел. С ледващия път.

Искаше да я разубеди, да ѝ се примоли да остане. Но се почувства жалък, така че просто ѝ пожела приятна вечер и затвори. След това стана, взе си една бира от хладилника и се зачуди какво да прави. Най-разумно, разбира се, беше да забрави за Катрин и за просяка. И двете не водеха наникъде. Трябваше да се върне към статията си за фабриките за тролове и краха на борсата, или още по-добре, наистина да си почине.

Но си беше упорит, а вероятно и глупав. Не можеше просто да зареже нещо и след като изми чиниите, разтреби кухненския бокс и отново впери поглед в морето, реши да проучи Матс Сабин и се зачете в дълга публикация в „Норлендска Социалдемократен“ по повод смъртта му.

Матс Сабин израснал в Люлео и станал офицер и майор в бреговата артилерия, през осемдесетте бил подводничар, но изучавал и история. По някое време напуснал военните и защитил дисертация в Упсала на тема инвазията на Хитлер в С ъветския съюз. В крайна сметка станал доцент в Университета по отбрана, но също така, както Микаел вече знаеше, беше публикувал научнопопулярни книги за Втората световна война. Дълго време се застъпвал за членство на Швеция в НАТО и бил сигурен, че подводниците в Балтийско море, които е преследвал през осемдесетте, са руски. Въпреки това през последните години от живота му отношението му към Русия било приятелско и той защитавал намесата в Украйна и Крим и възхвалявал Русия като мироопазваща сила в Сирия.

Не ставаше ясно защо е променил позицията си. Самият той беше казал, че „мненията са, за да се променят, когато остареем и помъдреем“. Твърдеше се, че е умел водолаз и бегач по пресечен терен. Станал на шейсет и седем и, наскоро овдовял, тръгнал по класическия маршрут между Абиско и Никалуокта. Пишеше, че бил в „добра форма“, било началото на май и прогнозата за времето била благоприятна. Въпреки това вечерта срещу трети температурата паднала до минус осем градуса. С абин вероятно получил удар, строполил се недалеч от река Абискояка и така и не успял да се добере до някой от заслоните покрай пътеката. На четвърти сутринта група планинари от С ундбюбери го намерили мъртъв. Нямало следи от насилие или други подозрителни обстоятелства.

Микаел все пак опита да разбере къде се е намирал по това време Йоханес Форшел, който също спортуваше за здраве. Интернет обаче не му помогна. Случката беше от май 2016, почти година и половина преди Форшел да стане министър на отбраната, а по онова време местната преса в родния му Йостерсунд не бе следила всяко негово движение. Все пак Микаел установи, че Форшел има известни бизнес интереси в района, така че не беше невъзможно да се е намирал в Абиско.

Разбира се, това бяха чисто и просто спекулации, които не можеше да използва, така че стана и отиде да разгледа рафта с книги в спалнята. Имаше главно криминални романи и ги беше чел всичките. Вместо това звънна на Пернила, дъщеря си, а после и на Ерика, но не можа да се свърже с нито една от двете. С таваше все по-неспокоен и накрая излезе. В ечеря в „Сеглархотелет“ до пристанището, а когато се прибра, имаше чувството, че не му достига въздух.

Паулина спеше. Лисбет се взираше в тавана. Това беше обичайната подредба, освен когато и двете не бяха будни. Нито една от тях не спеше кой знае колко и нито една от тях не се чувстваше особено добре. Тази вечер обаче се утешиха доста успешно с шампанско, бира и няколко оргазма, след което бързо заспаха. С коро след това обаче Лисбет се събуди рязко, а спомените и въпросите от Лундагатан и детството ѝ я пометоха като вледеняващ вятър. Какво им имаше на всички?

Още преди да се развият научните ѝ интереси, Лисбет често казваше, че семейството ѝ е генетично сбъркано, с което имаше предвид просто, че много от роднините ѝ са крайни и зли. Но преди година и нещо реши да стигне до дъното на тази хипотеза и с помощта на редица хакерски атаки се добра до Y хромозомата на Залаченко, която се съхраняваше в съдебногенетичната лаборатория в Линшьопинг.

Дълги нощи Лисбет се учеше как да я анализира и изчете всичко възможно за хаплогрупите. Във всяко поколение се случват малки мутации, а хаплогрупите показват към кой мутационен клон на човечеството принадлежи всеки отделен човек. Никак не я изненада, че групата на баща му е изключително необичайна, което се потвърди и когато се разтърси назад във времето. В рода ѝ високият интелект и психопатията бяха свръхпредставени. Всичко това не я зарадва или успокои, но поне ѝ помогна да овладее ДНК анализите и сега, в два през нощта, докато лежеше в леглото, настръхнала от спомените, и не спираше да се взира в детектора за дим, който мигаше като зловещо червено око на тавана, тя се зачуди дали все пак да не погледне материалите, които Микаел ѝ бе пратил. Така може би поне щеше да се разсее.

Стана внимателно от леглото, седна на бюрото и отвори файловете. Да видим, измърмори тя. Да видим. Какво е това? Предварително изследване на автозомно ДНК с няколко избрани STR маркера – short tandem repeats[20]. Лисбет отвори програмата на Броуд Инститют за разглеждане на .BAM файлове, която можеше да ѝ помогне да анализира маркерите. В началото никак не беше съсредоточена и от време на време спираше и се заглеждаше в сателитните снимки на къщата на Камила. Постепенно обаче нещо в ДНК-то я впечатли. Установи, че мъжът няма предци или роднини в Скандинавия, идваше от някое далечно място. Щом отново изчете протокола от аутопсията и най-вече резултата от анализа на въглерод-13 и описанията на нараняванията и ампутациите, Лисбет бе осенена от изненадваща мисъл и дълго време стоя неподвижно, наведена напред и допряла ръка до старата прострелна рана на рамото си.

Накрая се размърда и направи редица търсения в интернет, мърморейки си тихо. Възможно ли беше? Трудно ѝ бе да го повярва. Приготви се да хакне сървъра на съдебната лекарка, но преди да го е направила, ѝ хрумна необикновената идея да опита с по-традиционни средства. Написа имейл, след което извади последните останали бутилки в минибара – една кока-кола и патронче коняк – и зачака сутринта, като може би дори задряма на стола си.

Горе-долу по времето, когато Паулина отвори очи и в коридора започнаха да се разнасят звуци, Лисбет получи съобщение на телефона си. Пусна сателитното изображение и в първия момент примижа изморено срещу монитора, но изведнъж се разсъни.

Видя как сестра ѝ и трима мъже – един от които беше необичайно висок – излизат от къщата в Рубльовка и се качват в лимузина. Лисбет ги проследи по целия път до международното летище „Домодедово“ на четиридесет километра от Москва.

Глава 11

25 АВГУСТ

Фредрика Нюман се въртеше неспокойно в леглото. Накрая погледна будилника на нощното шкафче, като се надяваше, че е поне пет и половина. Оказа се четири и двайсет и тя изруга на глас. Беше спала не повече от пет часа. Не направи опит да заспи повторно. Познаваше се и знаеше, че няма да се получи, затова стана, отиде в кухнята и сложи кана зелен чай. С утрешните вестници още не бяха пристигнали. Седна на масата с телефона си, слушайки птиците. Липсваше ѝ градът. Липсваше ѝ мъж, или изобщо човек, който да не е тийнейджър. „Днес пак не можах да спя и ме болят главата и гърбът“, би искала да каже на този човек и го каза, само че на себе си, така че се наложи и сама да си отговори: „Бедната Фредрика“.

След снощния поривист вятър езерото беше спокойно, а в далечината се мяркаха двата лебеда, които живееха там. Носеха се по водата, плътно един до друг. Понякога им завиждаше, не защото ѝ се струваше много приятно да си лебед, а защото бяха два. Можеха да имат проблеми със съня заедно и да се оплакват един на друг на пилешки.

Фредрика провери пощата си. Имаше писмо с подател Wasp. В него пишеше следното:

Получих STR маркерите и доклада от аутопсията от Блумквист. Имам идея за произхода на мъжа. Интересен въглерод-13. Но ми трябва цялостна секвенция. Предполагам, че в УГЦ ще стане най-бързо. Помоли ги да побързат. Нямам време.

Ама че отношение, измърмори тя, а нямаше и подпис. Секвенирай си сама, помисли си тя. Не понасяше учените, които се държат, все едно имат синдром на Аспергер. Мъжът ѝ беше такъв, направо безнадежден. Фредрика прочете писмото още веднъж и се поуспокои. Текстът беше груб и осъдителен, но потвърждаваше собствените ѝ размишления. Още преди седмица беше пратила кръвна проба на Упсалския геномен център, УГЦ, като ги помоли именно за пълно секвениране.

Пришпори ги и каза на биоинформатиците да маркират всички необичайни мутации и варианти. Очакваше отговор всеки момент, така че реши да пише на тях вместо на проклетата професорка. Вече беше набрала и самата тя използва подобен тон:

Секвенцията ми трябва сега.

Надяваше се, че ранният час също ще ги впечатли. Още нямаше пет сутринта и дори лебедите навън изглеждаха оклюмали и не чак толкова доволни от факта, че са двойка.

Магазинът за електроника на Курт Видмарк се намираше на Хорнсгатан и още не беше отворил. К риминален инспектор Соня Мудиг обаче видя възрастен, прегърбен господин от другата страна на витрината и все пак почука. Мъжът се дотътри до вратата и се насили да се усмихне.

– Подранила си. Но заповядай – каза той.

Соня се представи и обясни защо е дошла. Мъжът я погледна раздразнено, скова се и започна да се вайка. Беше блед, с леко разкривено лице. Плешивото му теме бе прикрито с остатъка от перчема му, а в чертите около устните му имаше нещо кисело.

– Бизнесът и без това е достатъчно замрял – каза той. – Супермаркетите и онлайн магазините ни превземат.

Соня се усмихна и опита да покаже разбиране. От известно време обикаляше наслуки около площада и разпитваше хората. От едно момче от фризьорския салон в съседство разбра, че просякът, за който ѝ каза Бублански, често седял пред магазина и се взирал в телевизионните екрани вътре.

– Кога го видя за пръв път? – попита тя.

– Домъкна се преди няколко седмици, застана пред един от телевизорите и се зазяпа – каза Курт Видмарк.

– Какво даваха?

– Новините и интервю с Йоханес Форшел. Разпитваха го за борсовия срив и тоталната отбрана[21].

– Защо просякът се е интересувал от това?

– Нямам представа.

– Никаква?

– Не, откъде бих могъл да знам, по дяволите? Грижата ми беше да го разкарам оттук. Не съм се държал недружелюбно, хората имат право да изглеждат както си искат. Но отбелязах, че плаши клиентите ми.

– С какво точно?

– Говореше си сам, миришеше лошо и, изглежда, не беше с всичкия си.

– Чу ли какво казва?

– О, да, попита ме съвсем ясно на английски дали Форшел бил станал известен човек. Изненадах се и отвърнах, да, за бога, та той е министър на отбраната и богаташ.

– Значи е познавал Форшел отпреди да стане известен?

– Не знам. Но си спомням, че каза: „Problem, now he has problem?“. Каза го, все едно искаше да получи положителен отговор.

– А ти какво му каза?

– Че да, абсолютно, има големи проблеми. Правил е шашми с акциите си и е организирал преврати.

– Но това са само безпочвени слухове.

– Чувал съм го от много места.

– Какво стана с просяка? – попита Соня.

– Започна да крещи и да бръщолеви. Тогава го хванах за ръката и опитах да го изкарам навън. Но той беше силен. П осочи лицето си и извика: „Look at me. See what happened to me! And I took him. And I took him.“[22] Или нещо подобно. Изглеждаше отчаян и го оставих да поседи още известно време. След интервюто с Форшел пуснаха материал за шведското образование, пак с оная високопарна вещица.

– Коя високопарна вещица?

Соня Мудиг чувстваше нарастващо раздразнение.

– Онази Линдос. Как само си е вирнала носа. Обаче оня бездомник я зяпна, все едно е видял ангел, и почна да мърмори: „Very, very beautiful woman. Is she critical to Forsell also?“[23] Опитах да му обясня, че едното няма нищо общо с другото, но той май не ме разбра. Не беше на себе си и скоро след това си тръгна.

– Но се е върнал?

– Връщаше се всеки ден по едно и също време, точно преди да затворя. Стоеше пред витрината и гледаше вътре. И разпитваше хората за журналисти, с които можел да говори. Накрая толкова се ядосах, че се обадих в полицията, но не ми обърнаха внимание, разбира се.

– Значи не си научил името му или нещо друго за него?

– Каза, че се казва Сардар.

– Сардар?

– „Me Sardar“, така каза една вечер, когато опитвах да го изгоня.

– И това е нещо – отвърна Соня Мудиг, благодари и излезе.

Докато седеше в метрото на път към „Фридхемсплан“ и полицейския участък, тя потърси „Сардар“ в интернет. Това беше стара персийска дума за принцове и аристократи, или изобщо предводители на някаква група или племе. Думата се използваше в Близкия изток и Централна и Югоизточна Азия. Срещаха се още изписванията Сирдар, С ардаар и Сердар. Принц, помисли си Соня Мудиг. Принц в просешки дрехи. Това би било впечатляващо. Но животът никога не беше като в приказките.

Мина време, докато потеглят, и то не само защото от Лисбет Саландер нямаше и следа. Иван Галинов, старият агент на ГРУ, имаше друга работа, а Камила на всяка цена искаше той да е с тях. Галинов беше на шейсет и три, образован и с богат опит в разузнаването и инфилтрацията.

Беше полиглот. Говореше свободно единайсет езика, можеше да променя диалекта и изказа си и да се представя за великобританец, французин или германец, а освен това безспорно беше красив, въпреки птицеподобните си черти. Беше висок и строен, със сива коса и бели бакенбарди, винаги учтив и галантен. Въпреки това плашеше хората, а за живота му се разправяха истории, които се бяха превърнали в част от образа му, почти като продължение на тялото.

Една от тях беше за окото, което бе изгубил в Чеченската война. Беше го заменил с емайлирано, най-доброто на пазара. Според историята, вдъхновена от стара шега за един началник на отдел „ Депозити“ в банка, никой не можел да различи кое от очите му е истинското и кое изкуственото, докато един от подчинените му не достигнал до прозрението, че „онова око, в което има малко човечност, е емайленото“.

Друга история разказваше за крематориума на минус втори етаж в щаба на ГРУ в Ходинка. Галинов завел там свой колега, който продавал поверителни материали на британците, и го кремирал жив. Твърдеше се, че докато подлагал враговете си на мъчения, движенията му ставали по-бавни и той спирал да мига. Повечето разкази вероятно бяха измислици, митологизирани преувеличения, и макар че самата Камила също се възползваше от силата на легендите, за да постига целите си, не те бяха причината да го потърси.

Галинов беше близък с баща ѝ и също като нея го обичаше и му се възхищаваше. И също като нея се чувстваше предаден. Горчивият им опит ги беше сплотил. В Галинов тя откриваше разбиране и бащинска загриженост, а не суровост, и винаги можеше да различи истинското му око. Галинов я беше научил да се изправя и да продължава напред. Н еотдавна, когато разбра какъв удар е било за него, когато Залаченко отишъл в Швеция, тя го попита:

– Как го преживя?

– По същия начин като теб, Кира.

– А аз как го направих?

– Като заприлича на него.

Нямаше да забрави тези думи. Те едновременно я изплашиха и ѝ дадоха сила. Често, когато миналото я преследваше, искаше Галинов да е до нея. В негово присъствие можеше да си позволи да бъде малка. Той беше единственият, който я бе виждал да плаче в днешно време.

Сега, в частния ѝ джет на път към летище „Арланда“ в Стокхолм, тя му се усмихна и каза:

– Благодаря, че дойде.

– Ще я заловим, миличка. Ще я пипнем – отвърна той и я погали нежно по бузата.

Лисбет явно си беше легнала, след като видя Камила и антуражът ѝ да отиват към летището, защото сега се събуди в леглото и видя бележка на нощното шкафче, която съобщаваше, че Паулина е отишла да закуси. Беше единайсет и десет. Столовата беше затворена и Лисбет остана в стаята. Изруга, когато си спомни, че минибарът е празен. Пи вода от чешмата и изяде остатъците чипс, изпопадали около компютъра. После си пусна душ, сложи си дънки и черна тениска, седна пред клавиатурата и провери пощата си. Беше получила два файла с размер над десет гигабайта, както и съобщение от съдебния лекар Фредрика Нюман.

Хей, не съм идиот. Вече бях помолила за цялостна секвенция. Получих я тази сутрин. Не знам колко са се постарали биоинформатиците, но са маркирали някои странности. Имам си мои специалисти, разбира се, но предполагам, че няма да навреди и ти да я погледнеш. Пращам ти обработен файл с бележки, както и FastQ файл със сурови данни, в случай че предпочиташ да работиш направо с него. Ще се радвам на бърз отговор.

Ф

Лисбет не регистрира нищо от гнева и раздразнението между редовете, а и не беше особено съсредоточена. В същия момент забеляза, че Камила е кацнала на „Арланда“ и вече се движи по Е4, към центъра на Стокхолм. Сви юмруци и се замисли дали самата тя не трябваше моментално да се отправи натам. Но вместо това остана зад бюрото и отвори файловете, изпратени от Фредрика Нюман. С траниците пробягаха пред очите ѝ като микрофилм. Дали все пак да не теглеше една на ДНК анализа? От друга страна, нищо не пречеше да го прегледа, докато изготвяше план за действие, така че се залови за работа. Имаше дарба в това отношение, винаги го бе знаела.

Можеше бързо да подрежда в съзнанието си наглед разбъркана информация, затова предпочиташе, както Нюман бе предусетила, да работи директно със суровите данни, вместо да се ръководи от чуждо мнение и записки. Използва програмата „Сам Тулс“, за да преобразува файла в така наречен .BAM документ с цялата наследствена информация, а тя не беше малко.

В известен смисъл геномът беше като криптиран текст, предаден с четири букви: A, C, G, T, нуклеотидните бази аденин, цитозин, гуанин и тимин. На пръв поглед представляваше непонятна каша, но криеше цял един живот. Като начало Лисбет потърси отклонения, каквито и да е, прибягвайки до индексни търсения и теория на графите. После отвори АйДжиВи, програмата за разглеждане на .BAM файлове, и сравни избрани и случайни откъси с ДНК секвенциите на други хора, които намери в 1000 G enomes Project, където имаше генетична информация от цял свят. Така откри аномалия в единичния нуклеотиден полиморфизъм rs4954 на гена EPAS1, който контролира производството на хемоглобин в тялото.

Имаше очевидно разминаване и тя веднага се разтърси в базата данни PubMed. Не след дълго изруга и тръсна глава. Възможно ли беше наистина? Подозираше нещо такова, но не вярваше, че толкова бързо ще го види черно на бяло. Потъна в абсолютна концентрация и забрави дори за сестра си в Стокхолм, нито пък обърна внимание, когато Паулина се върна, поздрави я и влезе в банята.

Беше погълната от специфичния вариант на гена EPAS1. Не просто беше изключително необичаен, ами имаше впечатляващо минало, което можеше да се проследи чак до Денисовия човек, биологичен вид от рода Homo, изчезнал преди четиресет хиляди години.

Денисовият човек дълго време бе останал непознат на науката. Описан бе едва след като през 2008 година руски археолози открили зъб и част от кост на жена в Денисовата пещера в Алтайския край в Сибир. О казало се, че в хода на историята Денисовият човек се е чифтосвал с представители на вида Homo sapiens в Южна Азия, чрез което е предал част от гените си и на днешните хора, в това число и варианта на EPAS1, който Лисбет разглеждаше в момента.

Той помагаше на организма да усвоява дори малки количества кислород, като разрежда кръвта и я кара да циркулира по-бързо, което намалява риска от съсирване и отоци. Този вариант на гена е изключително полезен за хората, които живеят и работят на висока надморска височина, където съдържанието на кислород е по-ниско. Това се връзваше с първоначалното предположение на Лисбет, което се основаваше на нараняванията и ампутациите на просяка, както и на анализа на въглерод-13.

Но въпреки ясните индикации не можеше да бъде сигурна. Вариантът на гена беше необичаен, но все пак се срещаше в различни части на света, така че тя провери Y хромозомата и митохондриалната ДНК на мъжа и видя, че той принадлежи към хаплогрупа C4a3b1. Направи справка и всяко съмнение изчезна.

Тази хаплогрупа се срещаше само сред хората, които живееха високо по хималайските склонове в Непал и Тибет и често работеха като носачи или гидове.

Мъжът беше шерп.

ЧАСТ 2

ПЛАНИНСКИЯТ НАРОД

Глава 12

Шерпа е етническа група в непалските Хималаи.

Много шерпи работят като гидове или носачи по време на високопланински експедиции.

Повечето от тях изповядват нингма, стара школа в будизма, и вярват, че в планините живеят богове и духове. Боговете трябва да се уважават и почитат съгласно религиозни ритуали.

Лхава е шаман, за когото се смята, че може да помогне на болен или пострадал шерп.

25 АВГУСТ

Навън духаше вятър, а Микаел седеше пред компютъра във вилата си в Сандхамн и сърфираше безцелно, но търсенията му все го отвеждаха към Форшел. Лятно време се случваше да го засече в хранителния магазин или на пристанището, но освен това веднъж го беше интервюирал. Това се случи точно когато Форшел стана министър на отбраната през октомври 2017 година. С помняше си как чакаше в голяма стая с карти по стените, а Йоханес Форшел подаде глава иззад вратата подобно на щастливо момче, което току-що е пристигнало на празненство.

– Микаел – каза той. – Божичко, колко се радвам.

Не беше обичайно политиците да го поздравяват по такъв начин и може би трябваше да приеме това за опит за подмазване. Форшел обаче излъчваше искрен ентусиазъм. Микаел си спомни колко стимулиращо му бе подействал разговорът. Форшел имаше бърза мисъл, беше ерудиран и отговаряше подробно, сякаш въпросите наистина го интересуваха, а не се беше отдал на партийна политика. Въпреки това Микаел си спомняше най-ясно виенските кифли. Пред тях имаше поднос, отрупан с виенски кифли, а Форшел не изглеждаше като човек, който яде сладко с кафето.

Беше висок и трениран, перфектен екземпляр от физическа гледна точка, който би могъл да работи и като модел. Всяка сутрин бягаше пет километра и правеше двеста лицеви опори, по негови думи, и като цяло не показваше каквито и да е признаци на мързел. Може би виенските кифли бяха опит да покаже малко човешка слабост, да изглежда по-обикновено, както когато каза в интервю за „Афтонбладет“, че винаги е обичал Мелодифестивален[24], но след това не можа да отговори на нито един въпрос във връзка със състезанието.

Оказа се, че с Микаел са на една възраст, макар че Форшел изглеждаше по-млад и сигурно лекарите го хвалеха доста повече по време на контролни прегледи. Пращеше от енергия и оптимизъм. „В момента светът изглежда доста мрачен, но прогресира и войните намаляват, не го забравяй“, каза той на Микаел и му даде една книга на Стивън Пинкър, която още лежеше някъде непрочетена.

Йоханес Форшел беше роден в Йостерсунд. Семейството му държеше къща за гости и малко ваканционно селище в Оре. Още от малък Йоханес блестял в училище и показвал обещаващи заложби в ски бягането. Учил в ски гимназията в Солефтео, а след военната комисия бил приет във военното училище за устни преводи. Там научил руски и станал офицер от разузнаването. По разбираеми причини, за годините му, прекарани в Муст, военната разузнавателна служба, не се знаеше много. Възможно беше да е работил по проучването на дейността на ГРУ в Швеция. За това се намекваше в изтекла информация, публикувана в „Гардиън“ през есента на 2008 година, когато Форшел бе изгонен от Русия, където работеше в шведското посолство.

През февруари следващата година починал баща му. Форшел се уволнил, поел семейната фирма и за нула време развил бизнеса. П остроил хотели в Оре, Селен, Вемдален и Йервсьо, и дори в Йейлу и Лилехамер в Норвегия. През 2015 година продал компанията за двеста милиона крони на немски туристически концерн, но си оставил някои дребни ангажименти в Оре и Абиску.

Същата година станал член на социалдемократите и без да има реален политически опит, бил избран за общински съветник в Йостерсунд. Бързо добил популярност заради дееспособността си и безусловната си любов към местния футболен отбор. После изведнъж стана министър на отбраната, което дълго време се считаше за успешен пиар ход от страна на правителството.

Форшел беше представен като герой и авантюрист най-вече заради двете големи постижения извън кариерата му, преплуването на Ламанша през лятото на 2002 година и покоряването на Еверест шест години по-късно през май 2008 година. Много скоро обаче настроенията се обърнаха, най-вероятно поради категоричното му изказване, че Русия тайно е подкрепила ксенофобската партия Шведски демократи на изборите.

Нападките срещу него зачестиха, но най-лошото тепърва предстоеше. След срива на борсата за Форшел започнаха да се бълват фалшиви новини. Не беше трудно човек да изпита съчувствие към норвежката му съпруга Ребека, която в интервю за „ Дагенс Нюхетер“ наричаше лъжите безсрамни и разказваше, че са били принудени да наемат охрана дори за децата си. Атмосферата беше нажежена и тонът постоянно се изостряше.

На най-скорошните снимки Форшел вече изобщо не приличаше на човек с неизчерпаема енергия. Изглеждаше изморен и отслабнал, а в петък бе съобщено, че си е взел една седмица отпуск. Заговори се дори за срив. Микаел нямаше как да не му влезе в положението, макар че подобно отношение беше идиотско от негова страна, ако смяташе да разследва евентуалната връзка между Форшел, просяка и военния историк Матс Сабин.

Разумно беше да се предположи, че Форшел не може да е просто красив и умен. Сред клеветите по негов адрес имаше твърдения, че по време на преплуването на Ламанша се е качвал на придружаващата го гребна лодка и, разбира се, че така и не е изкачил Еверест, както твърдеше. Микаел не откри нищо, което да подкрепя тези твърдения, макар че събитията по време на експедицията в Хималаите бяха по-заплетени от древногръцка трагедия и нищо не можеше да бъде установено със сигурност, въпреки всички писания по темата.

Самият Форшел обаче не се споменаваше в тази връзка, тъй като се бе намирал далеч от епицентъра на разигралата се драма, при която поразителната и заможна американка Клара Енгелман беше загинала заедно с водача си Виктор Гранкин на осем хиляди и триста метра надморска височина. Ето защо Микаел не се задълба в това, а насочи усилията си към проучване на кариерата на Форшел като офицер.

По принцип самият факт, че е бил разузнавателен агент, би трябвало да е засекретен, но информацията бе излязла наяве във връзка с изгонването му от Русия. Покрай вилнеещата омраза се бяха появили абсурдни слухове, но Ларш Гранат, главнокомандващият шведските въоръжени сили, продължаваше да описва действията на Форшел в Москва като „достойни“.

Като цяло нямаше кой знае колко реални сведения и накрая Микаел се отказа. Установи единствено, че Йоханес и Ребека имат двама синове, С амюел и Йонатан, на единайсет и девет години. Семейството живееше в С токсунд, близо до Стокхолм, но притежаваше и къща недалеч от неговата, на югоизточния бряг на остров Сандьон. Дали бе възможно в момента да са там?

Форшел беше дал на Микаел личния си номер. „Обади ми се, ако имаш въпроси“, каза му той с неподражаемия си маниер. Микаел обаче не виждаше причина да го безпокои. Напротив, трябваше да зареже всичко и да дремне. Беше безкрайно изтощен. Обаче съвсем не възнамеряваше да си почива. Позвъни на комисар Бублански, обсъди отново Лисбет с него и му каза какво може би бе казал просякът за Матс Сабин, но за всеки случай добави: „Сигурно не е нищо“.

Паулина Мюлер излезе от банята на хотела, загърната с бял халат. В идя, че Лисбет все още седи вглъбена в компютъра си, и я докосна внимателно по рамото. Лисбет вече не се взираше в голямата къща в покрайнините на Москва, както правеше обикновено. Сега четеше статия с непосилно за Паулина темпо. Никога не беше срещала човек, който да чете толкова бързо.

Изреченията хвърчаха по екрана, но Паулина все пак долови някои думи... Denisovan genome and that of certain South Asian... и се заинтригува. В „Гео“ беше писала статия за произхода на homo sapiens и връзката им с неандерталците и Денисовия човек, затова каза:

– Писала съм за това.

Лисбет не отговори, което влуди Паулина. Лисбет ѝ предлагаше всичко и я закриляше, но въпреки това Паулина често се чувстваше сама и отхвърлена. Не можеше да понесе мълчанието ѝ и безкрайните часове пред компютъра. Дните я побъркваха, а нощите и без това бяха тежки. Всичко, което ѝ бе причинил Томас, отекваше в мислите ѝ, а тя мечтаеше за отмъщение и справедливост и в такива мигове имаше нужда от Лисбет.

Тя обаче живееше в свой собствен ад. П онякога тялото ѝ беше толкова напрегнато, че Паулина дори не смееше да се притисне до нея. А и как изобщо беше възможно някой да спи толкова малко? Винаги когато Паулина се събудеше, Лисбет лежеше до нея с отворени очи, ослушвайки се за звуци в коридора, или седеше на бюрото и гледаше образи от охранителни камери и сателити. Усещаше, че няма да издържи още дълго Лисбет да я държи настрана, не и щом живееха заедно. Искаше ѝ се просто да изкрещи: Кой те преследва? С какво си се захванала?

Реши да пробва отново и попита:

– Какво правиш?

Отново не получи отговор, но Лисбет все пак се обърна и я погледна, сякаш ѝ подаваше ръка. В очите ѝ имаше нов, по-мек блясък.

– Какво правиш? – повтори тя.

– Опитвам се да установя самоличността на един мъж – отговори Лисбет.

– Мъж?

– Шерп, на петдесет и нещо, мъртъв, вероятно от долината Кумбу в С евероизточен Непал. Възможно е и да е от С иким или Дарджилинг в Индия, но почти всичко сочи към Непал и района около Н амче Базар. Произлиза от И зточен Тибет. Изглежда, като дете е приемал изключително малко мазнини.

От устата на Лисбет това си беше като цяла лекция. Паулина грейна и седна до нея.

– Нещо друго? – попита тя.

– Имам ДНК-то му и доклада от аутопсията. С оглед на нараняванията му съм почти сигурна, че е бил високопланински водач или носач. И мисля, че се е справял много добре.

– Защо?

– Има необичайно много мускулни влакна тип едно, така че е можел да носи тежки товари, без да изразходва кой знае колко енергия. Но го казах най-вече заради специфичния вариант на гена, който регулира количеството хемоглобин в кръвта. Помагал му е да издържа в среда с ниско съдържание на кислород. Предполагам, че е преживял нещо ужасяващо. Имал е тежки измръзвания и повечето от пръстите на ръцете и краката му са били ампутирани.

– Разполагаш ли с Y хромозомата му?

– Имам целия му геном.

– Тогава защо не провериш в „Уай-фул“?

Както Паулина бе написала само преди година, „Уай-фул“ беше руска компания, основана от група математици, биолози и програмисти, които събираха Y хромозоми от хора по цял свят – такива, които бяха участвали в академични проучвания или които даваха проби, за да разберат повече за произхода си.

– Мислех си за „Фемили трий“ и „ Ансестри“. „Уай-фул“, казваш?

– Според мен са най-добрите. Основателите са хора като теб, банда безгранични нърдове.

– Окей – каза Лисбет. – Но няма да е лесно.

– Защо?

– Подозирам, че мъжът принадлежи към група, която не се подлага на ДНК анализи особено често.

– Възможно е в някои научни доклади да има проби от негови роднини. Знам, че са правени редица проучвания, за да се установи защо шерпите се катерят толкова добре на големи височини – каза Паулина, горда, че е взела участие.

– Така е – каза Лисбет малко разсеяно.

– А и броят им е доста малък, нали?

– По света има само около двайсет хиляди шерпи.

– Нима? – каза тя, като се надяваше, че може би дори ще направят опит заедно.

Вместо това обаче Лисбет отвори някакъв друг линк. Карта на Стокхолм, както изглеждаше.

– Защо това е толкова важно за теб?

– Не е.

Очите на Лисбет отново потъмняха, а Паулина се изправи раздразнено, облече се и отново излезе, отправяйки се към Пражката крепост

Глава 13

25 АВГУСТ

Ребека Форшел, която по онова време се казваше Льов, се беше влюбила в силата и доброто настроение на Йоханес. Ребека беше лекар в Хималайската експедиция на Виктор Гранкин. Дълго време бе гледала скептично на начинанието и не си затваряше очите за критиките, отправени към тях. В онези години активно се обсъждаше комерсиализацията на Еверест.

Говореше се как клиенти си купуват място на върха, както други си взимат порше. Считаше се, че това не просто опорочава самата идея на планинското катерене, ами че повишава рисковете по време на експедициите. Ребека се тревожеше, че много от хората в тяхната група са твърде неопитни, начело с Йоханес, който никога преди не се беше качвал на повече от пет хиляди метра височина.

Когато обаче стигнаха до базовия лагер и повечето от тях бяха сполетени от кашлица, главоболие и съмнения в успеха на експедицията, Йоханес бе човекът, за когото Ребека се притесняваше най-малко. Той хукна по морените и успя да се сприятели с всички, дори с местното население, може би защото не се отнасяше по-специално с тях, шегуваше се и им разправяше историите си. Беше себе си и хората намираха поведението му за неподправено. Ребека не знаеше дали това е точно така. В ъзприемаше го по-скоро като интелектуалец, който напълно съзнателно е решил да гледа на света от добрата му страна. Но това го правеше още по-привлекателен и често ѝ се искаше да избяга с него и да прегърне света.

Но Йоханес изпадна в тежка криза след смъртта на Клара и Виктор. По някаква причина трагедията му се отрази по-тежко, отколкото на останалите. Мрачното му настроение се задържа дълго, преди радостта и енергията да се завърнат. Когато това стана, той я заведе в Париж и Барселона, а през април следващата година – само няколко месеца след смъртта на баща му – се ожениха в Йостерсунд. Тя напусна дома си в Берген, без да гледа назад.

Харесваше Йостерсунд и Оре и карането на ски и обичаше Йоханес. Никак не я учуди, че компанията му се разрастваше и привличаше хора, нито че той забогатя и стана министър. Йоханес беше феномен. Сякаш постоянно беше в движение, но въпреки това успяваше да планира пътя си. Понякога Ребека му се ядосваше, може би точно поради това. Той не се спираше. Смяташе, че всеки проблем може да се реши, като човек запретне ръкави и положи повече усилия, и често пришпорваше момчетата твърде много. „Можете и по-добре“, повтаряше им непрестанно.

Макар че винаги я поощряваше, рядко намираше време да изслуша тревогите ѝ. Обикновено просто я целуваше и казваше „ще се справиш, Бека, ще се справиш“. Нагърбваше се с все повече работа, особено откакто стана министър, разбира се, и често будуваше до малките часове и въпреки това на следващия ден скачаше рано на крака, пробягваше петте си километра и правеше упражненията си със собствено тегло, или Navy Seals, както ги наричаше. Поддържаше свръхчовешко темпо, но Ребека мислеше, че така му харесва и изглежда, дори не се интересуваше, че общественото мнение се беше променило и колкото го уважаваха преди, толкова го мразеха сега.

Тя го преживяваше доста по-тежко. Компулсивно търсеше името му в гугъл сутрин и вечер и се зачиташе в най-ужасните теми и обвинения, а понякога, в най-мрачните мигове, си мислеше, че всичко е по нейна вина, заради еврейските ѝ корени. Дори Йоханес, който изглеждаше като чист ариец, беше жертва на антисемитски кампании, но въпреки това се отърсваше от всичко и запазваше оптимизъм:

– Това ни прави по-силни, Бека. Скоро всичко ще се обърне.

Но накрая, изглежда, лъжите бяха започнали да му се отразяват. Не че и за секунда се бе оплакал, но обичайният му ентусиазъм като че беше на автопилот, а в петък си взе една седмица отпуск, без да даде никакви обяснения, което вероятно беше предизвикало най-различни тревоги в щаба му. Ето защо сега се намираха на С андьон, в голямата къща до морето. Момчетата бяха при баба си, но бодигардовете бяха тук.

Вечните бодигардове, с които все тя разговаряше. Йоханес се беше скрил в кабинета си на горния етаж. Вчера го чу да крещи по телефона, а тази сутрин дори не беше тренирал – закуси мълчаливо, след което отново изчезна нагоре по стълбите.

Нещо определено не беше наред, усещаше го. Навън духаше вятър. Ребека стоеше в кухнята и приготвяше салата от цвекло с фета и кедрови ядки. С коро щеше да стане време за обяд, но тя нямаше желание да се качи само за да му го каже.

Въпреки това отиде до кабинета му и влезе направо, макар да знаеше, че трябва да почука. Йоханес прибра нервно няколко листа и ако не беше реагирал така, тя изобщо нямаше да им обърне внимание, но вместо това се загледа и успя да види, че това е медицински картон от психиатрията, което ѝ се стори странно. Но може би просто правеха проверка на някой служител, така че тя опита да се усмихне, както обикновено.

– Какво има? – попита той.

– Обядът е готов.

– Не съм гладен.

Та ти винаги си гладен, искаше ѝ се да извика.

– Какво е станало? – пробва Ребека.

– Нищо.

– Стига, виждам, че има нещо.

Гневът напираше отвътре.

– Казах ти, нищо не е станало.

– Да не си болен? – попита тя.

– Какво искаш да кажеш?

– Виждам, че четеш медицински картони, нормално е да се чудя – изръмжа тя.

Това беше грешка, веднага го разбра. Йоханес я погледна с изтормозен поглед, който я изплаши до смърт. Тя смотолеви едно „извинявай“ и излезе. Краката едва я държаха.

Какво е станало? – мислеше си Ребека.

Доскоро бяхме толкова щастливи.

Лисбет знаеше, че Камила се намира в апартамент на „Страндвеген“ в Стокхолм. Знаеше също, че хакерът ѝ Юрий Богданов и старият гангстер и агент на ГРУ Иван Галинов са с нея. Разбираше, че трябва да действа, но не беше сигурна какво точно трябва да предприеме и макар да беше решила повече да не се занимава с това, продължи да проучва шерпа на Микаел. Може би това беше вид бягство, не знаеше. С помощта на програмата АйДжиВи набеляза шейсет и седем маркера в отличаващия се ДНК сегмент, прегледа ги един по един и накрая откри хаплогрупа, която се предаваше по бащина линия.

Казваше се DM174 и също беше изключително необичайна, което можеше да бъде както добре, така и зле, според зависи. Въведе групата в търсачката на „Уай-фул“ – московската компания за секвениране на ДНК, за която ѝ каза Паулина – и зачака. Търсенето отнемаше време и тя изнегодува на глас:

– Що за скапан сайт?

Не вярваше, че ще открие нещо, а и дори не разбираше с какво всъщност се е захванала. Трябваше да зареже всичко и да се съсредоточи върху Камила. Но ето че търсенето приключи, и тя подсвирна. Имаше 212 резултата, разпределени в 156 фамилии. Това бе по-добре, отколкото си беше представяла. Лисбет затвори очи и си удари два шамара, след което прегледа всичко и продължи да търси други необичайни варианти в сегмента. Имаше едно име, което всеки път се появяваше в резултатите. С труваше ѝ се, че е грешка, но съвпадението беше налице. Робърт Карсън от Денвър, Колорадо. В ярно, имаше леко азиатски черти, но като цяло си беше пълнокръвен американец. Беше маратонец и слаломист, геолог в градския университет, на четиресет и две, баща на три деца, политически активен демократ и отявлен противник на лобистката организация НРА[25], откакто най-големият му син присъствал на стрелба в училище в Сиатъл.

В свободното си време Робърт Карсън се занимаваше с генеалогия и преди две години си беше направил обширен анализ на Y хромозомата, при което се беше оказало, че в неговия EPAS1 има същата мутация като в този на просяка

„Имам суперген“, пишеше той в сайта rootsweb.ancestry.com, прикачвайки своя снимка, на която стоеше развълнуван до малка река в С калистите планини, облечен с гащеризон и шапка на хокейния отбор „Колорадо Аваланч“, и показваше бицепса си.

Разказваше, че дядо му, Дауа Дордже, живял в Южен Тибет, недалеч от Еверест, но избягал от страната през 1951 година по време на китайската окупация и заживял при роднини в долината Кумбу, близо до будисткия манастир „Тянгбоче“ в Непал. В интернет имаше снимка на дядото със сър Едмънд Хилари по време на откриването на болница в село Кунде. Дядото имаше шест деца, сред които Лобсанг Дордже, „луда глава, хубавец и, ако щете вярвайте, страшен фен на Ролинг Стоунс“, както го описваше Робърт.

Продължаваше така:

Никога не съм го срещал, но майка ми ми е разказвала, че той бил най-силният катерач в експедицията и определено най-красивият и харизматичният. (От друга страна, мама беше доста пристрастна по този въпрос, а това важи и за мен.)

Лобсанд Дордже беше участвал в английска експедиция, която трябвало да изкачи западния гребен на Еверест през септември 1976 година. Но в групата имало и една американка, Кристин Карсън. Тя била орнитолог и по време на окупацията изучавала птичия живот – „разнообразието от врабчоподобни“ – по хималайските склонове. Тогава Кристин Карсън била на четиресет, неомъжена и бездетна, професор в Мичиганския университет. В базовия лагер почувствала тежко гадене и главоболие и решила да се върне в Намче Базар и да потърси лекарска помощ. На девети септември разбрала, че шестима от членовете на експедицията, включително Лобсанг Дордже, загинали недалеч от върха.

Прибрала се у дома, бременна от Лобсанг. Историята очевидно беше чувствителна, тъй като Лобсанг бил двайсет и една години по-млад, само на деветнайсет, и сгоден за момиче от долината Кумбу. Но К ристин задържала детето и родила Робърт през април 1977 година в Ан Арбър, Мичиган. Макар че нищо не можеше да се твърди със сигурност – при генетичната селекция винаги имаше известна доза случайност, – Робърт и просякът вероятно бяха трети или четвърти братовчеди. Би трябвало да имат общ прародител от деветнайсети век. Връзката не беше чак толкова близка, но Лисбет предполагаше, че Микаел ще може да запълни празнините, още повече, че Робърт Карсън се интересуваше от въпроса и като цяло изглеждаше приказлив и деен. Лисбет откри снимки от миналата година, когато се беше срещнал с рода на баща си в долината Кумбу.

Написа на Микаел следното:

Твоят човек е шерп. Вероятно е бил носач или водач във високопланински експедиции в Непал, предполагаемо до Лхотце, Еверест или Кангчендзьонга. Има роднина в Денвър. Прикачвам информацията. Няма ли да погледнеш статията си за фабриките за тролове?

Задраска последното изречение. Негова беше отговорността как си върши проклетата работа. Изпрати съобщението и излезе да търси Паулина.

Ян Бублански се разхождаше по „Нор Меларстранд“ със Соня Мудиг. Едно от нововъведенията му беше да свиква срещи на крак. „Така мислим по-добре“, обясни той, но вероятно се беше загрижил най-вече за наднорменото си тегло и искаше да влезе във форма.

Напоследък се задъхваше от едното нищо и не му беше лесно да върви в такт със Соня. Говориха за какво ли не и ето че стигнаха и до случая, за който бе звънял Микаел. Соня разказа за посещението си в магазина за техника на Хорнсгатан, а Бублански въздъхна. Защо всички бяха толкова обсебени от Форшел? Като че ли вярваха, че той стои зад всички злини на света. Бублански се надяваше, че това няма нищо общо с еврейската му съпруга.

– Разбирам – каза той.

– Да, звучи доста причудливо.

– И не ти хрумват други мотиви?

– Завист може би.

– Кой би могъл да завижда на онзи беден човек?

– Дори на дъното има завист.

– Имаш право.

– Разговарях с една жена от Румъния, казва се Мирела – продължи Соня. – Тя ми каза, че мъжът събирал повече пари от всички останали просяци в квартала. В него имало нещо извисено, което карало хората да развържат кесията, а това предизвиквало доста неприязън сред дългогодишните просяци в района.

– Не ми звучи като нещо, заради което да те убият.

– Може би не. Но е носел относително големи суми в себе си. Бил редовен клиент на сергията за хотдог долу на Бюсисториет, „Макдоналдс“ на Хорнсгатан и, разбира се, „Сюстембулагет“ на Русенлундсгатан, откъдето си купувал водка и бира. Освен това...

– Да?

– Явно на няколко пъти на разсъмване е бил забелязан на Волмар Юкскулсгатан, където е купувал алкохол на черно.

– Така значи?

Бублански потъна в размисли.

– Досещам се какво си мислиш – каза Соня. – Трябва да говорим с хората, които продават контрабанда.

– Да, трябва – каза той и си пое дълбоко дъх, за да може да преодолее нанагорнището към Хантверкаргатан.

Отново се замисли за Форшел и съпругата му, Ребека. Беше я срещнал на синагогата и остана пленен. Тя беше висока, сигурно над метър осемдесет и пет, имаше фини крайници, леки, елегантни стъпки и тъмни, големи очи, които излъчваха топлина и сила.

За миг му се стори, че разбира омразата към двойката. Нормално беше мнозина да ги е яд на личности, които излъчваха такава неизчерпаема енергия. Хора като тях караха другите да се чувстват жалки и немощни.

Глава 14

25 АВГУСТ

Микаел прочете съобщението на Лисбет и измърмори едно „да ме вземат дяволите“. Беше пет следобед и той стана неспокойно от бюрото си и се загледа в морето. Навън духаше още по-силно, а една платноходка лавираше в бурята. Шерп, помисли си той. Шерп. Това трябваше да означава нещо, нали?

Не че непременно имаше нещо общо с министъра на отбраната. И все пак... нямаше как да пренебрегне факта, че Йоханес Форшел беше изкачил Еверест през май 2008 година. Ето защо Микаел реши въпреки всичко да разбере какво точно се е случило по склоновете на планината. Никак не липсваха материали за драмата, което – както вече беше установил – се дължеше на Клара Енгелман. Тя беше известна и представляваше идеален обект за клюки – красива, с изрусена коса, оперирани устни и гърди, и омъжена за широко обсъждания индустриалец Стан Енгелман, който притежаваше хотели и други имоти в Ню Йорк, Москва и Санкт Петербург. С амата Клара не идваше от висшите кръгове на обществото, а бе бивш модел от Унгария. На младини, по време на пътуване до САЩ, беше спечелила състезание „Мис Бикини“ в Лас Вегас. Така се беше запознала със Стан, който бил част от журито – пикантна подробност, която таблоидите обичаха да изтъкват.

През 2008 година обаче Клара е била на трийсет и шест, майка на тогава дванайсетгодишната Джулиет. Беше завършила връзки с обществеността в колеж „Сейнт Джоузеф“ в Ню Йорк и, изглежда, е искала да докаже, че може да постигне нещо и сама. Десетилетие по-късно беше малко трудно да се проумее възмущението, с което я бяха посрещнали в базовия лагер. Вярно, блогът ѝ, публикуван във „Воуг“, съдържаше редица нелепо стилизирани снимки, на които позираше с модни дрехи. Но от днешна гледна точка ясно си личаха сексизмът и снизхождението, с които се бяха отнесли към нея. Репортерите я бяха изкарали по-голяма кифла, отколкото беше всъщност. Представяха я като антитеза на планината и местното население. Тя беше богаташката вулгарност на Западния свят, противопоставена на хималайската чистота.

Клара Енгелман беше част от същата експедиция като Йоханес Форшел и приятеля му Сванте Линдберг, който понастоящем беше главен секретар в министерството. Тримата бяха платили седемдесет и пет хиляди долара, за да бъдат ескортирани до върха, което сигурно също допринасяше за гневните реакции. Говореше се, че в онези години Еверест се превърнал в обиталище на богаташи, които искат да подсилят егото си. Експедицията беше организирана и предвождана от руснака Виктор Гранкин и се състоеше от трима водачи, ръководител на базовия лагер, готвач, четиринайсет шерпи и десетима клиенти. Нужни бяха много хора, за да ги качат догоре.

Възможно ли беше просякът да е бил един от тях? Мисълта веднага бе хрумнала на Микаел и още преди да се е задълбал в самата драма, потърси имената на всеки един от шерпите. Можеше ли някой от тях да се е озовал в Швеция или да е имал по-специални отношения с Форшел? Трудно беше да се установи, а и за мнозина от шерпите нямаше никаква информация. Най-близката връзка, която откри, беше с младия шерп Джангбу Чири. Двамата с Форшел се бяха срещнали отново в Шамони, три години по-късно, и бяха седнали за по бира. Не беше изключено впоследствие да са станали смъртни врагове, но на снимката в интернет се бяха засмели широко, вдигнали палци към фотоапарата. Доколкото Микаел можеше да види, нито един от шерпите в експедицията не беше казал лоша дума за Форшел. Имаше анонимни обвинения, появили се едва сега, по време на кампанията за дезинформация, че Форшел е допринесъл за смъртта на Клара Енгелман, като забавил групата по време на изкачването. С видетелите обаче бяха единодушни, че е станало по-скоро обратното: самата Клара бе забавила експедицията, а по времето, когато се разиграла смъртоносната трагедия, Форшел и Сванте Линдберг вече били оставали другите зад себе си и вървели сами към върха. Не, на Микаел му беше трудно да повярва, че в тази история има нещо. Или не искаше да повярва? Винаги – това влизаше в работата му – се стараеше да избягва измислените взаимовръзки, които пожелателното мислене можеше да породи по време на журналистическо проучване, а в случая наистина не смяташе за вероятно човекът, когото интернет троловете обичаха да мразят, да е замесен в отравянето на беден, изпаднал мъж в Стокхолм. И все пак... о, по дяволите.

Продължи да рови и отново прочете съобщението на Лисбет и приложените документи за предполагаемия роднина, Робърт Карсън от Колорадо. Робърт Карсън му се стори – макар че беше повлиян от проучването – подобен на Форшел, весел и енергичен, и без да му мисли много, позвъни на номера, който Лисбет беше оставила.

– Боб – отговори мъжки глас.

Микаел се представи и изведнъж се зачуди как да обясни защо се обажда. Реши да започне с комплимент.

– Видях в интернет, че имаш суперген.

Робърт Карсън се засмя.

– Впечатляващо, а?

– Много. Надявам се, че не те безпокоя.

– Ни най-малко, чета една скучна дисертация. П редпочитам да говорим за ДНК-то ми. За научно списание ли работиш?

– Не точно. Разследвам един смъртен случай.

– Олеле!

Той, изглежда, се притесни.

– Става дума за бездомен човек, между петдесет и четири и петдесет и шест годишен, с ампутирани пръсти на ръцете и краката. Преди известно време бил открит мъртъв до едно дърво в Стокхолм. Има същия вариант на гена EPAS1 като теб. Вероятно е да сте трети или четвърти братовчеди.

– Съжалявам да го чуя. Как се казва?

– Там е работата. Не знаем. Установихме единствено, че ти е роднина.

– Как мога да помогна?

– Честно казано, не знам. Но колегата ми смята, че мъжът може да е бил умел носач и да е получил нараняванията по време на тежка експедиция. В рода ти дали има шерпи, които отговарят на това описание?

– Божичко, много са, предполагам, ако броим цялата семейна линия. Падаме си по екстремното, може да се каже.

– Значи не можеш да ме насочиш?

– Ако помисля малко, сигурно ще ми хрумне нещо. С ъставил съм цяло родословно дърво, в което съм записал и биографични данни. Не разполагаш ли с някаква друга информация?

Микаел за замисли и каза:

– Ако обещаеш да бъдеш дискретен, мога да ти пратя доклада от аутопсията и ДНК анализа.

– Обещавам.

– Добре, след малко ще ги имаш. Много ще съм ти благодарен, ако намериш време да ги прегледаш колкото се може по-бързо.

Робърт Карсън помълча известно време.

– Знаеш ли – каза накрая, – за мен ще е чест. Радвам се, че имам роднина в Швеция, макар и да е тъжно, че животът му е бил тежък.

– Така изглежда, за жалост. Една приятелка се е натъкнала на него, докато е бил жив.

– И какво казва?

– Бил много тревожен и говорил несвързано за Йоханес Форшел, сегашния ни министър на отбраната, който е покорил Еверест през май две хиляди и осма.

– Май две хиляди и осма?

– Да.

– Нали тогава почина Клара Енгелман?

– Точно така.

– Интересно.

– В какъв смисъл?

– Наистина имам роднина, който е участвал в тази експедиция. Почти легендарна личност всъщност. Но той е умрял преди три-четири години.

– Значи няма как да се е появил в Стокхолм.

– Да.

– Мога да ти пратя списък с останалите шерпи, за които знам, че са участвали, това може да ти даде някаква насока.

– Би било полезно.

– Не че наистина вярвам, че Еверест има нещо общо – каза Микаел по-скоро на себе си, отколкото на Робърт Карсън. – Едва ли има връзка между онзи мъж и министъра на отбраната.

– Значи просто търсиш непредубедено?

– Предполагам. Беше вълнуващо да прочета историята ти.

– Благодаря – каза Робърт Карсън. – Ще се чуем.

Микаел затвори и потъна в мисли. После написа съобщение на Лисбет, за да ѝ благодари и да ѝ разкаже за Форшел и Еверест, Матс Сабин и всичко останало. Най-добре беше да знае целия контекст.

Лисбет видя писмото в десет вечерта, но не го прочете. Имаше си други грижи. Освен това се намираше насред караница.

– Не можеш ли да спреш да зяпаш проклетия компютър? – изръмжа Паулина.

Лисбет спря да зяпа проклетия си компютър и погледна към Паулина, която стоеше току до бюрото. Дългата ѝ къдрава коса беше пусната, а изразителните ѝ очи бяха пълни със сълзи и гняв.

– Томас ще ме убие.

– Нали каза, че можеш да отидеш при родителите си в Мюнхен.

– Той ще отиде там и ще ги изиграе. Те го обичат. Или поне си мислят, че го обичат.

Лисбет кимна и опита да мисли трезво. Дали все пак да не изчака? Не, бързо отхвърли този вариант. Не можеше да отстъпи и определено не можеше да вземе Паулина в Стокхолм. Трябваше веднага да отиде там – сама. Не можеше да продължава да седи пасивно, заровена в миналото. Трябваше да действа, да наблюдава преследването отблизо. Иначе щяха да пострадат невинни хора, особено сега, когато Галинов беше с Камила.

– Да говоря ли с тях? – попита Лисбет.

– С родителите ми?

– Да.

– За нищо на света.

– Защо не?

– Защото си социално НЛО, Лисбет, не го ли знаеш? – сопна се Паулина, грабна чантата си и излезе навън, затръшвайки вратата след себе си.

Лисбет се зачуди дали да я последва. Но както обикновено остана като залепена пред компютъра и реши вместо това да продължи с опитите да хакне охранителните камери около етажа на „Страндвеген“, където все още се намираше Камила. Работата обаче не ѝ спореше. В главата ѝ нахлуваха други мисли, не само за гневния изблик на Паулина, ами за всичко възможно. В ключително и имейла от Микаел, макар че в момента това ѝ се струваше най-маловажното от всичко.

В него пишеше:

Не проумявам как успяваш. Аплодисменти и шапки долу. Може би трябва да спомена, че просякът е говорил за министъра на отбраната, Йоханес Форшел. „Me took him. I left Mamsabin“, или нещо такова. (Може би Матс Сабин, не е ясно.) Но Йоханес

Форшел е изкачил Еверест през май 2008 година, като едва не е загинал. Пращам списък с шерпите, които по това време са се намирали на южния склон на планината, може би ще откриеш нещо интересно. Говорих с Робърт Карсън, ще опита да ми помогне.

Пази се, и благодаря.

М

П.П. Съществува човек на име Матс Сабин – стар майор от бреговата артилерия и преподавател по военна история в Университета по отбрана. Водил е разпален спор с Форшел. Загинал в Абиску преди няколко години.

„Аха – измърмори тя, – аха.“ Нищо повече. Затвори пощата си и поднови усилията си с охранителните камери. Но очевидно пръстите ѝ водеха собствен живот. Половин час по-късно потърси информация за Форшел и Еверест и се зачете в безкрайните репортажи за жена на име Клара Енгелман.

Стори ѝ се, че тя приличаше малко на Камила. По-евтино копие на сестра ѝ, със същото излъчване, същото очевидно желание да бъде в центъра на вниманието. Лисбет наистина не възнамеряваше да се занимава с нея, имаше си друга работа. Въпреки това продължи да чете, не особено съсредоточено. Междувременно писа на Чумата за камерите и се обади на Паулина, която не вдигна. Постепенно обаче си изграждаше представа за изкачването на Йоханес Форшел.

Той и приятелят му Сванте Линдберг бяха стигнали до върха в един следобед на тринайсети май 2008 година. По това време небето било ясно и те се задържали горе, насладили се на гледката, направили снимки и се свързали с базовия лагер. На слизане обаче, при Стъпалото на Хилари на път към Южния връх, изпитали затруднения, а времето минавало.

Вече било три и половина, а те били стигнали едва до така наречения Балкон на осем хиляди и петстотин метра височина. Притеснили се, че кислородът няма да им стигне или че изобщо няма да се доберат до лагер 4. Видимостта също се влошавала и макар че Форшел нямал представа какво се случва около тях, все пак доловил, че е станало нещо сериозно. Гласовете по радиостанцията звучали отчаяно. В последвалите интервюта казваше, че към този момент вече били твърде изтощени, за да разберат нещо, и просто продължили да се тътрят надолу, като едва се държели на крака.

Скоро след това буря връхлетяла върха и настанал хаос. Било изключително студено, близо шейсет градуса под нулата. Замръзвали и едва виждали кое е горе и кое долу, така че може би беше нормално, че никой от тях не можеше да разкаже особено подробно как са стигнали до палатковия лагер на югоизточния гребен.

Ако имаше период, когато би могло да се е случило нещо неизвестно, това беше между седем и единайсет вечерта. И макар и да не бяха много, Лисбет видя известни разминавания в разказите им, преди всичко относно това колко сериозно е било състоянието на Форшел всъщност.

Впоследствие сякаш кризисната ситуация, в която бе изпаднал, беше посмекчена. Но и това като че ли не беше особено неочаквано, мислеше си тя, като се има предвид истинската драма, която се бе разиграла на друго място в планината, където Клара Енгелман и водачът ѝ Виктор Гранкин загинали същия следобед. Нищо чудно, че бяха изписани стотици статии по въпроса. От всички хора на планината в онзи ден, защо бе умряла точно знаменитата клиентка? Защо точно най-обсъжданата и осмивана жена се беше споминала?

Известно време се бе говорило, че причината може да се корени в завистта, класовата омраза и мизогинията, но след като първоначалната суматоха се беше уталожила, станало ясно, че не са спестени усилия за спасяването на Клара Енгелман и че още от момента, в който внезапно паднала в снега, тя била обречена. Помощник-водачът Робин Хамил дори казваше:

„Не беше направено твърде малко, а твърде много. Клара Енгелман беше толкова важна за Виктор и експедицията, че рискувахме живота на много други хора в опитите да я спасим.“ Според Лисбет това звучеше правдоподобно.

Стойността на Клара от гледна точка на публичността беше толкова висока, че никой не бе посмял да ѝ каже да слиза, докато още е време. Тя се влачела и бавела цялата експедиция. В четири следобед, в пристъп на отчаяние, захвърлила кислородната маска и скоро се почувствала още по-изтощена.

Паднала на колене и се строполила по лице в снега. Настанала паника, а Виктор Гранкин, който в този ден явно не бил в обичайната си кондиция, изкрещял на всички да спрат. Направили опит да я свалят обратно, но не след дълго времето се развалило. Връхлетяла ги снежна буря и състоянието на неколцина от групата, най-вече датчанина Мадс Ларсен и германката Шарлот Рихтер, рязко се влошило. Катастрофата изглеждала неизбежна.

Но шерпите на експедицията и преди всичко техният сирдар Нима Рита положили огромни усилия и свалили хората с въжета или подпирайки ги под рамо. До вечерта всички били спасени, с изключение на Клара Енгелман и Виктор Гранкин, който отказал да остави Клара, подобно на капитан, който отказва да напусне потъващия си кораб.

Впоследствие се провело щателно разследване на събитията и днес се считаше, че повечето въпросителни вече са отпаднали. Единственото, което не беше съвсем ясно, макар да го отдаваха на силните ветрове, беше как така тялото на Клара Енгелман било намерено един километър по-надолу, въпреки че всички свидетели казваха, че тя и Виктор Гранкин са загинали заедно, притиснати един до друг в снега.

Лисбет се замисли за това и за всички останали тела, които лежаха по склоновете на Еверест от години, без да могат да бъдат свалени или погребани. Часовете летяха, а тя продължи да чете и препрочита разказите на свидетелите, докато не започна да се убеждава, че нещо наистина не се връзва. Тогава се зае да провери и онзи Матс Сабин, когото Микаел бе споменал, но след известно време се отказа и вместо това се зачете в разни клюкарски теми в интернет. Те я наведоха на съвсем друга идея, но не стигна по-далеч.

Вратата се отвори и Паулина се прибра. Беше пияна и ѝ се развика, че е абсолютна откачалка. Лисбет не ѝ остана длъжна и също ѝ се развика, докато накрая двете се нахвърлиха една върху друга. Любиха се бясно, отчаяни и бездомни.

Глава 15

26 АВГУСТ

С утринта Микаел пробяга цяла миля покрай брега. Когато се прибра, телефонът му звънна. Беше Ерика Бергер. Новият брой на „Милениум“ отиваше за печат утре и Ерика не беше нито доволна, нито твърде недоволна.

– Върнахме се към обичайното ниво – каза тя и го попита с какво се занимава.

Микаел каза, че си почива и бяга, но и че се е позаинтересувал от министъра на отбраната и агресията срещу него, а Ерика отвърна, че това било интересно.

– Защо да е интересно? – попита той.

– Софи Мелкер засяга същата тема в материала си.

– Как точно?

– Пише за атаките срещу децата на Форшел и как около еврейското училище се наложило да патрулират полицаи.

– Четох за това.

– Слушай...

Ерика прозвуча притеснително замислена, както винаги когато имаше идея за репортаж.

– Ако не искаш да продължиш с разглеждането на борсовия срив, можеш да направиш портрет на Форшел и да го покажеш в малко по-човешка светлина. Имам спомен, че се сработихте добре.

Той се загледа към морето.

– Така беше.

– Е, какво ще кажеш? Би могъл да помогнеш на читателския кръг и с проверка на някои факти.

Микаел помълча за момент.

– Идеята може би не е толкова лоша.

Мислеше за шерпа и Еверест.

– Тъкмо прочетох, че Форшел си е взел една седмица отпуск. Той нямаше ли вила близо до теб?

– В другия край на острова.

– Ами ето – каза Ерика.

– Ще си помисля.

– Едно време не мислеше толкова, просто действаше.

– Все пак и аз съм в отпуск.

– Ти никога не си в отпуск.

– Не съм ли?

– С тарите, съвестни работохолици като теб не я разбират тая работа с почивките.

– Искаш да кажеш, че дори няма смисъл да опитвам?

– Няма – каза тя и се засмя.

Микаел също се засмя предано в отговор и се зарадва, че тя не попита дали може да го посети. Не искаше да усложнява нещата с Катрин още повече. Пожела на Ерика успех, затвори и потъна в размисли. Какво да прави? Да докаже, че може да си почива? Или да продължи да работи?

Реши, че не е немислимо да се срещне с Форшел, но в такъв случай трябваше да се запознае по-подробно с всички глупости, изписани за него. След известно вайкане и въздишане и един дълъг душ той седна пред компютъра. В началото беше безнадеждно и задушаващо, сякаш отново беше нагазил в същото блато, както когато се занимаваше с фабриките за тролове.

Постепенно обаче работата го погълна и той вложи всички сили, за да проследи първоначалните източници на всички слухове и да установи как са се разпространили и изкривили. Постепенно отново се приближи до темата за Еверест, но изведнъж се сепна. Някой звънеше. Този път не беше Ерика, а Боб Карсън от Денвър.

Звучеше развълнувано.

Чарли Нилсон седеше на пейка пред клиниката за рехабилитация „Прима Мария“, или Сушилнята, както се изрази той, и се мръщеше. Не обичаше да говори с полицията, а още по-малко приятелите му да виждат, че го прави. Но жената, която се казваше Мудиг или Старк[26], го плашеше и той не искаше неприятности.

– Хайде стига – каза Чарли. – Никога не бих продал фалшив алкохол.

– Не би, така ли? Значи пробваш всичко, което продаваш?

– Много смешно.

– Смешно? – каза Мудиг или Старк. – Изобщо не ми е до смях, да знаеш.

– С тига – пробва пак той. – Всеки може да му е дал отровена бутилка. Знаеш ли как наричат това място?

– Не, Чарли, не знам.

– Бермудският триъгълник. Хората обикалят между Сушилнята, Сюстемет и кръчмата ей там и просто изчезват.

– Какво искаш да кажеш?

– Че тук се случват всякакви гадости. Появяват се разни съмнителни индивиди и шиткат скапана дрога или фалшиви хапчета. Но ние, които въртим сериозен бизнес и стоим тук в дъжд и пек, не можем да си позволим такова нещо. На следващия ден пак сме тук, така че трябва да доставяме качествена стока, иначе край.

– Грам не ти вярвам – каза Мудиг или С тарк. – Убедена съм, че изобщо не сте толкова добросъвестни. И трябва да ти кажа, че положението ти никак не е розово. Виждаш ли униформените господа ей там?

Чарли ги виждаше. Беше ги забелязал от самото начало и усещаше как са се вторачили в него.

– Ще те арестуваме още сега, ако не ми разкажеш каквото знаеш. Каза, че мъжът ти е бил клиент – продължи Мудиг или С тарк.

– Купувал е от мен. Но беше зловещ, така че гледах да стоя настрана от него.

– Кое му е било зловещото?

– Очите. И имаше отрязани пръсти и шибано петно на лицето, мърмореше и бълнуваше нещо за луната. Повтаряше „лӞна, лӞна“.

– Кога е било това?

– Един път се появи откъм Крюкмакаргатан, залиташе, биеше се в гърдите и повтаряше, че луната била сама и го викала. Тя и някой си Мам Сабиб, или каквото там беше. Изплаших се, онзи беше пълно шизо. Дадох му каквото искаше, въпреки че нямаше пари. Изобщо не се изненадах, че се оказа агресивен.

– Бил е агресивен?

По дяволите, помисли си Чарли Нилсон. Беше обещал да не казва нищо. Но вече го беше казал, така че нямаше мърдане.

– Не към мен.

– А към кого?

– Хейки Йервинен.

– И кой е това?

– Един клиент, всъщност един от малкото ми клиенти, които притежават малко класа. Хейки се натъкнал на онзи на площад „Нора Банториет“ посред нощ. Или поне трябва да е бил той. Хейки каза, че бил дребен китаец без пръсти и с дебело яке. Разправял, че бил ходил горе сред облаците или нещо си. Хейки не му повярвал и онзи такъв му зашил, че му звъннали ушите. Бил силен като мечка, каза Хейки.

– Къде можем да открием този Хейки Йервинен?

– Той обикаля нагоре-надолу, така че е трудно да се каже.

Полицайката, която се казваше Мудиг или С тарк, си записа нещо и го притисна още малко. След това си тръгна, а Чарли Нилсон въздъхна облекчено. Знаеше си, че има нещо гнило в онзи китаец. Побърза да звънне на Хейки, преди полицията да се е добрала до него.

Микаел веднага долови, че гласът на Боб Карсън звучи променено, все едно е недоспал или настинал.

– При теб е нормално време на деня, нали? – попита американецът.

– Напълно.

– Не и тук. Имам чувството, че главата ми ще се пръсне. Нали помниш за роднината ми, който е бил на Еверест през две и осма година?

– Помня.

– И ти казах, че е мъртъв?

– Точно така.

– И наистина е бил. Или поне така се е смятало. Но май най-добре да започна отначало.

– Звучи разумно.

– Обадих се на чичо си в Кумбу. Той е нещо като местния информационен център. Прегледахме целия списък, който ми прати, и единственият близък, когото открихме, беше този, за когото ти казах. Мислех да се откажа, в крайна сметка беше мъртъв и нямаше как да се появи в Стокхолм и да умре отново. Но после научих, че тялото му така и не било намерено, затова проверих и се оказа, че възрастта съвпада, височината също.

– Как се казва?

– Нима Рита.

– Той е бил един от водачите, нали?

– Бил е сирдар, ръководител на групата шерпи, и е положил огромни усилия по време на онази експедиция.

– Знам, знам, спасил е Мадс Ларсен и Шарлот някоя си.

– Точно, погрижил се е катастрофата да не се разрасне. Но платил висока цена. Бъхтил се като роб на галера, но получил тежки измръзвания по лицето и гърдите. Трябвало да ампутират повечето от пръстите му.

– Значи наистина мислиш, че е той?

– Няма как да не е. Имал татуировка на китката – будистко колело на живота.

– Божичко – каза Микаел.

– Именно, всичко се връзва. Нима Рита ми е трети братовчед, както се казва, така че е напълно възможно да делим специалните варианти в Y хромозомата, които е открила колегата ти.

– Сещаш ли се за разумно обяснение как се е озовал в Швеция?

– Не. Но развръзката е интересна.

– Разказвай. Още не съм успял да се задълбая в историята.

– Първоначално помощник-водачите, Робърт Хамил и Мартин Н орис, обрали лаврите за спасителната акция, или поне доколкото може да се говори за лаври след смъртта на Клара Енгелман и Гранкин – продължи Боб К арсън. – Но когато бил публикуван първият обстоен репортаж, станало ясно, че Нима Рита и шерпите му са изиграли решаващата роля в драмата. Но не знам дали това е зарадвало Нима особено.

– Защо?

– Защото по това време животът му вече е бил ад. Имал измръзвания от четвърта степен и болката била непоносима. Лекарите изчакали с ампутацията до последно. Знаели, че си изкарва прехраната с катерене. В ярно, че изкарвал много като за човек от долината Кумбу, но все пак сумите били малки по европейските стандарти и парите изтичали между пръстите му. Пиел много и нямал спестявания. Но най-лошото било, че собствените му демони измъчвали съвестта му.

– В какъв смисъл?

– Оказало се, че има тайна. Стан Енгелман му платил да се грижи за Клара, с което той се провалил, а впоследствие дори бил обвинен, че е действал против нея. Не мисля, че е вярно. Нима Рита бил много лоялен човек. Но като много шерпи, бил изключително суеверен и възприемал Еверест като живо същество, което наказва катерачите за греховете им, а Клара Енгелман... нали си чел за нея?

– Чел съм репортажите.

– Тя дразнела много от шерпите. Още в базовия лагер се говорело, че може да им докара беди в планината. С игурно Нима също не е бил доволен от присъствието ѝ. Във всеки случай след експедицията направо агонизирал. Казват, че имал халюцинации и може би донякъде причината била неврологична. Имал мозъчни увреждания след всичкото време, прекарано на повече от осем хиляди метра височина. Започнал да се държи все по-хапливо и странно. Изгубил много от приятелите си, никой не можел да го търпи. Никой, освен съпругата му Луна.

– Луна Рита, предполагам. Тя къде живее?

– Там е работата. Луна издържала Нима след операциите му. Печала хляб и отглеждала картофи, а понякога ходела до Тибет и купувала сол, която продавала в Непал. Но в крайна сметка не било достатъчно, затова започнала да се катери. Била силна и много по-млада от Нима, напредвала бързо и скоро се превърнала от домакиня в професионален водач. През 2013 година участвала в холандска експедиция до Чо Ою, шестия най-висок връх в света. За нещастие, пропаднала в дълбока цепнатина. Обстановката била тежка. Паднала лавина, духал силен вятър и алпинистите били принудени да слязат. Оставили Луна да умре в цепнатината. Нима полудял от мъка и ги обвинил в расизъм. Разкрещял се, че ако ставало дума за сахиб, веднага щели да му се притекат на помощ.

– Но ставало дума за бедна жена от местното население.

– Нямам представа дали това е изиграло роля. Съмнявам се. Като цяло имам високо мнение за алпинистите. Но Нима нямал мира. Опитал да организира експедиция, за да прибере тялото на Луна и да я погребе достойно. Не могъл да привлече нито един човек и накрая тръгнал сам, вече твърде стар, а и не особено трезвен.

– Ужас.

– Ако питаш роднините ми в Кумбу, това изкачване е по-велико постижение от всички пъти, когато е покорявал Еверест. С тигнал до мястото и видял тялото на Луна в цепнатината, съхранено завинаги от студа. Решил да слезе долу и да легне до нея, за да могат отново да бъдат заедно. Но тогава...

– Да?

– Богинята на планината му прошепнала, че вместо това трябва да тръгне по света и да разкаже за станалото.

– Това звучи...

– ...откачено, о да – продължи Боб К арсън. – Той наистина тръгнал на път, стигнал до Катманду и разказал, но никой не можел да го разбере. Вече говорел съвсем несвързано и понякога го виждали да плаче под знамената при Боднат ступа. Друг път окачал афиши в търговския квартал в Тамел, написани на лош английски и с още по-лош почерк. Продължил да говори и за Клара Енгелман.

– Какво точно?

– Не забравяй, че по онова време вече имал тежко психично разстройство, може би в ума му Луна и Клара се сливали. Бил отчаян и накрая нападнал един английски турист. Прекарал един ден в ареста, след което близките му го пратили в психиатрична клиника в Джитджунг Марг в К атманду, където продължил да пребивава периодично до края на септември две хиляди и седемнайсета.

– Какво е станало тогава?

– Нещо, което вече се било случвало многократно. Махнал се, за да може да пие бира и водка. Бил изключително подозрителен към лекарствата, които му давали лекарите. К азвал, че единствено алкохолът можел да смълчи виковете в главата му, и мисля, че от персонала неохотно позволявали това да се случва. Разрешавали му да напуска, защото винаги се връщал обратно. Този път обаче изчезнал и от болницата се разтревожили. Знаели, че очаква посещение, за което безкрайно се вълнувал.

– Какво посещение?

– Не зная. Но не е невъзможно да е било от журналист. Покрай наближаването на десетгодишнината от смъртта на Клара Енгелман и Виктор Гранкин се подготвяли редица статии и документални филми и Нима е щял да се радва, ако някой най-накрая пожелаел да го изслуша.

– Но не знаеш какво точно е искал да сподели?

– Не, освен че приказките му били трудноразбираеми и включвали духове и призраци.

– Но нищо за Форшел, шведския министър на отбраната.

– Доколкото знам, не. Но все пак разполагам единствено с информация втора ръка, а не мисля, че от болницата биха разкрили нещо повече за свой пациент.

– Какво станало, след като Нима не се върнал?

– Търсили го, разбира се. Най-вече на местата, където се появявал най-често. Но не намерили нищо. От него нямало и следа, с изключение на слуховете, че тялото му било забелязано недалеч от река Багмати, където кремират мъртвите. Трупът обаче така и не бил открит и след една година разследването било прекратено. Изгубили надежда и близките му накрая извършили помен в Намче Базар, или по-точно... как се казва?... ами, събрали се да се помолят за него. Изглежда, минало доста добре. През последните години хората не гледали на него с добро око, но ето че накрая името му било изчистено. Нима Рита е покорявал Еверест без кислород единайсет пъти, единайсет, а изкачването по Чо Ою, това е...

Боб Карсън продължи да говори развълнувано, но Микаел вече не го слушаше особено внимателно. Потърси Нима Рита в интернет, но въпреки че за него беше изписано доста и дори имаше страници в Уикипедия на английски и немски, той откри само две снимки. На едната Нима беше заедно със световноизвестния австрийски алпинист Ханс Мозел след изкачването на Еверест по северния склон през 2001 година. На другата, по-скорошната от двете, Нима стоеше в профил пред каменна къща в село Пангбоче в Кумбу. И двете снимки бяха направени отдалеч – вероятно твърде далеч, за да се използва програма за разпознаване на лица. Но Микаел беше сигурен. Позна очите, косата и черното петно на бузата.

– Там ли си? – попита Боб Карсън.

– Просто съм малко шокиран – каза той.

– Разбирам. Нагърбил си се с истинска мистерия.

– Може да се каже. С лушай, Боб, честно...

– Да?

– Личи си, че имаш супер гени. С трашно ми помогна.

– Супергените ми помагат при височинно катерене, не при детективска работа.

– Мисля, че трябва да провериш и детективските си гени.

Боб Карсън се засмя изморено.

– Мога ли да те помоля засега да си мълчиш? – продължи Микаел. – Не искам да се разчуе, преди да сме научили повече.

– Вече казах на съпругата ми.

– Добре, стига да си остане в семейството.

– Обещавам.

Микаел писа на Фредрика Нюман и Ян Бублански, за да им каже какво е открил. След това продължи да чете за Форшел и по-късно следобед му се обади с надеждата да си уреди интервю.

Йоханес беше запалил кахлената печка. Ребека усещаше мириса чак долу в кухнята и чуваше как Йоханес снове из кабинета си. Не ѝ харесваха нервните му крачки и не можеше да понесе мълчанието и лъщящите му очи. Би направила какво ли не, за да го види пак да се усмихва.

Нещо не е наред, мислеше си тя, нещо става. Тъкмо се канеше да се качи горе и да настоява да говори с него, когато той слезе по извитото стълбище. В първия момент Ребека се зарадва. Йоханес носеше тренировъчните си дрехи и маратонките „Найк“, което беше знак, че си е възвърнал живителната сила. Но в стойката му имаше нещо ново, което я изплаши. Тя го пресрещна и го погали по бузата.

– Обичам те – каза Ребека.

Той я погледна с такова отчаяние, че тя подскочи. Отговорът му не я успокои:

– Аз те обичам.

Прозвуча като сбогуване. Ребека го целуна, но той се отдръпна и я попита къде са бодигардовете. Тя не отговори веднага. Имаха две веранди и охранителите седяха на западната, която гледаше към морето. Както обикновено, трябваше да се преоблекат и да тръгнат с него, ако Йоханес смяташе да излезе да тича. И както обикновено, щеше да им е трудно да поддържат неговото темпо. Понякога тичаше напред-назад, за да им позволи да си отдъхнат.

– На западната – каза тя, а той се поколеба.

Като че ли искаше да ѝ каже нещо. Гърдите му се издуха. Раменете му бяха неестествено напрегнати, а по врата му имаше червени петна, каквито Ребека не бе виждала преди.

– Какво има? – попита тя.

– Опитах да ти напиша писмо. Но не се получи.

– Защо, в името на Бога, ще ми пишеш писмо? Ето ме тук.

– Но аз...

– Но ти?

Имаше чувството, че ще се разпадне, и реши да не се отказва, преди той да ѝ разкаже точно какво се случва, затова го хвана за ръцете и го погледна в очите. Тогава се случи най-лошото, което можеше да си представи.

Йоханес се отскубна, каза „извинявай“ и побягна, не към охранителите, а към източната веранда, която гледаше към гората. За нула време се скри от погледа ѝ, а Ребека нададе вик на отчаяние. Не беше на себе си и щом бодигардовете се втурнаха вътре, тя започна да повтаря:

– Той избяга от мен, избяга от мен.

Глава 16

26 АВГУСТ

Йоханес Форшел тичаше толкова бързо, че слепоочията му пулсираха. В мислите му отекваше целият му живот, но нищо от него – дори най-щастливите мигове – не носеше и лъч светлина. Опита да мисли за Бека и децата, но единственото, което видя, бяха срамът и разочарованието в очите им. Някъде отдалеч, сякаш от друг свят, долетя чуруликане, което му се стори непонятно. Как можеше някой да пее и да има желание за живот?

Целият му свят беше черен и безнадежден. Въпреки това не знаеше какво иска. Ако се намираше в града, може би щеше да се хвърли под някой камион или мотриса на метрото. Тук имаше само вода и макар че тя го привличаше, Йоханес беше твърде умел плувец и притежаваше непотушима воля за живот, която въпреки отчаянието си не можеше да изключи.

Затова просто продължи да тича, не както обикновено, а сякаш искаше да избяга от самия живот. Защо стана така? Не можеше да го проумее. В ярваше, че може да се справи с всичко. Вярваше, че е силен като мечка. Но направи грешка и се забърка в нещо, с което не можеше да живее. Вярно, в началото искаше да отвърне на удара и да се бори. Но го бяха притиснали и го знаеха, и ето го сега. П тиците по околните дървета се разлетяха, а далеч напред се мярна подплашен елен. Нима, Нима. Точно той, от всички хора. Нямаше логика.

Бе обичал Нима. Е, обич не беше правилната дума, разбира се, но все пак... между тях имаше връзка, негласно споразумение. Нима пръв разбра, че нощем Йоханес се промъква в палатката на Ребека в базовия лагер, което го разтревожи. Сексът по свещените склонове на Еверест разстройваше неговата планинска богиня.

– Makes mountain very angry[27] – повтаряше Нима и накрая Йоханес не издържа и се пошегува с него.

Всички го предупреждаваха, че с този човек шега не бива, но Нима го прие добре и се засмя. Вероятно помогна и това, че Ребека и Йоханес бяха необвързани.

По-зле беше с Виктор и Клара, които си имаха брачни партньори. В същност с тях беше по-зле във всяко възможно отношение. Йоханес си спомни Луна, смелата, прекрасна Луна, която някои сутрини идваше с пресен хляб, козе сирене и масло от як. Вероятно всичко започна с решението да им помогне. Даде им пари, сякаш изплащаше дълг, който още не знаеше, че има.

Да става каквото ще. Йоханес продължи да тича. Въпреки всичко се беше отправил към морето и щом стигна брега, свали обувките, чорапите и блузата си, нагази във водата и заплува, както допреди това бе тичал, бясно и диво, като на финал на сто метра. Много скоро забеляза, че по вълните има зайчета. Навътре водата беше по-студена, отколкото очакваше, а имаше и течение. Но вместо да забави темпото, той започна да гребе още по-здраво.

Искаше да плува и да забрави.

Бодигардовете повикаха подкрепление, а Ребека, която не можеше да си намери място, накрая се качи в кабинета на Йоханес. Може би се надяваше на нещо, което да ѝ помогне да разбере какво се е случило, но не откри никакви следи, с изключение на няколко листа, изгорени в печката. Накрая удари клавиатурата с ръка, при което нещо до нея избръмча. В първия миг реши, че тя го е предизвикала, но се оказа телефонът на Йоханес.

На дисплея пишеше Микаел Блумквист и тя го остави да звъни. Журналистите бяха последните хора, с които искаше да разговаря. Те бяха отровили живота им. И скаше ѝ се да заплаче и да изкрещи: „Върни се, глупак такъв. Обичаме те“. Не беше сигурна какво точно стана след това, може би краката ѝ се огънаха.

Изведнъж просто се озова на пода и започна да се моли, въпреки че не се беше молила, откакто бе малко момиче. Телефонът отново избръмча, тя се изправи, олюлявайки се, и видя, че отново се обажда Блумквист. Блумквист, помисли си Ребека, той не ги ли беше защитавал? Така ѝ се струваше, а и може би знаеше нещо? Не беше невъзможно, нали?

Вдигна импулсивно и чу отчаянието в гласа си:

– Телефонът на Йоханес, аз съм Ребека.

Микаел веднага разбра, че нещо не е наред, но не знаеше на какво ниво. Може би ставаше дума за брачни проблеми. Можеше да е всичко, затова просто попита:

– Неподходящ момент ли е?

– Да... или не.

Личеше си, че е разстроена.

– Да се обадя ли по-късно?

– Той просто си тръгна – изкрещя тя. – Просто избяга от охраната. Какво се случва?

– На С андьон ли се намирате?

– Какво... да – смотолеви тя.

– Къде мислиш, че е отишъл Йоханес?

– Изплашена съм до смърт, че може да е направил някоя глупост – отговори тя.

Микаел каза няколко успокоителни думи – че сигурно всичко ще се нареди. След това се втурна към кея, отвърза моторницата си и потегли. Лодката не се движеше бързо, а Сандьон беше петдесет и четири хектара и къщата на Форшел се намираше доста далеч. Щеше да мине време. Духаше силен вятър, а моторницата беше малка и нестабилна. В ълните плискаха в лицето му и той изруга сам на себе си. Какво правеше? Не беше сигурен. Но това беше неговият начин да се справя с критични ситуации. Като действа. Увеличи скоростта и не след дълго чу хеликоптер в небето.

Предположи, че е свързано с Форшел, и отново се замисли за съпругата му. Тя сякаш бе отправила думите си към всички и към никого: Какво се случва? Микаел бе чул раздиращата тревога в гласа ѝ и сега се загледа към морето. Вятърът беше попътен, което помагаше малко. Наближи южната част на острова и видя друга лодка, която се движеше бързо и безразсъдно към него. Когато се разминаха, килватерът разлюля моторницата му, но той опита да не се ядосва на ударените от хормони келеши.

Продължи напред и се огледа. На брега нямаше много хора, във водата също. Тъкмо започваше да се чуди дали да не слезе на сушата и да потърси в гората, когато забеляза малка точка далеч навътре във фарватера, която ту се появяваше, ту изчезваше. Отправи се натам и се развика:

– Ехо, чакай!

Вятърът заглушаваше звуците, а Йоханес Форшел се намираше в свой собствен свят. Напрягането и задаващите се крампи в мускулите му действаха почти освобождаващо. Беше се съсредоточил изцяло върху плуването. Смяташе да продължи, докато в един момент не успее просто да се отпусне и да потъне. Но не беше толкова просто. Не искаше да живее. И все пак това не значеше, че иска да умре. Вече нямаше надежда, бяха му останали само срамът и пулсиращият гняв, който се бе превърнал в имплодираща енергия, в меч, насочен към самия него. Не издържаше повече.

Замисли се за синовете си, Самюел и Йонатан, и осъзна, че не може да понесе нито едното, нито другото. Нито да умре и да ги изостави, нито да живее, опозорен в очите им. Затова просто продължи да плува, сякаш морето щеше да реши проблемите му. Чу хеликоптер някъде над себе си и без да иска, глътна малко вода. Помисли си, че го е изненадала вълна, но всъщност силите го напускаха.

Беше му трудно да се задържи на повърхността и премина в бруст. Това не помогна много. Краката му тежаха и изведнъж, без да разбере как, се озова изцяло под водата. Не се показа обратно на повърхността и го обзе паника. Размаха ръце и със смразяваща яснота усети, че дори да искаше да умре, не искаше да умре по този начин. Пребори се с водата, пое си дъх, обърна се и заплува към брега. Измина пет, десет метра.

После пак потъна и този път сериозно се изплаши. Затаи дъх, но въпреки това нагълта още вода, при което получи така наречения от лекарите рефлексен ларингоспазъм. И зобщо не дишаше. Тялото му опитваше да го защити както може. Изпитваше смъртна агония, която скоро бе съпроводена от неизбежното хипервентилиране, при което дробовете и стомахът му се напълниха с течност.

Гърдите и главата му щяха да се пръснат от болка и страх. За кратко изгуби съзнание. Когато се свести, вече потъваше. Мислеше – доколкото беше способен да мисли в този момент – за семейството си, за всичко и за нищо. Устните му оформиха някаква дума, може би „извинявай“ или „помощ“, трудно беше да се каже коя.

Главата сред вълните изчезна и пак се появи. Микаел изкрещя: „Чакай, идвам“. Но лодката му беше твърде бавна и когато отново вдигна поглед, видя единствено гмуркаща се чайка и една синя лодка в далечината. Опита да си спомни къде за последно бе видял удавника. Може би там... или там. Оставаше му да рискува и да се надява. Изключи двигателя и се загледа надолу. Водата беше мътна, беше чел за това, причината беше в дъжда, цъфтящите водорасли, химикалите и частиците хумус. Помаха на хеликоптера във въздуха, без да е сигурен до какво ще доведе това. След това си свали обувките и чорапите и за момент застана неподвижно в люлеещата се лодка. После скочи.

Беше по-студено, отколкото очакваше. Потопи се под повърхността и се огледа, но не можеше да види нищо. Усилията му бяха напразни. След минута изплува, за да си поеме дъх, и видя, че лодката му е отплавала доста далеч. К аквото, такова. Гмурна се отново, този път в друга посока, и забеляза тяло, което потъваше вдървено и безжизнено, като падаща греда. Микаел доплува бързо до мъжа и го хвана под ръцете. Тялото беше тежко като олово и той трябваше да гребе и рита с всички сили. Бавно, сантиметър по сантиметър, успя да изплува заедно с него. Само че бе сгрешил в преценката си. Мислеше си, че щом излязат на повърхността, ще е лесно, но имаше чувството, че носи цял дънер на гърба си. Колкото трудно беше да издигне тялото на повърхността, толкова трудно бе да го задържи там. Мъжът не показваше никакви признаци на живот, а Микаел си даде сметка колко навътре в морето се намират. Невъзможно беше да доплува до брега заедно с мъжа, но трябваше да опита. Отдавна, на младини, беше карал курс за спасител и сега опитваше да ползва по-удобна хватка и по-ефективни движения.

Но му натежаваше все повече, болеше го, започваше да гълта вода и да получава крампи. Не издържаше повече. Беше принуден да пусне тялото. Иначе самият той щеше да потъне. На няколко пъти решаваше да се откаже и секунда по-късно размисляше. Продължи да се бори, докато не му причерня пред очите.

Глава 17

26 АВГУСТ

Ян Бублански беше останал до късно в кабинета си в полицейското управление и в момента преглеждаше новинарските сайтове. Министърът на отбраната Йоханес Форшел лежеше в кома в интензивното отделение на болница „Каролинска“, след като едва не се бе удавил. Състоянието му беше критично и дори да се събудеше, имаше вероятност да е получил сериозна мозъчна травма. Беше претърпял спиране на сърцето, осмотичен белодробен оток, хипотермия, аритмия и церебрални увреждания. Положението не беше добро.

Дори в сериозните медии се пишеше, че може да става дума за опит за самоубийство, което означаваше, че е изтекла информация от най-близкото му обкръжение. Беше всеизвестно колко умел плувец е Форшел и по принцип най-логичното предположение би било, че е надценил възможностите си, навлязъл е прекалено навътре в морето и е бил отнесен от течението. Но нямаше как да знаят. Пишеше, че е бил спасен от обикновен гражданин, след което го качили в лодка на морската спасителна служба и го откарали в болницата с хеликоптер.

Някои от статиите звучаха като некролози и възхваляваха Форшел като „силен и деен министър, който отстояваше основните човешки ценности“. Пишеше, че се е борил срещу „нетолерантността и деструктивния национализъм“ и бил „непоправим оптимист, винаги търсещ консенсус“. Отбелязваше се „дълбоко несправедливата кампания на омраза“, на която беше жертва и която можеше да се проследи до фабриките за тролове в Русия.

– Време беше някой да го каже – измърмори Бублански и закима в съгласие, докато четеше статията на Катрин Линдос за „Свенска Дагбладет“, където пишеше, че това е логична последица от „обществения климат, който дава почва за евтини сензации и демонизиране на хора“.

След това Бублански се обърна към Соня Мудиг, която седеше на захабения фотьойл до него, загледана в лаптопа си.

– Е – каза той. – Имаме ли някаква яснота по случая?

Соня вдигна глава и го погледна дезориентирано.

– Не бих казала. Още не сме открили Хейки Йервинен. Но преди малко говорих с лекар от психиатричната клиника в Катманду, където са се грижили за Нима Рита.

– И какво каза той?

– Тя каза, че Нима Рита страдал от тежка психоза и често чувал гласове и викове за помощ. Бил отчаян, че не може да им помогне. Сякаш преживявал нещо отново и отново, по нейните думи.

– Какво по-точно?

– С лучки от планината, моменти, в които се е чувствал недостатъчен. Разказа ми, че опитвали да му дават лекарства и да прилагат електроконвулсивна терапия, но било трудно.

– Пита ли я дали е говорил за Форшел?

– Каза само, че името ѝ звучи познато. Но главно е говорил за съпругата си и Стан Енгелман. Очевидно се страхувал от него, така че според мен си струва да се провери. Доколкото разбирам, Енгелман е човек без особени скрупули. Но най-интересното беше друго.

– Какво?

– След драмата на Еверест през две хиляди и осма всички журналисти искали да говорят с Нима Рита. Интересът обаче скоро замрял. С танало ясно, че Нима е болен и объркан, и малко или много бил забравен. Но покрай десетгодишнината от събитията с него се свързала Лилиан Хендерсън от „Атлантик“, която пишела книга за станалото. Нима разговарял с нея по телефона в болницата.

– И какво ѝ казал?

– Както изглежда, нищо, но двамата се разбрали да се видят, когато тя пристигне в Непал във връзка с проучването си. Само че когато го потърсила, той вече бил изчезнал. Освен това книгата в крайна сметка така и не излязла. Издателството се бояло от съдебни дела.

– От страна на кого?

– Енгелман.

– Той какво е имал да крие?

– Мисля, че точно това трябва да разберем.

– Значи сме сигурни, че просякът и онзи Нима Рита са един и същи човек? – продължи Бублански.

– Да, спокойно можем да го твърдим. Съвпаденията са твърде много, а освен това има очевидна прилика.

– Микаел Блумквист как е разбрал всичко това?

– Знам само това, което ти е написал. Опитах се да го открия, но изглежда, никой, дори Ерика Бергер, не знае къде се намира. Тя каза, че се тревожи за него. Тъкмо били обсъждали да направят портрет на Форшел, така че откакто разбрала за злополуката, не е спирала да му звъни.

– Той също има лятна вила на Сандьон, нали? – попита Бублански.

– Да, в Сандхамн.

– Да не би Муст или Сепо да са го задържали? Има доста потулена информация, все пак говорим за министъра на отбраната.

– Там е работата. Информирахме военните, но те не ни казват нищо.

– Скръндзи.

– А и не знаем дали Микаел ни е казал всичко. Може да е открил реална връзка между шерпа и Форшел.

– Цялата работа е много неприятна, не мислиш ли? – каза Бублански.

– Какво имаш предвид?

– Форшел критикува руснаците и ги обвинява, че са повлияли на изборния процес, след което изведнъж се оказва мразен от всички, заринат с лъжи и докаран до отчаяние. После хоп, появява се мъртъв шерп, който сочи към него. Имам чувството, че някой иска да го натопи.

– Така като го казваш, не звучи добре.

– Не – каза той. – Все още ли не знаем как просякът е пристигнал в страната?

– П олучих съобщение от имиграционната агенция, че не са го открили в техните регистри.

– Прекрасно.

– Би трябвало да изскочи в нашата база данни.

– Може би тайните служби за засекретили и това – измърмори Бублански.

– Не би ме учудило.

– И не ни дават да говорим със съпругата на Форшел, така ли?

Соня Мудиг поклати глава.

– Надявам се, разбират, че скоро трябва да я разпитаме. Не могат да ни пречат да си вършим работата. – продължи той.

– За съжаление имам чувството, че те не мислят така.

– И тях ли ги е шубе?

– Едва ли не така излиза.

– Е, остава ни да работим с това, с което разполагаме.

– Така е.

– Ама че каша – каза Бублански и не можа да не прегледа новините още веднъж.

Състоянието на Йоханес Форшел продължаваше да е критично.

Томас Мюлер се прибра късно от работа. Влезе в големия мезонет на улица „Йостерброгеде“ в Копенхаген, взе си бира от хладилника и видя, че плотът на мивката е мръсен, а съдовете от закуска не са сложени в миялната. Изруга на глас и обиколи апартамента. Никъде не беше изчистено.

Камериерката беше зарязала всичко както си е. Все едно си нямаше достатъчно проблеми. Ядосваха го на работа, а секретарката му беше безмозъчна. Днес така ѝ се разкрещя, че го заболя главата. И да не забравяме Паулина, разбира се. Не издържаше повече. Тя какво си мислеше? След всичко, което беше направил за нея. Когато се срещнаха, тя беше едно нищо. Незначителна журналистка в малък вестник. Той ѝ даде всичко, и дори – а това беше голяма грешка, разбира се – не подписа предбрачен договор. Проклета лесбийка.

Рано или късно щеше да се довлачи обратно като мокро куче и Томас смяташе първоначално да се престори на добричък, след което да ѝ даде да се разбере. Никога нямаше да ѝ прости, особено след картичката, която му прати. Напускам те, пишеше Паулина. Срещнах една жена.

Влюбена съм. Това беше всичко. Когато го прочете, Томас строши телефона си и една кристална ваза и излезе в болничен, но не, не искаше да мисли за това.

Свали си сакото, седна на дивана с бирата в ръка и се зачуди дали да се обади на Фредрике, любовницата си. Но тя също бе започнала да му досажда. Пусна телевизора и чу, че шведският министър на отбраната бил на ръба между живота и смъртта. Нямаше как да му пука по-малко. Онзи тъпак беше политически коректен идиот, всеки го знаеше. Лицемерен тарикат. Томас превключи на „Блумберг“ и финансовите новини, оставяйки мислите си да се реят. С игурно вече беше сменил десет канала, когато на вратата се звънна. Той изруга. Кой, по дяволите, го безпокоеше в десет вечерта?

Мислеше да не отваря, но после се сети, че може да е Паулина. Надигна се, отиде до вратата и отвори рязко. Но не беше съпругата му. В коридора стоеше дребно, кисело, чернокосо момиче с дънки и суетшърт. Държеше чанта в ръка и гледаше надолу.

– Не искам нищо – каза той.

– Става дума за почистването на апартамента – каза тя.

– Можеш да кажеш на шефката си да върви на майната си – отвърна Томас. – Не мога да се занимавам с разни чистачки, които не си вършат работата.

– Фирмата няма вина.

– За какво говориш?

– Аз отмених почистването.

– Какво си направила?

– Отмених го, сама ще се погрижа.

– Не разбра ли? Вече не искам никой да чисти. Изчезвай оттук – изръмжа той и понечи да хлопне вратата.

Момичето обаче я спря с крак и прекрачи прага. Чак сега Томас забеляза, че в нея има нещо странно. Вървеше причудливо, без да движи ръцете и тялото си. Беше наклонила леко глава, все едно гледаше в някаква точка зад него. Хрумна му, че може би е престъпничка, или има психично заболяване. Очите ѝ бяха студени и безизразни. Не изглеждаше съвсем с всичкия си и Томас вкара в действие целия си авторитет:

– Ако не се разкараш веднага, ще се обадя в полицията.

Тя не отговори. Като че изобщо не го чу. Просто се наведе и извади от чантата си дълго въже и ролка самозалепваща се лента. В първия момент Томас остана без думи.

– Вън! – изкрещя след това и я сграбчи за ръката.

Но някак си стана така, че вместо това тя го сграбчи и го бутна към масата. Той едновременно побесня и се изплаши. Отскубна се и се канеше да я удари или да я блъсне в стената, но не успя да направи нищо. Тя се хвърли към него и го събори по гръб върху масата. За секунда-две се озова отгоре му и го завърза светкавично, след което впери вледеняващия си поглед в него и каза монотонно:

– Сега ще изгладя ризата ти.

После залепи устата му и го огледа както хищник оглежда жертвата си. Томас Мюлер никога през живота си не се беше чувствал толкова изплашен.

Микаел беше сериозно измръзнал и в дробовете му беше влязло голямо количество вода, така че го откараха с хеликоптера заедно с Форшел. Беше прекарал известно време в безсъзнание, но въпреки всичко се съвзе относително бързо и сега, късно вечерта, след медицински преглед и три разговора с военната разузнавателна служба, му върнаха вещите и телефона, който бяха взели от лодката му.

Информираха го, че му е позволено да се прибере у дома, но лекарите препоръчват да остане за през нощта, както и че прокурор на име Матсон му е издал забрана да говори за случилото се. Микаел искаше да възрази и да се обади на сестра си, адвокат Аника Джанини.

Знаеше, че законово не е толкова лесно да принудиш журналист да си мълчи, а и смяташе, че момчетата от разузнаването се бяха държали своеволно. Но реши да остави нещата така. И без това нямаше да напише и дума, преди да е стигнал до дъното на историята. Известно време просто остана седнал на леглото, опитвайки да се съвземе. Но не го оставиха на мира за дълго.

На вратата отново се почука и в стаята влезе висока жена на около четиресет години, с тъмноруса коса и кръвясали очи. По някаква причина – може би защото тъкмо в този момент беше заровил поглед във всичките си пропуснати повиквания – мина малко време, докато проумее, че това е Ребека Форшел. Тя носеше сиво сако и бяла тениска, а ръцете ѝ трепереха. Каза, че искала да му благодари, преди да си е тръгнал.

– Той по-добре ли е? – попита Микаел.

– Състоянието му вече не е толкова критично. Но още не знаем дали е получил мозъчни увреждания. Твърде рано е да се каже.

– Разбирам – каза той и ѝ предложи да седне на стола.

– Казват, че за малко и самият ти си щял да загинеш.

– Преувеличават.

– И все пак... осъзнаваш ли какво си направил – за нас? Разбираш ли колко важна е била намесата ти? Това е истински подвиг.

– Трогнат съм – каза той. – Благодаря.

– Можем ли да направим нещо за теб? – попита тя.

Разкажете ми всичко, което знаете за Нима Рита, помисли си той. Кажете истината.

– Погрижете се Йоханес да оздравее и да си намери по-спокойна работа.

– Последните месеци са кошмарни.

– Мога да си представя.

– Знаеш ли...

Тя изглеждаше объркана и търкаше нервно лявата си ръка с длан.

– Да?

– Преди малко четох за Йоханес в интернет. Изведнъж хората отново са почнали да се държат добре, не всички, разбира се, но много от тях. Направо е нереално. Сякаш още по-ясно осъзнах в какво се беше превърнал животът ни.

Той се наведе напред и я хвана за ръка.

– Аз бях тази, която се обади на „Дагенс Нюхетер“ и им каза, че е било опит за самоубийство, макар че не знам какво всъщност става.

Ужасно ли постъпих? – попита тя.

– Предполагам, че си имала причини.

– Исках да разберат колко далеч са отишли нещата.

– Звучи разумно.

– От Муст ми казаха нещо много странно – продължи тя и го погледна отчаяно.

– Какво са ти казали? – попита той възможно най-спокойно.

– Че си установил, че Нима Рита е намерен мъртъв в Стокхолм.

– Да, това си е странно. Познавахте ли го?

– Не знам дали бих посмяла да говоря за това. Постоянно ми повтарят да си мълча.

– И на мен – каза той и добави. – Но трябва ли да бъдем толкова послушни?

Тя се усмихна тъжно.

– Може би не.

– Е, познавахте ли го?

– Общувахме известно време в базовия лагер. Много го харесвахме и мисля, че и той ни харесваше. Все повтаряше за Йоханес: „Sahib, sahib. Very good person.“[28] И съпругата му беше чудесна.

– Луна.

– Луна – повтори тя. – Глезеше всички ни и нямаше спирка.

В последствие им помогнахме да си построят къща в Пангбоче.

– Това е хубаво.

– Не съм сигурна. В сички се чувствахме виновни за случилото се с него.

– Имаш ли някаква представа как е могъл да изчезне от К атманду, да бъде обявен за мъртъв и после да се появи в Стокхолм три години по-късно и пак да умре?

Тя го погледна отчаяно.

– Коремът ми се свива, като си го помисля.

– Разбирам.

– Да беше видял хлапетата в Кумбу.

– Какво за тях?

– Боготворяха го. Нима спасяваше животи, а самият той плати ужасяваща цена.

– Кариерата му е приключила.

– Беше очернен.

– Но не според всички, нали?

– Според мнозина.

– Кои?

– Всички в обкръжението на Клара Енгелман.

– Например мъжът ѝ?

– Да, разбира се, той също.

Микаел чу промяната в гласа ѝ.

– Интересен отговор.

– Може би. Разбери, че... историята е по-сложна от това, което е публично известно. Бяха впрегнати цял куп адвокати. По-миналата година едно американско издателство беше принудено да изтегли книга за случилото се.

– Адвокатите на Енгелман, нали?

– Да. Той е имотен магнат. Предприемач на хартия, но в същината си гангстер, мафиот, или поне това е моето мнение. И знам, че към края не беше особено доволен от съпругата си.

– Защо?

– Защото Клара се влюби във водача ни, Виктор Гранкин, и искаше да напусне С тан. Каза, че мисли да се разведе и да разкрие пред медиите каква нарцистична свиня е той и как се е отнасял с нея. Енгелман обаче много умело успя да потули всичко, макар че в жълтите сайтове може да се прочете това-онова.

– Ясно. Нима Рита знаеше ли?

– Пазеха го в тайна, но сигурно е знаел. Все пак той се грижеше за нея.

– А мълчал ли си е?

– Така мисля. Поне докато беше в по-добро психическо състояние. Но казаха, че след смъртта на съпругата му съзнанието му се замъглило, така че изобщо няма да ме учуди, ако е обикалял по улиците и е бълнувал за станалото и за какво ли още не.

Ребека Форшел беше свила дългото си тяло на стола. Микаел я погледна в очите и каза неохотно:

– Към края бълнуваше и за мъжа ти.

Обзе я гняв, но Ребека се постара да не го покаже. Знаеше, че е несправедливо, разбира се. Микаел Блумквист си вършеше работата. Но думите му ѝ напомниха за най-притеснителното ѝ подозрение, че Йоханес крие нещо от нея, свързано с Еверест и Нима Рита. Честно казано, не вярваше, че го е пречупила кампанията срещу него.

Йоханес беше боец, свръхоптимистичен глупак, който винаги се втурваше напред, въпреки неблагоприятните изгледи за успех. Беше го виждала съкрушен само два пъти, сега на Сандьон и след изкачването на Еверест. Ето защо и сама бе стигнала до заключението, че сегашното състояние на Йоханес е свързано с експедицията. Вбеси я именно това, не Микаел. Просто искаше да застреля вестоносеца.

– Не разбирам – каза тя.

– Сигурна ли си?

Ребека замълча.

– Трябва да говориш със Сванте – каза след това и веднага съжали.

– Линдберг.

– Същият.

Вече не харесваше Сванте и се скара жестоко с Йоханес, когато той го назначи за свой главен секретар. Наглед Сванте беше копие на Йоханес и притежаваше същата енергия и военна пъргавина. В действителност обаче беше съвсем различен. Йоханес приемаше най-доброто за всичко и всички, докато не бъде доказано противното. Сванте обаче беше пресметлив и манипулативен.

– Какво може да ми каже Сванте Линдберг? – попита Микаел.

Това, което му изнася, помисли си Ребека.

– Може да ти разкаже за станалото на Еверест – каза тя и се зачуди дали предава Йоханес с думите си.

От друга страна, Йоханес вече я беше предал, ако не ѝ бе разказал всичко за случилото се. Ребека се изправи, прегърна Микаел Блумквист, благодари му още веднъж и се върна в интензивното отделение.

Глава 18

НОЩТА СРЕЩУ 27 АВГУСТ

Криминален инспектор Улрике Йенсен се намираше в Държавната болница в Копенхаген, за да проведе първи разпит с ищеца Томас Мюлер, който беше пристигнал в болницата в единайсет и десет вечерта с изгаряния по ръцете и гърдите. Улрике беше на четиресет и четири, майка на малко дете, и дълго време се бе занимавала със сексуални престъпления. Н аскоро обаче се прехвърли в отдела за тежки престъпления и често караше нощни смени – за момента това беше най-доброто решение за семейството. Ето защо се беше наслушала на объркани и пиянски свидетелски показания. Този разпит обаче обра точките.

– Разбирам, че много те боли и че си замаян от морфина – каза тя. – Но нека опитаме да се придържаме към фактите и да се съсредоточим върху описанието.

– Никога не съм виждал такива очи – измърмори той.

– Това го разбрах. Но трябва да си видял и нещо по-конкретно. Жената нямаше ли отличителни белези?

– Беше млада и ниска, имаше черна коса и говореше като призрак.

– Как говорят призраците?

– Без чувства, или... все едно мислеше за нещо друго. Беше разсеяна.

– И какво ти каза, можеш ли да повториш, за да добием малко повече яснота?

– Каза, че никога не си гладела дрехите и не я бивало много, така че най-добре било да стоя неподвижно.

– Звучи жестоко.

– Звучи болно.

– И нищо повече?

– Щяла отново да дойде за мен, ако не...

– Ако не...?

Томас Мюлер се размърда нервно в болничното легло и я погледна

безсилно.

– Ако не? – повтори тя.

– Ако не оставя съпругата си на мира. Никога повече нямало да я вида и трябвало да се разведа.

– Каза, че съпругата ти е заминала?

– Да, тя...

Той смотолеви нещо неразбираемо.

– Направил ли си ѝ нещо? – продължи тя.

– Нищо не съм ѝ правил. Тя е тази, която ме...

– Какво?

– Напусна.

– Защо според теб те е напуснала?

– Защото е проклета...

Беше на път да каже нещо ужасно, но прояви достатъчно здрав разум да си замълчи. Улрике Йенсен предположи, че има предистория, която също не е приятна, но засега остави нещата така.

– Спомняш ли си нещо друго, което може да ни е от полза? – попита тя.

– Ж ената каза, че съм извадил лош късмет.

– В какъв смисъл?

– Цяло лято била потискала разни неща и това малко или много я докарало до лудост.

– Какво е имала предвид?

– Аз откъде да знам?

– Как се разделихте?

– Тя махна лепенката от устата ми и повтори всичко.

– Да стоиш настрана от съпругата си?

– Така и смятам. Не искам да я виждам повече.

– Окей – каза тя. – Засега това звучи разумно. Значи не си разговарял с жена си тази вечер?

– Както казах, дори не знам къде се намира. Но, по дяволите...

– Да?

– Трябва да се размърдате и да направите нещо. Тези жена е абсолютно ненормална. Опасна е.

– Ще направим каквото можем – каза Улрике Йенсен. – Обещавам. Но изглежда...

– Какво?

– Точно по това време всички охранителни камери в района са били извън строя, така че не разполагаме с почти нищо – продължи тя и изведнъж се почувства много изморена от работата си.

Минаваше полунощ, а Лисбет седеше в едно такси на път от „Арланда“. Тъкмо проверяваше един адвокат, който Аника Джанини ѝ беше препоръчала, когато получи криптирано съобщение от Микаел. Но беше твърде изморена и скапана, за да го прочете. С коро спря да се занимава и с адвоката и просто се загледа с празен поглед през прозореца. Какво ѝ имаше?

Харесваше Паулина. Може би дори я обичаше по свой си сбъркан начин. Но как го показваше? Беше пратила отчаяната Паулина при родителите ѝ в Мюнхен, а тя самата се нахвърли на мъжа ѝ, сякаш отмъщението можеше да компенсира за липсите в любовта. Не можа да убие сестра си, която бе извършила толкова злини, но беше способна да отнеме живота на Томас Мюлер в Копенхаген, без да ѝ мигне окото.

Докато седеше върху него с ютията в ръка, пред очите ѝ проблеснаха образите на Залаченко, адвокат Бюрман, психиатъра Телебориан, и всякакви други изроди. И сякаш нещо в нея преля. Искаше да си отмъсти за целия си живот и единствено с върховни усилия на волята успя да не изгуби контрол над себе си. По дяволите. Трябваше да се стегне.

Иначе щеше да продължи да се колебае, когато трябва да действа, и да откача, когато трябва да бъде спокойна.

Нещо от прозренията, които я осениха на Треской булевард, се беше заровило в ума ѝ и я изкарваше извън равновесие. Не беше просто това, че бе лежала като парализирана нощем, когато Зала идваше за Камила. С таваше дума и за майка ѝ. Дали бе знаела? Дали и тя си беше затваряла очите за истината? Тази мисъл все повече глождеше Лисбет и я караше да се страхува от себе си – от нерешителността си. Страхуваше се, че ще бъде слаб боец в най-важната битка в живота си. Битка, която се задаваше неумолимо.

След като Чумата ѝ помогна да хакне охранителните камери около апартамента на „Страндвеген“, Лисбет научи, че Камила поддържа връзка с мотоклуб „Свавелшьо“. Сестра ѝ я издирваше с всички възможни средства и едва ли би се поколебала в решителния миг. Така че да, Лисбет трябваше да се стегне, мамка му. Трябваше отново да прояви сила и целеустременост. Но като начало трябваше да измисли къде да отиде.

Вече нямаше жилище в Стокхолм. Докато обмисляше различни варианти, реши все пак да прочете набързо имейла на Микаел. С таваше дума за Форшел и шерпа. Информацията беше интересна, но Лисбет нямаше сили да се задълбава. Просто му написа, неочаквано за самата себе си:

В града съм. Да се видим, веднага. На хотел.

Не беше просто мръсно предложение, мислеше си, нито дори реакция срещу самотата и безнадеждността. Беше също и... предпазна мярка, защото съвсем не бе невъзможно Камила и бандитите ѝ, при липса на следи, които водят към Лисбет, вместо това да се насочат към близките ѝ, така че най-добре беше да заключи Кале Блумквист в някоя хотелска стая.

От друга страна, той можеше сам да си се заключва и след като не ѝ отговори десет, петнайсет, двайсет минути, Лисбет изсумтя и затвори очи. Имаше чувството, че може да спи цяла вечност, и вероятно наистина бе задрямала, защото когато Микаел ѝ писа, тя подскочи, все едно я нападат.

С естра му, Аника, му даде дрехи и обувки и го закара до дома му на Белмансгатан. Беше готов да припадне в леглото си, но вместо това седна пред компютъра и потърси информация за бизнесмена Стан Енгелман. Днес Енгелман беше на седемдесет и четири, оженен повторно и обект на разследване за корупция и незаконни заплахи във връзка с продажбата на три хотела в Лас Вегас. Нищо не беше сигурно и той самият отричаше всичко, разбира се, но въпреки това бизнес империята му, изглежда, се клатеше. Говореше се, че е потърсил помощ от свои познати в Русия и С аудитска Арабия.

Стан Енгелман не се беше изказал нито веднъж относно Нима Рита. За сметка на това беше отправил яростни атаки срещу починалия Виктор Гранкин, който беше назначил Нима за сирдар. Освен това беше повдигнал дело срещу фирмата на Гранкин „Еверест Андвенчърс Турс“. Беше се стигнало до споразумение в московски съд, в резултат на което фирмата веднага изпаднала в несъстоятелност. Без съмнение Енгелман беше насочил гнева си към експедицията, в която бе участвал и Нима Рита. Това обаче не обясняваше защо шерпът изведнъж се беше озовал в Стокхолм, от всички възможни места, и засега Микаел остави Енгелман. Беше твърде изморен, за да се рови във всичките му имотни сделки, идиотски прояви и истории с жени. В место това провери Сванте Линдберг, който би трябвало най-добре да знае какво се е случило с Форшел на Еверест. Сванте Линдберг беше генерал-лейтенант и бивш егер от шведските амфибийни войски. С Форшел бяха приятели от младини и вероятно и Сванте също беше офицер от разузнаването. О свен това беше и опитен планинар. Преди Еверест беше изкачил три други осемхилядника – Броуд Пик, Гашербрум и Анапурна. Вероятно заради това Виктор Гранкин го беше оставил да тръгне с Йоханес към върха преди другите, след като сутринта на тринайсети май темпото на групата значително спаднало. Микаел смяташе да разбере какво всъщност се е случило в планината, само че по-късно, вероятно утре сутринта. Засега установи единствено, че Сванте Линдберг също е бил мишена на кампанията на омраза срещу Форшел.

Тука-там се твърдеше, че в действителност той държи властта в министерството на отбраната. Рядко обаче даваше интервюта и единствената информация за личния му живот, която Микаел успя да открие, беше обширен портрет в списание „Рънър’с Уърлд“ отпреди три години. Зачете се в материала, но по някое време явно бе задрямал. В последствие си спомняше единствено следния цитат: „Ако си напълно изтощен, значи ти остават седемдесет процента“.

Събуди се пред компютъра. Цялото му тяло се тресеше, а пред очите му Йоханес Форшел потъваше в морето. Осъзна, че не просто е напълно изтощен, беше в шок. С мъка успя да се довлече до леглото, като си мислеше, че ще заспи на мига. Но мислите се въртяха твърде бурно в главата му и накрая Микаел взе телефона си и видя, че Лисбет е отговорила.

В града съм. Да се видим, веднага. На хотел.

Беше толкова изморен, че трябваше да го прочете два пъти. Почувства се... какво? Смутен, притеснен? Не знаеше. Но му се искаше да се престори, че не е прочел съобщението, макар че това нямаше да проработи с Лисбет. Тя сигурно вече бе получила известие, че го е отворил. Какво да прави? Не можеше да ѝ откаже. И определено нямаше сили да каже „да“. Затвори очи и опита да подреди мислите си. Значи Лисбет беше в Стокхолм и искаше веднага да се срещнат в някой хотел. Това означаваше ли нещо повече, освен че иска веднага да се срещнат в някой хотел?

– По дяволите, Лисбет – измърмори той.

Тя беше внесла още по-голям безпорядък в ума му. Микаел стана и закрачи нервно из апартамента. По някое време погледна през прозореца към Белмансгатан и видя една фигура до „Бишъпс Армс“, която веднага разпозна. Беше мъжът с конската опашка, когото беше забелязал в Сандхамн. Микаел се стегна, сякаш го бяха ударили в корема. Вече нямаше съмнение и той отново изруга.

Наблюдаваха го. Сърцето му се разтуптя, а устата му пресъхна. Замисли се дали да се свърже с Бублански или някой друг от полицията. В место това написа на Лисбет:

Следят ме.

Тя отговори:

Аз съм виновна. Ще ти помогна да се отървеш от тях.

Искаше да изкрещи, че няма сили да се отървава от когото и да е, че просто иска да се наспи, да продължи проклетата си почивка и да забрави за всичко, което не му носеше спокойствие.

Написа:

Ок й.

Глава 19

27 АВГУСТ

Кира с радост би прекъснала всякаква връзка с мотоклуб „Свавелшьо“. Искаше да се отърве от проклетите бандити с нелепите им елеци, нитове, качулки и татуировки, но ето че отново се нуждаеше от тях. Убеди ги да ѝ помогнат, като им предложи пари и им припомни Залаченко. Каза, че така щели да почетат паметта му.

Беше ѝ дошло до гуша от тях, искаше ѝ се да им се развика, че са low-lifes и losers[29] и да ги прати на фризьор и шивач. Но запазваше достойнство и продължаваше да се държи хладно, като тайно се радваше, че Галинов е с нея. Днес той беше избрал бял ленен костюм и кафяви кожени обувки. С едеше на фотьойла срещу нея и четеше статия за връзката между шведския и долнонемския език или нещо такова, все едно беше дошъл тук на някакво си обучение. Но въпреки това ѝ вдъхваше спокойствие. Той представляваше връзка с миналото и още по-важно: плашеше момчетата от „Свавелшьо“.

Ако ѝ противоречаха и отказваха да приемат заповеди от жена, достатъчно беше Галинов просто да впери в тях ледения си поглед изпод очилата за четене и те веднага се смълчаваха и ставаха послушни. Кира предполагаше, че знаят точно на какво е способен, така че не обръщаше внимание на пасивността му.

Неговата роля идваше по-късно. С издирването на Лисбет се бяха заели Б огданов и бандитите. За момента обаче не бяха открили нищичко, нито следа. Сякаш преследваха сянка, а за капак на всичко снощи бяха допуснали сериозна грешка. Ето защо Кира беше повикала Марко С андстрьом, президента на „Свавелшьо“, който сега влезе във всекидневната с още един бандит, който май се казваше Криле, не че изобщо ѝ пукаше.

– Не искам никакви оправдания – каза тя. – Просто ми обясни как е възможно това да се случи и се придържай към фактите.

Марко се усмихна тревожно и това ѝ хареса. Марко беше едър и заплашителен, също като всички останали от „Свавелшьо“, но поне проявяваше добрия вкус да не пусне брада и дълга коса, а освен това нямаше шкембе. Лицето му беше като за снимка и Кира все още можеше да си представи как забива нокти в гърдите му, както едно време.

– Задачата ни е неприемлива – каза Марко и опита да си придаде малко авторитет, макар че не можа да не се обърне към Галинов, който дори не вдигна поглед, и това също ѝ хареса.

– Кое ѝ е неприемливото? – каза тя. – П росто исках да го държите под наблюдение, нищо повече.

– Да, денонощно – отвърна Марко. – За това се искат ресурси, а и Блумквист не е кой да е.

– Как... е възможно... да се случи? – повтори тя, натъртвайки всяка дума.

– Онова копеле... – започна мъжът, който май се казваше Криле.

Марко го прекъсна:

– Остави на мен. Камила...

– Кира.

– Извинявай, Кира – продължи той. – В чера следобед Блумквист потегли ненадейно с моторницата си. Случи се твърде бързо и нямаше как да реагираме, а скоро след това ситуацията на острова стана доста неприятна. Напълни се с полицаи и военни, а нямахме представа къде е отишъл той, така че трябваше да се разделим. Йорма остана в Сандхамн, а Криле отиде да чака на Белмансгатан.

– И Микаел се е появил там?

– Късно вечерта, с такси. Предвид изтощения му вид, нямахме причина да смятаме, че няма да спи в апартамента си. Но въпреки това К риле остана на пост, за което заслужава похвала. Микаел изгасил светлините, но в един през нощта излязъл с чанта в ръка и тръгнал към метростанцията при Марияториет. Не се обърнал нито веднъж. На перона седнал на една пейка и заровил лице в дланите си.

– Беше като болен – вметна Криле.

– Това ни накара да се отпуснем – продължи Марко. – Да свалим гарда. В метрото облегнал глава на прозореца и затворил очи. Изглеждал съвсем скапан. Но после...

– Да?

– На Гамла стан, точно преди вратите да се затворят, изведнъж се изстрелял като гюле, слязъл и изчезнал. Тогава го изгубихме.

Кира не каза и дума, поне първоначално. Просто размени бързо поглед с Галинов и видя, че Марко забеляза това. След това се загледа в дланите си, без да помръдва. Тишината и спокойствието бяха по-плашещи от каквито и да е гневни изблици, това беше един от първите уроци, които научи. Затова вместо да се разкрещи, както ѝ се искаше, просто каза сухо и делово:

– Жената, която беше с Блумквист в Сандхамн. Идентифицирахме ли я?

– Абсолютно. Казва се Катрин Линдос и живее на Н юториет шест. Известна медийна курва.

– Означава ли нещо за него?

– Ами... – обади се пак Криле.

Той имаше конска опашка, брада и малки, воднисти очи. Не изглеждаше като експерт по любовните въпроси, но очевидно искаше да се пробва.

– На мен ми се сториха влюбени. По цял ден висяха заедно в градината – продължи той.

– Окей, хубаво – каза тя. – Тогава искам да наблюдавате и нея.

– По дяволите, Камила... извинявай, Кира, това не е дребна работа. Стават три адреса за наблюдение – каза Марко.

Тя отново замълча, след което им благодари и се зарадва, че Галинов изправи дългото си стройно тяло, и ги изпрати, като може би им каза няколко думи, които уж бяха любезни, но щом попиха в съзнанието им, ги изплашиха до смърт.

Галинов беше експерт в тези неща и Кира имаше нужда от услугите му. Осъзна, че отново е изгубила инициативата, и се огледа ядосано. Апартаментът беше сто и седемдесет квадратни метра, закупен чрез посредници преди две години. Все още нямаше много мебели и изглеждаше безлично, но при липса на друго вършеше работа. Тя изруга, стана и без да почука, влезе в ъгловата стая вдясно, където Юрий Богданов се потеше над компютрите си.

– Как върви с компютъра на Блумквист? – попита Кира.

– Зависи.

– Как така?

– Както казах, получих достъп до сървъра му.

– Но нищо ново?

Богданов се размърда притеснено и тя веднага разбра, че и той няма добри новини.

– Блумквист е търсил информация за Форшел, министъра на отбраната, което е интересно, разбира се, и то не само защото Форшел е мишена на ГРУ и Галинов е имал вземане-даване с него, а защото вчера министърът е опитал...

– Пет пари не давам за Форшел – изръмжа тя. – Интересуват ме само криптираните съобщения, които Блумквист праща и получава.

– Не успях да ги разшифровам.

– Какво значи „не успях“? Тогава продължавай да опитваш.

Богданов прехапа устна и сведе поглед.

– Вече не съм вътре.

– За какво говориш?

– Снощи някой заличи троянеца ми.

– Как, по дяволите?

– Не знам.

– Нали никой не можеше да се справи с вирусите ти?

– Да, но...

Той гризеше ноктите си.

– Значи е бил някой шибан гений, това ли искаш да кажеш? – изръмжа тя.

– Така изглежда – смотолеви Богданов, при което Кира съвсем побесня, но изведнъж я осени съвсем друга мисъл и вместо да се разкрещи, тя се усмихна.

Разбра, че Лисбет е много по-близо, отколкото бе могла да се надява.

Микаел се излежаваше в леглото в хотел „ Хелстен“ на Лунтмаркаргатан, а Лисбет седеше на един червен фотьойл до прозореца и го гледаше разсеяно. Микаел спа не повече от два часа и не беше сигурен дали наистина бе добра идея да идва тук. Не прекараха нощта особено романтично, нито пък се бяха видели като стари приятели. Още на прага всичко тръгна накриво.

Тя се вторачи в него така, сякаш искаше на мига да свали дрехите му, и макар че по пътя си бе мислил за Катрин, Микаел едва ли щеше да може да ѝ устои. Но Лисбет искаше да се нахвърли не на него, а на лаптопа и телефона му. Грабна ги от ръцете му, застана в странна, приклекнала поза и се зарови в екраните. С едеше така, без да мърда, и единствено пръстите ѝ работеха трескаво. В ремето минаваше и накрая Микаел не издържа. Причерня му и се развика, че едва не се е удавил, че е спасил живота на проклет министър и че трябва или да се наспи, или поне да поговорят и да разбере с какво се е захванала тя.

– Тихо – каза Лисбет.

– Как ли пък не.

Той побесня. Искаше просто да се махне и да не я вижда повече. Но накрая тегли една на всичко, съблече се, легна от едната страна на двойното легло и заспа като нацупено хлапе. По някое време на разсъмване тя легна до него и прошепна в ухото му, сякаш опитваше да го прелъсти по нейния си смахнат начин:

– Имаше троянски кон, умнико.

Микаел се изплаши и с това нощта приключи. Разтревожи се за източниците си и настоя тя веднага да му каже какво става. Лисбет неохотно го направи и Микаел постепенно проумя цялото безумие, или не цялото, разбира се. Както обикновено, Лисбет не беше особено многословна, а съвсем скоро очите ѝ започнаха да се затварят. Тя облегна глава на възглавницата и изчезна, оставяйки го сам и притеснен. Той изруга, убеден, че няма да може да заспи повторно. Но явно все пак беше успял, защото когато се събуди, Лисбет седеше във фотьойла, по бельо и твърде дълга черна риза. Изглеждаше, сякаш се намира в някакво гранично състояние между сън и реалност. Микаел погледна учудено мускулите на краката ѝ и черните кръгове под очите ѝ, след което се обърна към вратата. Тогава чу гласа ѝ:

– Има закуска.

– Чудесно – каза той, стана и взе два подноса, които остави на леглото.

После направи кафе с машината „Неспресо“ и седна на матрака, а Лисбет се присъедини към него. Микаел я погледна, все едно гледаше непознат човек и близък приятел едновременно. Усещаше по-ясно от всякога, че я разбира, и не я разбира.

– Защо се поколеба? – попита той.

В ъпросът на Микаел не ѝ хареса. Не ѝ хареса и изражението му. Искаше да избяга, или да си легне с него и да му запуши устата. Замисли се за Паулина, мъжа ѝ и ютията, и за още по-лоши неща от детството си. Не беше сигурна дали изобщо ще отговори, но накрая все пак каза:

– Спомних си нещо.

Микаел се вгледа в нея и тя веднага съжали, че не си е замълчала.

– Какво си спомни?

– Нищо.

– Хайде.

– Семейството си.

– Какво за семейството ти?

Откажи се, помисли си тя. Откажи се.

– Спомних си... – започна Лисбет, сякаш сама не можеше да се спре.

Може би нещо в нея въпреки всичко искаше да изрази ужасната мисъл.

– Да?

– Мама знаеше, че Камила краде от нас и лъже полицията, за да защити Зала. Знаеше, че ни клевети пред социалните и допринася за ужаса вкъщи.

– Знам – каза Микаел.

– Така ли?

– Холгер ми разказа.

– А знаеш ли, че...

– Какво?

Дали да не си замълчи? Но все пак изплю думите:

– Че накрая на мама ѝ писна и заплаши да изхвърли Камила?

– Не знаех.

– Така беше.

– Тогава Камила е била още дете.

– Беше на дванайсет.

– И все пак...

– Избухването ѝ може би не значеше нищо. Но тя винаги беше на моя страна. Знам, че не харесваше К амила.

– Във всяко семейство може да има любимо дете.

– Но при нас имаше последствия. Бяхме слепи.

– Слепи за какво?

– За случващото се.

– Какво се е случвало?

Стига. Стига.

Искаше да изкрещи и да побегне. Но продължи, като че водена от някаква сила, която не можеше да удържа повече.

– Мислехме, че Камила има Зала. Че войната у дома е по двойки, мама и аз срещу Зала и Камила. Но не беше така. Камила беше сама.

– Всички сте били сами.

– За нея беше най-зле.

– В какъв смисъл?

Лисбет извърна поглед.

– Понякога Зала идваше в стаята ни посред нощ – каза тя. – Тогава не разбирах защо. Но и не се замислях много. Той беше зъл и правеше каквото си иска. Беше каквото беше, а и по онова време мислех само за едно.

– Искала си да сложиш край на тормоза срещу майка ти.

– Исках да убия Зала. Знаех, че Камила се е съюзила с него, така че не виждах причина да се тревожа за нея.

– Разбираемо.

– Но, естествено, трябваше да се замисля защо Зала се промени.

– Променил се е?

– Започна все по-често да нощува вкъщи, което не се връзваше. Беше свикнал на лукс и добро обслужване. Но изведнъж апартаментът ни се оказа достатъчно добър за него, което явно се дължеше на нов елемент в играта. Пред ресторанта на Тверской булевард разбрах причината. Като всички мъже, и той е бил привлечен от нея.

– Значи нощем е идвал за нея.

– Винаги я молеше да отиде с него във всекидневната. Когато се заслушвах, разговорите им ми звучаха, все едно планират някаква гадост срещу мен и мама. Но е възможно да съм чула и още нещо, което по онова време да не съм разбрала. Често излизаха с колата.

– Посягал ѝ е.

– Той я съсипа.

– Не можеш да се виниш – каза Микаел.

Прищя ѝ се да изкрещи.

– Просто отговорих на въпроса ти – каза тя. – Разбрах, че нито аз, нито мама сме направили каквото и да е, за да ѝ помогнем. Ето това ме накара да се поколебая.

Микаел седеше мълчаливо до нея и, изглежда, осмисляше чутото. След малко сложи ръка на рамото ѝ. Тя я избута и се загледа през прозореца.

– Знаеш ли какво мисля? – каза той.

Лисбет не отговори.

– Мисля, че чисто и просто не си човек, който може да застреля някого по този начин.

– Глупости.

– Не вярвам, Лисбет. Никога не съм го вярвал.

Тя си взе кроасан от таблата и измърмори по-скоро на себе си, отколкото на Микаел:

– Но трябваше да я убия. Сега тя идва за всички ни.

Глава 20

27 АВГУСТ

Ян Бублански носеше бутилка дванайсетгодишен „Грантс“, която прашасваше у тях от години. Това, разбира се, беше против принципите му, но свидетелят го бе помолил за уиски и Бублански реши, че не е нужно да бъде толкова стриктен. Още от вчера се беше съсредоточил изцяло върху разследването на смъртта на Нима Рита и затова не бе пестил сили в издирването на последния свидетел, за когото знаеха, че е видял шерпа. Накрая го откри в Ханинге, в малък апартамент в жълта кооперация на улица „Клокарледен“.

Апартаментът не беше най-ужасният, който Бублански беше виждал, но не беше и най-хубавият. Миришеше зле и навсякъде имаше бутилки, пепелници и остатъци от храна. Самият свидетел обаче излъчваше елегантност по бохемски. Носеше бяла риза и парижка барета.

– Хер Йервинен – каза Бублански.

– Комисар.

– Това добре ли е?

Той показа бутилката и получи тънка усмивка в отговор. Настаниха се на два сини трикраки стола в кухнята.

– В нощта на петнайсети август си видял човека, за когото вече знаем, че се казва Нима Рита, нали така? – каза той.

– Да... точно така... абсолютен перко. Чувствах се зле и чаках един човек, който обикновено седи на площад „Нора Банториет“ и продава пиене. Тъкмо тогава обаче се появи онзи бездомник, пиян-залян, и аз, разбира се, трябваше да си затрая. Отдалече си личеше, че е луд. Но съм разговорлив по природа, затова го запитах учтиво и ненатрапчиво как е, а той започна да кряска.

– На какъв език?

– Английски и шведски.

– Значи е знаел шведски?

– Дали е знаел... Във всеки случай каза няколко думи. Не знам доколко владееше езика. К рещеше, че бил сред облаците, борил се с боговете и говорил с мъртвите.

– Възможно ли е да е говорил за връх Еверест?

– Сигурно е възможно. Не внимавах. Бях доста изнемощял и нямах сили да слушам безсмислици.

– Значи не си спомняш конкретните му думи?

– Бил спасил живота на много хора. „I saved many lives“, така каза и вдигна ръцете си, с отрязаните пръсти.

– Спомена ли министъра на отбраната Форшел?

Хейки Йервинен го погледна изненадано, наля си уиски и надигна чашата с трепереща ръка.

– Интересно, че го казваш.

– Защо да е интересно?

– Защото ми се струва, че наистина каза нещо за Форшел. Но всъщност не е толкова изненадващо, всички говорят за него.

– Какво по-точно каза?

– Че го познавал, мисля. Познавал всички важни хора, но това е малко трудно за вярване. Наду ми главата. Накрая не издържах и изтърсих голяма глупост.

– Какво си казал?

– Ами... не беше расистко или нещо такова. Но може би все пак не беше особено умно. Казах: „Приличаш на китаец, чинг-чонг“. Той се разлюти и ме фрасна, а аз така се ошашках, че нямах никакъв шанс. Направо си ме преби, честно казано. Представяш ли си?

– Разбирам, че е било страшно.

– Кървях като прасе – продължи Й ервинен развълнувано. – Още имам рана. Ето тук.

Той посочи устната си, която наистина беше разранена. От друга страна, той целият беше в рани и синини, така че сцепената устна не впечатли Бублански.

– Какво стана после?

– Той се отдалечи и почти веднага извади невероятен късмет. Е, късмет може би не е правилната дума, щом е умрял на следващия ден.

Но тогава така изглеждаше. Още на Васагатан се натъкна на дилър. Бублански се наведе напред.

– Дилър на алкохол?

– Един мъж го спря на тротоара там при хотела, сещаш се, и му даде бутилка, или поне така изглеждаше отстрани. Но бях доста далеч и може и да греша.

– Какво можеш да ми кажеш за него?

– За дилъра?

– Да.

– Нищо, беше слаб и тъмнокос, и висок. Носеше черно яке, дънки и шапка. Но не видях лицето му.

– Той самият изглеждаше ли като зависим?

– Не мисля. Походката му не беше такава.

– Какво имаш предвид?

– Вървеше бързо и леко.

– Все едно е в добра форма?

– Може би.

Бублански помълча, наблюдавайки Йервинен. И маше чувството, че въпреки бездънния си упадък, той все пак се мъчи да поддържа вид. В него все още имаше боен дух.

– Видя ли накъде тръгна?

– Продължи към „Сентрален“. Мислех си дали да не тръгна след него, но нямаше начин да го настигна.

– Значи може би не е излязъл да продава алкохол? Може просто да е искал да даде бутилката на Нима Рита.

– Искаш да кажеш...?

– Нищо не искам да кажа. Но Нима Рита е умрял от натравяне, а като се има предвид начинът му на живот, не е изключено да е приел отровата чрез бутилка алкохол, така че и сам разбираш защо този мъж ме интересува.

Хейки Йервинен обърна още една чаша и каза:

– Тогава може би трябва да кажа още нещо.

– Какво?

– Той каза, че вече са се опитвали да го отровят.

– Как точно?

– Ами... не ми стана много ясно. Крещеше и се хвалеше с фантастичните си постижения и с всички изискани хора, които познавал. Аз обаче останах с впечатлението, че е избягал от лудницата и не си е пил хапчетата. Каза: „They tried to poison me. But I ran. I climbed down a mountain to the lake“.[30]Нещо такова. Струва ми се, имаше предвид, че е избягал от лекарите.

– От планина до езеро?

– Май така беше.

– Имаш ли някаква представа дали болницата е бил в Швеция, или по-скоро в чужбина? – попита Бублански.

– В Швеция, мисля. Посочи назад, сякаш се намираше тук някъде. Но от друга страна, и през останалото време размахваше ръце във всички посоки, все едно небето и боговете, с които се бил борил, бяха зад ъгъла.

– Разбирам – каза Бублански, нетърпелив да се махне от апартамента възможно най-бързо.

Лисбет седеше в хотелската стая, загледана в монитора. В идя, че мъжете от „Свавелшьо“, сред които беше и президентът Марко С андстрьом, излязоха от апартамента на улица „Страндвеген“. Зачуди се какво можеше да направи по въпроса, но не измисли нищо.

Затвори лаптопа и забеляза, че Микаел се е облякъл, седнал е на леглото и се е зачел в телефона си. Може би трябваше да го остави на мира. Н ямаше сили за повече въпроси относно миналото си, а още по-малко за теориите му, че дълбоко в себе си всъщност била мил човек, или каквото там се бе опитал да намекне Микаел.

– Какво правиш? – каза Лисбет.

– А?

– С какво се занимаваш?

– С историята за шерпа – отговори той.

– Стигна ли донякъде?

– Проучвам Стан Енгелман.

– Приятен човек, нали?

– Наистина. Точно твой тип.

– Остава ни и онзи Матс С абин – каза тя.

– Да, той също.

– Какво мислиш за него?

– Все още не съм стигнал дотам.

– Мисля, че можеш да го забравиш.

Микаел вдигна поглед заинтригуван.

– Защо смяташ така?

– Предполагам, че това е едно от онези случайни неща, за които човек се вълнува, защото уж имат някаква връзка с останалото. Но не мисля, че е така.

– Защо не?

Тя се изправи, отиде до прозореца и погледна към Лунтмакаргатан през пролука в щорите. Замисли се за Камила и „Свавелшьо“ и ѝ хрумна нещо. Може би въпреки всичко трябваше да ги притисне.

– Защо не? – повтори той.

– Намери го доста бързо, не беше ли така? Още преди да си сигурен какво точно е казал Нима Рита.

– Вярно е.

– По-скоро трябва да се върнеш назад в историята, до колониалните времена.

– Как така?

– Не е ли целият Еверест едно голямо колониално пътешествие? Бели катерачи и хора с друг цвят на кожата, които носят багажа им.

– Може би.

– Според мен трябва да помислиш върху това и върху начина, по който се е изразил Нима Рита.

– Не можеш ли поне веднъж да се изразиш ясно?

Микаел седеше на леглото и чакаше отговора ѝ, но забеляза как Лисбет отново потъна в себе си, също както сутринта във фотьойла. Е, можеше да провери и сам. Реши, че е време да потегля, най-добре беше да се разбърза и да се види с Лисбет по-късно. Прибра лаптопа си в чантата, изправи се и тръгна към Лисбет, за да я прегърне и да я помоли да бъде внимателна. Тя обаче не реагира дори след като той се приближи.

– Earth to Lisbeth – каза той и се почувства глупаво.

Едва сега погледът ѝ се проясни и тя погледна чантата му, която, изглежда, я наведе на някаква мисъл.

– Не можеш да се прибереш – каза Лисбет.

– Тогава ще отида някъде другаде.

– Сериозно говоря – продължи тя. – Не можеш да отидеш у вас или у някого, с когото си свързан. Следят те.

– Мога да се грижа за себе си.

– Не можеш. Дай ми телефона си.

– Стига. Не отново.

– Дай ми го.

Микаел бе на мнение, че тя и без това задържа телефона му достатъчно дълго снощи. Понечи да го прибере в джоба си, но Лисбет го грабна от ръцете му. Микаел се подразни, дори се ядоса, но това явно беше без значение. Секунда по-късно тя вече се беше захванала с програмните си кодове и той я остави. Лисбет винаги правеше каквото си поиска с техниката му.

След известно време обаче не издържа и се сопна:

– Какво правиш?

Тя вдигна глава. На лицето ѝ имаше намек за усмивка.

– Това ми хареса – каза тя.

– Кое?

– Тези думи.

– Кои думи?

– „Какво правиш?“. Можеш ли да го повториш, но в множествено число? Със същата интонация.

– За какво говориш?

– Просто го кажи.

Тя вдигна телефона към него.

– Кое?

– Какво правите.

– Какво правите? – каза той.

– Добре, перфектно.

Лисбет продължи да бърника телефона и след малко му го подаде.

– Какво направи?

– Ще мога да виждам къде си и да чувам какво се случва около теб.

– Какво, по дяволите?!

– Именно.

– Значи няма да имам никакъв личен живот?

– Можеш да имаш колкото си искаш личен живот, не смятам да подслушвам, поне не и ако не кажеш тези думи.

– Значи ще мога спокойно да злословя по твой адрес?

– А?

– Това беше шега, Лисбет.

– Окей.

Той се усмихна.

Тя може би се усмихна, може би не. Микаел взе телефона си, погледна я и каза „благодаря“.

– Гледай да не се набиваш на очи – каза тя.

– Ще се постарая.

– Хубаво.

– Добре че не съм известен.

– А?

Тя отново не схвана, така че Микаел я прегърна за последно и излезе. Опита да се смеси с градския живот, но не стигна далеч. Още на Тегнергатан един човек поиска да си направят селфи. После Микаел продължи по „Свеавеген“, макар че вероятно трябваше да избягва този район. Седна на една пейка недалеч от Националната библиотека и отново потърси информация за Нима Рита, като накрая се зачете в дълга статия в „Аутсайд“ от август 2008 година.

Именно там му бяха дали да се изкаже най-обширно. Цитатите обаче не бяха особено вълнуващи, поне на пръв поглед. Смирени и тъжни реплики за Клара Енгелман, каквито Микаел вече беше чел. Въпреки това след малко се сепна, без дори да разбере защо. Прочете простичкия, отчаян откъс още веднъж

I really tried to take care of her. I tried. But Mamsahib just fell, and then the storm came, and the mountain was angry, and we couldn’t save her. I am very, very sorry for Mamsahib.[31]

Мамсахиб.

Естествено. Мамсахиб – срещаше се още и като мемсахиб, както видя Микаел – беше женската форма на сахиб, думата за бял човек в колониална Индия. Защо не се беше сетил по-рано? Все пак по време на проучването си беше видял, че много от шерпите говорят така за западните катерачи.

I took Forsell and I left Mamsahib.

Това трябва да бяха думите му, а в такъв случай най-вероятно ставаше дума за Клара Енгелман. Но какво означаваше това? Че Нима Рита е спасил Йоханес Форшел вместо нея? Това не се връзваше с хронологията на събитията.

Клара и Йоханес се бяха намирали на различни места в планината, а Клара вече е била мъртва, когато Форшел изпитал затруднения. И все пак... Дали там горе се беше случило нещо сериозно, което бяха прикрили? Възможно беше. Събитията можеше да са се развили по-съвсем друг начин. Микаел се почувства жив и разбра, че почивката му определено е приключила. Вече беше убеден, че трябва да стигне до дъното на историята. Но най-напред прати есемес на Лисбет:

Защо винаги си такава проклета умница??

Глава 21

27 АВГУСТ

Паулина Мюлер седеше на леглото в старата си детска стая в „Богенхаузен“ в Мюнхен. Беше по пижама, говореше по телефона и пиеше топъл шоколад. Майка ѝ се грижеше за нея, все едно пак беше на десет, което не беше толкова зле, въпреки всичко.

Точно в момента наистина ѝ се искаше отново да е дете, да забрави за всички отговорности и просто да си поплаче. Освен това бе грешала. Родителите ѝ много добре разбираха що за човек е Томас. В очите им нямаше и капка съмнение, когато им разказа какво ѝ е причинил. Преди малко обаче се заключи в стаята и викна, че не иска да я безпокоят.

– Значи нямаш представа коя е била тази жена – каза криминален инспектор Улрике Йенсен по телефона, а интонацията ѝ подсказваше, че изобщо не вярва на Паулина.

И имаше всички основания за това, разбира се. Паулина веднага разбра коя е била жената с ютията. Освен това осъзна мрачната логика на постъпката и се изплаши, че по някакъв начин може да е дала одобрението си. Докато пътуваше към Мюнхен, безброй пъти си бе повтаряла „не мога отново да се видя с него, не мога, предпочитам да умра“.

– Не – каза тя. – Не ми звучи познато.

– Томас каза, че си срещнала друга жена и си се влюбила – продължи Улрике Йенсен.

– Написах го само за да го ядосам.

– И все пак изглежда, че извършителката има емоционална връзка с теб. Такова е било посланието. Мъжът ти е трябвало да се закълне, че няма да те тормози повече.

– Това е странно.

– Наистина ли е толкова странно?  ъседите разказаха, че преди да изчезнеш, си била с превързана ръка. Казала си, че си се изгорила с ютията

– Така е.

– Но не всички са ти повярвали, Паулина. Чули са викове от апартамента ви. Викове и разправии.

Тя се поколеба, преди да отговори.

– Така ли?

– Затова си мисля, че може би в действителност Томас те е изгорил.

– Може би.

– Значи разбираш защо подозираме, че става дума за отмъщение – от страна на твой близък човек.

– Не знам нищо.

– Не знаеш.

Продължиха така, напред-назад, докато накрая Улрике Йенсен изведнъж смени тона и каза:

– Между другото...

– Да?

– Мисля, че няма защо да се притесняваш от него.

– Какво имаш предвид?

– Съпругът ти, изглежда, се страхува от тази жена и според мен ще стои настрана.

Паулина отново се поколеба, после каза:

– Това ли беше всичко?

– Засега да.

– Тогава искам да благодаря.

– На кого?

– Не знам – каза тя и затвори.

Стори ѝ се, че финалната реплика прозвуча добре като за пред полицията, все едно се надяваше, че Томас скоро ще се оправи. Но и това не беше особено вярно.

Седеше на леглото и още опитваше да смели информацията, когато телефонът отново звънна. Беше адвокат по разводите на име С тефани Ердман. Паулина беше чела за нея във вестниците. Ердман искаше да я представлява, а заплащането вече било уредено.

Засече Соня Мудиг в коридора на полицейското управление и тя поклати глава. Това означаваше, че Нима Рита не присъства и в регистъра на ландстинга, предположи Бублански. Но поне бяха получили разрешение за търсене, а това си беше малка победа само по себе си, предвид всички пречки. Разговорите с военните разузнавателни служби за момента протичаха еднопосочно, което все повече го дразнеше. Бублански погледна Соня и каза замислено:

– Може би имаме заподозрян.

– Така ли?

– Но не разполагаме с име, а описанието е доста общо.

– И наричаш това заподозрян?

– Добре де, но поне е следа.

Той ѝ разказа за мъжа, когото Хейки Йервинен беше видял от Нора Банториет по някое време между един и два в нощта срещу събота, петнайсети август, и който може би беше дал бутилка контрабанден алкохол на Нима Рита.

Соня си водеше записки, докато вървяха към кабинета му, където се настаниха един срещу друг и се умълчаха. Бублански се въртеше нервно. Имаше още нещо, което го глождеше подсъзнателно.

– Значи няма данни да е имал вземане-даване с шведското здравеопазване? – попита той.

– Засега не – отговори Соня Мудиг. – Но не съм се отказала. Възможно е да е бил вписан под друго име, нали? Очакваме съдебно разрешение, за да можем да проведем по-обстойно търсене въз основа на телесните му характеристики.

– Знаем ли колко време се е подвизавал в града?

– Хората нямат особено надеждна представа за времето, но по всичко личи, че не е прекарал в квартала повече от две седмици.

– Но може да е дошъл от друг квартал или друг град.

– Не ми се вярва, интуицията ми е такава.

Бублански се облегна в стола си, погледна през прозореца към Бергсгатан и изведнъж разбра какво се бе въртяло в главата му.

– „Сьодра Флюгелн“ – каза той.

– А?

– Затворената психиатрична клиника „Сьодра Флюгелн“. Смятам, че може да е лежал там.

– Защо мислиш така?

– Защото се връзва.

– Как така?

– Това е тъкмо такова място, където да пратиш човек, когото искаш да скриеш. „Сьодра Флюгелн“ не се отчитат пред ландстинга. Това е частна фондация и още от едно време знам, че военните си сътрудничат с клиниката. Спомняш ли си Андершон, побъркания войник на ООН от Конго, който се нахвърляше на минувачите? Той лежа в „Сьодра Флюгелн“.

– Помня го – каза Соня. – Но това ми звучи като гола спекулация.

– Само че още не съм свършил.

– Ами продължете, комисар.

– Според Йервинен, за да се измъкне, Нима е слязъл от планина и стигнал до езеро, което също съвпада, нали? „Сьодра Флюгелн“ е разположена малко драматично, току до един скален ръб над Орщавикен. А и не е особено далеч от Марияториет.

– Това вече е нещо – каза Соня.

– Може би просто стрелям в тъмното.

– Все пак ще проверя още сега.

– Отлично, само че...

– Какво?

– Това не обяснява как Нима Рита се е озовал в Швеция и е преминал паспортната проверка, без името му да бъде регистрирано – каза той.

– Вярно – каза Соня. – Но поне е начало.

– Добро начало би било и да говорим с Ребека Форшел. Но очевидно и това не можем.

– Да – каза тя и го погледна замислено.

– Какво има?

– В града има и друга жена, която познава Нима Рита и Клара Енгелман.

– Коя?

Соня му разказа.

Катрин Линдос вървеше по Йотгатан. Отново опита да се свърже с Микаел, който упорито не вдигаше – макар че понякога линията беше заета, – и тя изруга. Какво ѝ пукаше за него? Имаше си по-важна работа. Тъкмо беше приключила със записа на подкаста си. В този епизод обсъждаше медийната война срещу Йоханес Форшел заедно с министъра на културата Алисия Франкел и професора по журналистика Йорген Вригстад, но това не подобри настроението ѝ кой знае колко. Не беше на себе си, както често се случваше, когато записва.

Все някоя реплика или въпрос не се получаваха добре, а този път се страхуваше, че е подходила твърде сурово и също толкова едностранчиво, колкото и медиите, които критикуваше. Беше настоявала за повече нюанси, без самата тя да предложи такива. От друга страна, Катрин винаги беше самокритична и знаеше, че хайката срещу Форшел ѝ е влязла под кожата. Може би ставаше дума по-скоро за нея самата, отколкото за него. Знаеше твърде добре колко разрушителни могат да бъдат лъжите и макар никога да не беше стигала дотам, че да обмисля самоубийство, понякога губеше опора под краката си и се режеше, както едно време като тийнейджърка. Днес цял ден не се чувстваше добре, още откакто се събуди на разсъмване и започна да се подготвя за записа. Имаше усещането, че нещо старо и мрачно се завръща, но се отърси от тези мисли. Улицата беше пълна с хора. На тротоара пред нея група малки деца с балони вдигаха врява. Катрин сви по Бундегатан и след малко стигна до Нюториет, където си отдъхна малко.

Площадът се считаше за едно от пош местата в „Сьодер“ и макар че се използваше и като нарицателно, обиден синоним за кликата на медийния елит, мястото ѝ вдъхваше усещане за сигурност, сякаш там можеше едновременно да се прибере вкъщи и да избяга. Вярно, беше затънала в дългове, но откакто радиопредаването ѝ доби такава популярност – в момента то беше най-големият медиен подкаст в Швеция, – тя чувстваше приятна увереност, а и винаги можеше да продаде апартамента и да се премести в предградията. Беше свикнала с мисълта, че всеки миг може да изгуби всичко.

Забърза се. Не чуваше ли стъпки зад себе си? Не, глупости, просто старите демони се обаждаха. Но въпреки това искаше да се прибере възможно най-бързо, да забрави за света и да потъне в някоя романтична комедия или нещо друго, което нямаше нищо общо с живота ѝ.

Микаел стоеше на един балкон в „Йостермалм“ и интервюираше жената, за която му бе казала Соня Мудиг. Преди това беше прекарал цял ден, четейки в Кралската библиотека. Вече започваше да добива яснота за развоя на събитията, или поне си даваше сметка какво липсва и какво му остава да открие.

Ето защо беше отишъл в дома на Елин на улица „Юнгфругатан“. Елин беше на трийсет и девет, елегантна и малко скована жена, с правилни черти и тънка като конец фигура. Сега фамилията ѝ беше Фелке, но през 2008 година се казвала Малмгорд и била популярна фитнес звезда със собствена колонка в „Афтонбладет“, и участвала в експедицията на американеца Грег Долсън до Еверест.

Групата на Долсън тръгнала към върха в същия ден като тази на Виктор Гранкин, тринайсети май. По време на аклиматизационния период в базовия лагер членовете на двете експедиции живели близо едни до други и Елин се сприятелила със сънародниците си Йоханес Форшел и Сванте Линдберг, както и с Клара Енгелман.

– Благодаря, че ме прие – каза Микаел.

– Няма защо. Но както се досещаш, тази история ми е дошла до гуша. Изнесла съм близо двеста лекции по темата.

– Изглежда, поне си припечелила нещо – каза той.

– Тогава имаше финансова криза, ако си спомняш, така че не плащаха толкова добре.

– Съжалявам. Разкажи ми за Клара Енгелман. Знам, че с Гранкин са били заедно, така че можеш да говориш направо.

– Ще ме цитираш ли?

– Не и ако не искаш. Искам най-вече да разбера какво е станало.

– Добре, бяха заедно. Но подхождаха дискретно. Дори в базовия лагер не бяха много хората, които знаеха.

– Но ти си била от тях?

– Клара ми разказа.

– Не е ли малко странно, че Клара е била част от експедицията на Виктор Гранкин? Като се имат предвид парите и връзките ѝ, не би ли следвало да избере някоя американска експедиция, като например тази на Долсън, който е по-реномирана фигура?

– Гранкин също имаше добра репутация. О свен това имаше нещо между него и Стан Енгелман. Познаваха се отнякъде.

– И въпреки това Гранкин е откраднал жена му.

– Да, сигурно е било голям удар за Енгелман.

– Четох, че според теб Клара Енгелман е била нещастна.

– В ъобще не смятах така – отговори тя. – С труваше ми се преди всичко наперена. Но постепенно разбрах, че за нея изкачването на Еверест е като освобождение. Надяваше се, че това ще ѝ вдъхне кураж да се разведе. Една вечер пихме вино в палатката ѝ и тя ми каза, че е наела адвокат.

– Чарлз Местъртън, нали?

– Може и така да се е казвал, не знам. Освен това се била свързала с издателство. Каза, че иска да пише не само за изкачването си, ами и за изневерите на Стан с проститутки и порно звезди, както и за връзките му с престъпния свят.

– Значи той би трябвало да се е чувствал заплашен от нея.

– Трудно ми е да си го представя.

– Защо?

– Клара може и да е имала адвокат, но Стан имаше двайсет. Знам, че тя се страхуваше. Каза, че той ще я смачка.

– Но после нещо се е случило.

– После всеобщият герой на базовия лагер я омая.

– Гранкин.

– Да.

– Как е станало?

– Не знам. Но не беше трудно Виктор да те очарова. Излъчваше такова фантастично спокойствие, когато трябваше да се справя с практически задачи или трудности. Достатъчно беше да го погледнем и си казвахме: „Виктор ще се справи с това“. Имаше приятно, мечешко излъчване и пропъждаше всички страхове с топлия си смях. Спомням си, че завиждах, искаше ми се той да води и нашата експедиция.

– А Клара е хлътнала по него.

– До уши.

– Защо според теб?

– Впоследствие се чудех дали донякъде не е и заради Стан. Според мен Клара си въобразяваше, че ще може да спечели битката с мъжа си, ако Виктор е до нея. Той изглеждаше, сякаш може да стои насред престрелка и просто да се усмихва.

– Но нещо се е променило.

– Да.

– Разкажи ми.

– В очите му се появи някакво притеснение, което разтревожи и всички нас. Беше малко като да се возиш в самолет и уверената стюардеса изведнъж да се разтревожи. Тогава наистина започваш да си мислиш, че самолетът ще се разбие.

– Какво смяташ, че се е случило?

– Нямам представа. Може би се е разкаял заради кривването си. Може би е осъзнал, че със Стан шега не бива, че ще има последици, и честно казано...

– Да?

– Напълно съм съгласна. Тогава бях млада и романсът им ми се струваше страхотен. Сякаш бяха открила тайната на живота. Но сега виждам, че действията им бяха страшно безотговорни, и то не към Стан или съпругата на Виктор, а към участниците в експедицията. Виктор трябваше да се грижи за всички, без да фаворизира никого. Но той предаде останалите, като се фиксира върху Клара. Според мен това е една от причините всичко да се развие толкова зле. Той искаше на всяка цена да я качи на върха.

– А е трябвало да я прати обратно.

– Определено, но явно не е могъл. Не само заради публичната стойност на Клара. Виктор беше ядосан заради всички глупости, изписани за нея в пресата. И скаше да покаже на света, че тя е способна да го направи.

– Има информация, че Гранкин не е бил в обичайната си форма по време на изкачването от лагер четири?

– Чувала съм за това. Може би се е изтощил, опитвайки да не оставя групата да се разпокъса.

– Какви бяха отношенията му с Нима Рита?

– Виктор изпитваше огромно уважение към него.

– А отношенията на Клара и Нима?

– Ами... специални.

– С какво по-точно?

– Не бяха на една вълна.

– Зле ли се е държала с него?

– Той беше много суеверен.

– Закачала ли го е заради това?

– Да, може би, но не мисля, че това му се отразяваше. Нима си вършеше работата както обикновено. Това, което влоши отношенията им, беше нещо съвсем различно.

– Какво?

– Той имаше жена.

– Луна.

– В ярно, така се казваше. Тя беше всичко за него. Мисля, че нямаше значение какво говорят за него. Не би го било грижа, ако ще да го третираха като отпадък. Но и една лоша дума да се кажеше за съпругата му, и погледът му почерняваше. Една сутрин Луна се качи в базовия лагер с красива кошница с пресен хляб, сирене, манго, личи и какво ли не. Тръгна да обикаля палатките, раздавайки на всички. Хората се усмихваха широко и благодаряха, но докато минаваше покрай палатката на Клара, се препъна в чифт котки, мисля, или в някаква ръчна чанта, която определено нямаше място в базовия лагер. Всичко се разлетя, а Луна си одра ръцете при падането. Инцидентът не беше сериозен, но Клара седеше съвсем наблизо и вместо да ѝ помогне, просто подметна „Внимавай къде стъпваш“ и се направи на глупава примадона. Тогава Нима наистина щеше да избухне, личеше си. Изплаших се, че може съвсем да кипне, но преди да се е случило каквото и да е, Йоханес Форшел отиде при Луна, помогна ѝ да се изправи и събра плодовете и хляба.

– Значи Форшел е бил близък с тях?

– Беше близък с всички. С рещал ли си го? Имам предвид преди да го намразят.

– Интервюирах го малко след като стана министър на отбраната.

– Значи сигурно няма да разбереш. По онова време всички го обичаха. Беше като природна стихия. Обикаляше навсякъде, вечно усмихнат и вдигнал палци. Но може би имаш право, че с Нима бяха особено близки. Все повтаряше, „let me bow to the mountain legend“[32] и разни такива. „What a wife you have! What a beautiful woman.“[33] Естествено, Нима беше на седмото небе.

– По-късно отплати ли му се по някакъв начин?

– Какво имаш предвид?

Микаел не знаеше как да се изрази, а и не желаеше да отправя безпочвени обвинения.

– Чудя се дали Нима е помогнал на Йоханес Форшел при изкачването, може би за сметка на Клара Енгелман.

Елин го погледна озадачено.

– Не виждам как би могло да стане – каза тя. – Нима е бил с Виктор и Клара, нали така, а Сванте и Йоханес са тръгнали към върха сами.

– Знам. Но след това. Какво стана после? Навсякъде пише, че е било невъзможно Клара да бъде спасена. Но така ли е наистина? – каза той, при което се случи нещо неочаквано.

Елин избухна.

– И още как, мамка му – изръмжа тя. – Така ми е писнало от всички идиоти, които дори не са се доближавали до планина, но си мислят, че знаят всичко. Но ти казвам, че...

Тя като че се затрудняваше да намери думите.

– Имаш ли изобщо представа какво е там горе? На такава височина дори не можеш да мислиш, толкова непоносимо студено и тежко е. В най-добрия случай имаш сили да се погрижиш за себе си. Да направиш една крачка, после друга. Н икой, нито дори Нима Рита, не би могъл да спаси премръзнал човек, проснат безжизнен в снега, на осем хиляди и триста метра надморска височина. Ние самите ги видяхме, като слизахме, това го знаеш, нали? Тя и Виктор , прегърнати в снега.

– Знам.

– И ти казвам, че няма човек на тази земя, който би могъл да направи нещо за нея. Тя беше мъртва.

– Просто разглеждам всички парчета от пъзела – отвърна той.

– Изобщо не го вярвам. Опитваше се да намекнеш нещо, нали? И ти искаш да очерниш Форшел като всички останали.

Не съм, искаше му се да изкрещи. Не съм! Но вместо това си пое дълбоко дъх.

– Моля за извинение – каза той. – Просто смятам...

– Какво смяташ?

– Че нещо не се връзва в цялата история?

– Като например?

– Това, че впоследствие тялото на Клара не е било до това на Виктор . Знам, че са ги открили чак на следващата година, а междувременно може да се е случило какво ли не, лавини, бури... Но все пак...

– Какво?

– Разказът на Сванте Линдберг също не ми харесва. Звучи ми, все едно не е казал цялата истина.

Елин се успокои и се загледа през прозореца.

– Това мога да го разбера – каза тя.

– Защо?

– Защото Сванте беше голямата въпросителна в базовия лагер.

Глава 22

27 АВГУСТ

Катрин Линдос седеше на дивана в апартамента си на Нюториет, свита като котка, и гледаше телефона си. Беше търсила Микаел твърде много пъти и се чувстваше ядосана и засрамена. Изложи чувствата си на показ, а в отговор получи единствено загадъчен есемес:

Мисля, че просякът е казал Мамсахиб, като Мамсахиб Клара Енгелман. Спомняш ли си нещо друго? Всяка дума може да се окаже ценна.

Мамсахиб, помисли си тя и потърси думата в интернет: Уважително обръщение към бяла жена в колониална Индия, най-често се среща изписването Мемсахиб. Възможно беше и това да е казал, все тая. И коя, по дяволите, беше Клара Енгелман? Майната ѝ, и майната му на Микаел. Какво щеше да му коства една учтива реплика, едно „здравей, как си“? Но нямаше нищо такова, още по-малко пък „липсваш ми“, както самата тя му бе написала в пристъп на непонятна слабост. Да върви по дяволите.

Катрин отиде в кухнята, за да потърси нещо за ядене. Само че не се чувстваше гладна. Затръшна вратата на хладилника и си взе само една ябълка от купата на масата, но не изяде и нея, може би защото в същия момент нещо ѝ просветна. Клара Енгелман? Звучеше ѝ познато, някак бляскаво. Потърси името в интернет и си припомни цялата история. Едно време беше чела репортаж за случая във „Венити Феър“.

Поради липса на по-добро занимание, разгледа снимките от базовия лагер, на които Клара Енгелман позираше пред обектива. Имаше снимки и на водача Виктор Гранкин, който беше загинал с нея на Еверест. Клара беше хубава, по леко вулгарен начин, но на Катрин ѝ се стори, че изглежда тъжна, или по-скоро компулсивно щастлива, сякаш трябваше постоянно да се усмихва, за да държи депресията настрана. Гранкин пък изглеждаше... как?

Пишеше, че е бил инженер и професионален алпинист, както и бивш консултант на туристически компании с приключенска насоченост, но приличаше повече на военен, на елитен войник, особено на една снимка от Еверест, на която се беше изпъчил до... Йоханес Форшел. Тя изруга на глас. Забрави, че беше ядосана на Микаел Блумквист, и му написа:

Какво си открил?

Допреди миг Елин Фелке беше възмутена и гневна. Сега обаче изглеждаше несигурна и замислена, сякаш за нула време беше преминала от едната крайност в другата.

– Ами, божичко, какво да кажа за С ванте? Ама че самочувствие имаше. Направо не е за вярване. Можеше да убеди хората да направят каквото и да е. Даже всички в базовия лагер започнахме да пием проклетата му боровинкова супа. Трябвало е да стане продавач или нещо такова. Но може би все пак на Еверест нещата не му се получиха съвсем.

– В какъв смисъл?

– Сванте беше един от хората, които отгатнаха, че Виктор и Клара са заедно, и това по някакъв начин го дразнеше.

– Защо мислиш така?

– Просто имах такова усещане. Може би е ревнувал, знам ли. Но ми се струваше, че Виктор също го забеляза. Даже си мисля, че това беше една от причините да се притесни толкова много.

– Защо това би му се отразило?

– Както казах, нещо го беше разстроило. Първоначално беше опора на всички в базовия лагер, но започна да става все по-тревожен и понякога се чудя дали не го е било малко страх от С ванте.

– Защо?

– Ако трябва да спекулирам, бих казала, че се е боял да не би Сванте да се разприказва пред Стан Енгелман.

– Нещо сочело ли е, че Сванте и Енгелман поддържат контакт?

– Може би не, но...

– Да?

– Сванте беше потаен, личеше си, и понякога говореше за Енгелман така, сякаш го познава. Произнасяше името му някак... фамилиарно. Но е възможно да си въобразявам, а и след толкова време спомените ми са избледнели. Знам само, че към края Сванте вече не беше толкова наперен и като че стъпваше на пръсти.

– Значи и той се е тревожил за нещо.

– Всички се тревожехме.

– Разбира се. Но го нарече голямата въпросителна в базовия лагер.

– Така си беше. Държеше се самоуверено като някой император, но въпреки това погледът му беше натрапчив и параноичен. Беше разточителен и щедър, но също така злобен. Можеше в един миг да ти се подмазва само за да те жегне в следващия.

– Какви бяха отношенията му с Йоханес Форшел?

– И те бяха двойствени, струва ми се. Част от него обичаше Йоханес.

– Но друга част...

– ...го държеше под око. Опитваше да забие куките си в него.

– Защо го казваш?

– Не съм сигурна. Предполагам, че ми се отразяват и всички гадости, които медиите изписаха за Форшел.

– Какво имаш предвид?

– В сичко е толкова несправедливо. Понякога се чудя дали Йоханес не страда заради нещо, което Сванте е извършил. Но тук определено отивам твърде далеч.

Микаел се засмя предпазливо.

– Вероятно. Но се радвам, че ми помагаш да разсъждавам. И няма защо да се безпокоиш за статията ми. Аз също обичам да спекулирам, но в материалите си съм длъжен да се придържам към фактите.

– Досадно.

– Ха, да, може би. Но донякъде е като катеренето, предполагам. Не можеш просто да предположиш къде е следващата хватка. Трябва да знаеш. Иначе тежко ти.

– Вярно.

Микаел погледна телефона си и видя, че Катрин е писала. Беше му отговорила с въпрос, което беше достатъчно добра причина да сложи край на интервюто. Раздели се учтиво с Елин Фелке и излезе на улицата, без да има някаква идея накъде да поеме.

Фредрика Нюман се прибра късно следобед в къщата си в Тронгсунд и видя, че е получила дълъг имейл от психиатъра Фарзад Мансур, специалист в затворената психиатрична клиника „Сьодра Флюгелн“. Фредрика и полицията бяха предоставили на Фарзад Мансур подробна информация, за да може да провери дали Нима Рита е бил пациент в клиниката.

На Фредрика не ѝ се вярваше. Шерпът беше в твърде занемарено състояние, за да е бил настанен в психиатрично заведение, макар че следите от антипсихотичен медикамент в кръвта му сочеха обратното, разбира се. Ето защо Фредрика се вълнуваше от отговора на Фарзад, и то не само заради разследването.

По телефона гласът на Фарзад звучеше меко и приятно, а на Фредрика ѝ хареса и какво видя в интернет – на снимките психиатърът имаше топла усмивка и блясък в очите, а профилът му във фейсбук свидетелстваше за интерес към безмоторно летене. Но писмото му, адресирано до нея и до Бублански, започваше умолително и защитно.

Разтърсени и натъжени сме и трябва веднага да уточня, че събитието се случи във възможно най-лошия момент в годината, седмицата през юли, когато нито аз, нито началникът Кристер Алм бяхме в клиниката, и за нещастие случаят остана в ничии ръце.

Какво събитие? Какъв случай? Какви ръце? – помисли си тя ядосано, сякаш наранена от факта, че милият ѝ пилот на безмоторен самолет си е изгубил ума. Но след като прегледа писмото, което беше дълго и завъртяно, Фредрика разбра, че Нима Рита наистина е бил пациент в „Сьодра Флюгелн“, само че под друго име. Беше избягал вечерта на двайсет и седми юли миналата година, като изчезването му първоначално не било оповестено по ред причини, които, изглежда, се въртяха основно около това, че в клиниката ги нямало ръководните фигури. Но освен това имало специална, поверителна процедура, касаеща конкретно този пациент, която била пренебрегната – може би от страх или чувство за вина. Фарзад Мансур пишеше:

Както може би знаете, аз и Кристер поехме ръководството на „Сьодра Флюгелн“ през март миналата година. Тогава открихме редица нарушения, включително това, че някои пациенти са били държани под ключ и подложени на принудителни мерки, които според нас бяха имали единствено отрицателен ефект. Един от тези пациенти беше мъж, вписан през октомври 2017 година под името Нихар Равал. Нямаше документи за самоличност, но според картона му беше на петдесет и четири години и страдаше от параноидна шизофрения и неврологични увреждания от неизяснен характер. Пишеше, че идва от планинските райони на Непал.

Фредрика хвърли поглед към дъщерите си, които както обикновено седяха на дивана с мобилните си телефони. Мансур продължаваше:

Пациентът дори не беше получил стоматологични грижи или възможност за преглед при кардиолог, от какъвто спешно се нуждаеше. Вместо това му бяха давани големи дози медикаменти, а през определени периоди го бяха държали вързан. Това беше недопустимо. Имаше сведения – в които, за жалост, не ми е позволено да навляза подробно, – че пациентът е бил считан за опасен. Възможно е да не сме осъзнали напълно сериозността на положението и не бягаме от отговорност, но трябва да разберете, че за мен и Кристер доброто на пациента беше от първостепенна важност. Искахме да покажем малко човечност и да опитаме да възвърнем доверието му. Пациентът беше дезориентиран. В нито един момент не осъзнаваше напълно къде се намира. В същото време беше гневен, че никой не е пожелал да изслуша историята му. Ето защо намалихме драстично медикаментите и започнахме терапевтично лечение. Страхувам се, че и то не беше особено успешно.

Делюзиите му бяха твърде тежки, а и колкото и да му се искаше да говори, беше развил дълбоко недоверие към цялата ни клиника. Поне успяхме да изясним редица недоразумения. Започнахме например да го наричаме именно Нима – за него това беше важно. Сирдар Нима, така се изразявахме. Осъзнахме също, че има компулсивна фиксация към мъртвата си съпруга Луна. Вечер често обикаляше по коридорите и крещеше името ѝ. Казваше, че я чувал как плаче и вика за помощ. Понякога изпадаше в буйни и трудни за тълкуване пристъпи, по време на които говореше също и за някоя Мадам – Мам Сахиб. Двамата с Кристер тълкувахме това като друго обръщение към съпругата му, тъй като в историите имаше големи прилики. Но сега, след като прочетохме какво сте открили, предполагаме, че става дума не за една, а за две травми.

Може би звучи некомпетентно, че не сме успели да внесем повече яснота в историята му, но от самото начало предпоставките бяха изключително неблагоприятни и искам все пак да заявя, че отбелязахме напредък. В края на юни пациентът получи пухеното си яке, за което ни беше питал, и то, изглежда, му вдъхна сигурност. Вярно, непрестанно молеше за алкохол – сигурно вследствие на намалената доза седативи, – но някои нощи като че ли вече не чуваше гласове, а кошмарите му понамаляха. Спомням си, че когато излязохме в отпуск, с Кристер чувствахме известна увереност. Смятахме, че сме на прав път, както с пациента, така и с клиниката като цяло.

С игурно, помисли си Фредрика. С игурно. Но ето че Нима Рита беше мъртъв, а ръководството на клиниката повече от очевидно бе подценило отчаяното му желание да се махне оттам. Естествено, беше разбираемо, че са му разрешили да излиза на верандата. Вероятно обаче беше против всякакви регламенти да го оставят да ходи там сам, без придружител.

Следобед на двайсет и седми юли Нима изчезнал. От малкото парче плат, което се откъснало от панталона му, станало ясно, че се е промушил през тясната пролука между високата ограда и покрива на верандата. След това явно бе слязъл по стръмните скали отвън. Ето как избягал от Орщавикен и се появил в района около Марияториет.

Беше крайно обезпокоително, че никой не бе съобщил за това, преди К ристер Алм да се върне от почивка на четвърти август, а дори след това полицията не била уведомена, защото имало много ясно нареждане всякакви събития и инциденти, свързани с пациента, да бъдат докладвани на посоченото лице за връзка. Този проклет начин на изразяване отдалеч миришеше на засекретеност. Във всеки случай нямаше съмнение, че им е спестена важна информация, и след като проучи „Сьодра Флюгелн“ като цяло и проведе дълъг разговор с комисар Бублански, Фредрика постъпи както по-рано.

Обади се на Блумквист.

Микаел още не беше отговорил на Катрин. Седеше в „Тюдор Армс“ на Гревгатан, пиеше гинес и опитваше да изготви план за действие. Разбира се, трябваше да потърси Сванте Линдберг. Все повече се убеждаваше, че той е ключова фигура в драмата. Само че нещо му говореше, че трябва първо да си напише домашното, а за целта най-добрият източник, разбира се, беше Йоханес Форшел.

Микаел обаче не знаеше какво е състоянието му, а не можа да се свърже с него или с Ребека Форшел, нито дори с прессекретаря Никлас Шелер, така че накрая реши да направи пауза и като начало да намери къде да отседне. Трябваше му място, където да работи и да спи. Тогава можеше да поднови усилията си. Но преди да е успял да се захване с това, телефонът му звънна.

Беше Фредрика Нюман, която каза, че е открила нещо интересно. Микаел я помоли да затвори и ѝ прати съобщение да си инсталира приложението „Сигнал“, за да могат да говорят безопасно.

Фредрика написа:

Не мога. Не разбирам. Мразя апове. Влудяват ме.

Той отвърна:

Нямаше ли дъщери тийнейджърки, които по цял ден са на телефоните си?

А мечката ака ли в гората?

Тогава им дай да свалят приложението. Кажи им, че така ще помогнат на мама да стане детектив.

Ха, ще опитам, написа тя.

Мина известно време, през което Микаел пиеше бирата си и гледаше разсеяно към улицата, където две жени бутаха детски колички. Накрая получи съобщение, съдържащо разпространена напоследък паразитна дума.

Ти си Микаел Блумквист, смисъл наистина?

Реши да покаже колко е на „ти“ с технологиите и изпрати селфи, на което правеше знака на победата с две ръце.

Кул.

Не твърде.

И мама ще бъде детектив?

Определено, написа той и получи смайли в отговор, при което си помисли, че може би все пак не е толкова задръстен. Само да не пратеше още някое сърце погрешка, тогава сигурно щеше да се озове на първа страница на „Експресен“. Обясни на момичето, което се казваше Аманда, какво да направи и петнайсет минути по-късно Фредрика Нюман му позвъни чрез приложението. Микаел излезе на улицата и вдигна.

– Току-що се издигнах в очите на дъщерите ми – каза тя.

– Значи съм направил нещо смислено днес. Какво си открила?

Фредрика Нюман си наля чаша вино в кухнята и разказа какво е научила.

– Значи никой не знае как и защо е попаднал в клиниката? – попита Микаел.

– Информацията по случая, изглежда, е поверителна. Струва ми се, че военните имат пръст.

– Все едно става дума за националната сигурност?

– Не знам.

– Или пък целта е да бъдат защитени отделни лица, не държавата – каза той.

– Може и така да е, разбира се.

– Не е ли странно?

– Да – отговори тя замислено. – И е огромен скандал. Доколкото разбирам, изглежда, Нима Рита е прекарал няколко години затворен в малка стая, без да му осигурят зъболекар или каквото и да е. Не знам доколко си запознат с клиниката.

– Едно време четох изявлението на Густав С тавшьо.

– Звучеше добре, нали? За най-болните ще се полагат най-много грижи. Достойнството на едно общество се определя от това как се отнася с най-слабите.

– И все пак той вярваше в каузата си, нали?

– Със сигурност – продължи тя. – Но тогава времената бяха други, а разбиранията му за обществото и за терапията бяха наивни, поне що се отнася до тежко болните. А и психиатрията като цяло тръгна в друга посока, към повече медикаменти и принудителни мерки. Клиниката може да прилича на резиденция до брега на морето, но с времето се превърна в приют за безнадеждни случаи, главно бежанци с травми от войната. Сдоби се с лоша слава и трудно набираха персонал.

– Да, и аз така разбрах.

– Имаше радикални планове „Сьодра Флюгелн“ да бъде закрита, а пациентите да бъдат интегрирани в общинската здравна система. Но фондацията на Густав С тавшьо, ръководена от синовете му, успяла да предотврати това, като убедила К ристер Алм, който се ползва с добро име, да поеме клиниката. Алм започнал да модернизира и обновява практиките там и именно по време на този процес той и негов колега обърнали внимание на Нима, или Нихар Равал, както бил записан в медицинския картон.

– Поне са му разрешили да запази инициалите си.

– Да, но има нещо съмнително. По случая на Нима Рита имало конкретно лице за връзка, но от клиниката отказват да го назоват. Този човек трябвало пръв да научава всяка нова информация за пациента. Не знам, но ми се струва, че е бил важна клечка и персоналът е ходел на пръсти около него.

– Например главният секретар Линдберг.

– Или министърът на отбраната Форшел.

– Безнадеждно е.

– Какво искаш да кажеш?

– Има много въпросителни.

– Твърде много.

– И не са ти казали дали Нима е споменал Форшел по време на опитите им за терапия? – попита той.

– Не, не казаха.

– Разбирам.

– Но може би Бублански е прав, че фиксацията му към Форшел се е развила, след като го е видял по телевизията в магазина на Хорнсгатан. Вероятно е, особено като се има предвид, че е потърсил телефонния ти номер.

– Ще открия истината.

– Късмет – каза Фредрика.

– Благодаря, ще ми трябва.

– Може ли да те питам и нещо съвсем друго? – добави тя.

– Разбира се.

– Онази специалистка по човешкия произход, с която ме свърза, коя беше тя?

– Просто приятелка.

– Има страшни обноски.

– Има си причини – каза Микаел.

Пожелаха си лека вечер и Фредрика остана сама в кухнята, загледана към езерото и лебедите, които се мяркаха в далечината.

Глава 23

27 АВГУСТ

Лисбет Саландер получи криптирано съобщение от Микаел, но не му обърна внимание. Беше заета с друго. През деня си беше набавила ново оръжие, „Берета 87 Чита“, същия модел като в Москва, както и един IMSI прехващач, а освен това беше взела мотора си, „Кавазаки Нинджа“, от гаража на Фискаргатан.

Беше окачила костюма на закачалката и на негово място носеше суетшърт, дънки и маратонки. Намираше се в стая в хотел „Нобис“ на площад „Нормалмстори“, недалеч от „Страндвеген“. Държеше под око няколко охранителни камери и опитваше да мобилизира същото желание за отмъщение като по-рано. Миналото обаче продължаваше да ѝ се натрапва и това не ѝ харесваше. Нямаше време за спомени.

Трябваше да се съсредоточи, особено сега, когато Галинов беше тук. Той беше безмилостен. Не че Лисбет знаеше твърде много за него, освен изобилните слухове, които се носеха в тъмната мрежа. За някои неща обаче бе получила потвърждение и това ѝ стигаше: Иван Галинов е бил близък приятел на баща ѝ, негов ученик, както и сътрудник на ГРУ.

Често беше работил под прикритие при бунтовници и контрабандисти на оръжие. Казваха, че притежава неповторима способност да се вписва във всякаква обстановка. Не защото се нагаждаше или имаше актьорски талант. Напротив, винаги беше себе си, което будеше доверие. Хората приемаха, че някой, който се държи толкова уверено и с такова себеуважение, чисто и просто трябва да е един от тях.

Говореше гладко единайсет езика, беше възприемчив и ерудиран, а поради височината, стойката и изтънчения си вид веднага се превръщаше в център на вниманието, където и да отидеше. Това също се смяташе за едно от предимствата му. Никой не би повярвал, че руснаците биха изпратили шпионин и инфилтратор, който изпъква толкова много. О свен това никога не бе проявявал нелоялност и с еднаква лекота демонстрираше жестокост и грижовност.

Сприятеляваше се с хора, които впоследствие можеше да измъчва, без да му мигне окото. Сега обаче отдавна бе напуснал разузнаването и вече не работеше под прикритие. П одвизаваше се основно като устен преводач и бизнесмен, което, разбира се, беше евфемизъм за гангстер. И макар че беше свързан с престъпния синдикат Звезда Братва, често работеше с Камила и беше един от най-ценните ѝ активи. Дори самото му име ѝ осигуряваше предимство.

Но това, което наистина тревожеше Лисбет, бяха връзките на Галинов в ГРУ. Той разполагаше с ресурси, с чиято помощ рано или късно щеше да я открие, така че нерешителността ѝ не можеше да продължава. Сега, до прозореца в хотелската стая, Лисбет вече беше готова да се заеме с това, за което се бе подготвяла цял ден: да ги притисне. Да опита да ги принуди да допуснат грешка. Но преди това хвърли едно око на съобщението на Микаел:

Тревожа се за теб. Знам, че мразиш, когато го казвам. Но смятам, че трябва да потърсиш закрила в полицията. Бублански ще се погрижи. Говорил съм с него.

Между другото, Нима Рита е бил приет в психиатричната клиника „Сьодра Флюгелн“ под фалшиво име. Имам чувството, че зад това решение стоят военните.

Не отговори. Секунда по-късно вече беше забравила за съобщението и посягаше към оръжието. Прибра го в сива чанта за през рамо, сложи си качулката и очилата, излезе от стаята, взе асансьора и закрачи целеустремено по площада.

Изглежда, се заоблачаваше. Навън беше оживено, ресторантите и магазините бяха пълни. Тя сви надясно по Смоландсгатан, излезе на Бириер Ярлсгатан и изчезна в метростанцията на „Йостермалмстори“, където хвана метрото към „Сьодермалм“.

Ребека Форшел седеше до леглото на мъжа си в болница „Каролинска“, когато Микаел Блумквист ѝ звънна за пореден път. Тя се канеше да вдигне, но Йоханес потръпна, сякаш сънуваше кошмар. Ребека го погали по главата и остави телефона да звъни. В коридора седяха трима военни, които я наглеждаха.

Чувстваше се наблюдавана и ограбена от тревогата си. Как можеха да се отнасят така с тях? Даже бяха претърсили майката на Йоханес. Това беше скандално, а най-зле от всички бяха Клас Берг, шефът на Муст, и, разбира се, Сванте Линдберг. Божичко, колко съчувствено и разтърсено го играеше.

Пристигна с шоколад, цветя и сълзи в очите, с вайкания и прегръдки. Но не я заблуди. Потеше се твърде много, погледът му блуждаеше и поне на два пъти попита дали Йоханес е споменал нещо, докато бяха на С андьон , за което Сванте би трябвало да знае. Ребека едва не изкрещя „Какво криете от мен?“, но все пак замълча. Благодари му за подкрепата и го помоли да си върви.

Каза, че няма сили за повече посещения. Сванте си тръгна неохотно, което си беше жив късмет, защото скоро след това Йоханес се събуди. П ървото, което каза, беше „извинявай“. Ребека го попита как се чувства, а после поговориха за децата, но въпросът „Защо, Йоханес, защо?“ остана без отговор.

Може би силите му не стигнаха, или просто искаше да изчезне и да избяга от всичко. Заспа или се унесе, но във всеки случай изглеждаше изтормозен и тя го хвана за ръката. Малко след това получи есемес. О тново беше Блумквист. Молеше за извинение, но трябвало да говори с нея на четири очи или по криптирана линия. Но не, сега не можеше. Остави телефона и погледна отчаяно мъжа си, който бълнуваше насън.

Йоханес Форшел беше на Еверест. В съзнанието си отново пристъпваше през виелицата, беше непоносимо студено и той едва успяваше да мисли. Просто продължи напред, заслушан в скърцането на котките и бученето на вятъра и небесата. Чудеше се колко още ще издържи.

През повечето време не забелязваше нищо,освен силуета на Сванте и собственото си дишане в кислородната маска, а понякога не възприемаше дори и това. Пейзажът почерняваше, може би вървеше със затворени очи, не беше сигурен. Ако в някой от тези мигове пред него имаше пропаст, щеше да се хвърли право надолу, без дори да изкрещи или да се изплаши. А сега като че ли дори поривите на вятъра замлъкнаха. Обгръщаха го беззвучен мрак и празнота. И все пак преди малко си бе припомнил как баща му го надъхваше на ски пистата: „Можеш още, момчето ми. Можеш още“. Когато страхът го сграбчеше в ноктите си, тези думи му помагаха. Винаги можеше да даде още малко от себе си. Но вече не.

Не му бе останало нищо и той погледна надолу към снега, който фучеше в краката му. Помисли си дали просто да не падне и да се предаде и тогава чу виковете. Тъжни вопли, понесени от вятъра. В първия момент прозвучаха нечовешки, сякаш самата планина виеше отчаяно.

– Чуваш ли? – попита Йоханес съвсем ясно, но Ребека не знаеше дали той говори насън или на нея.

Не чуваше нищо по-различно от това, което слушаше цял ден – шума от автомобилите, бръмченето на апарата и стъпките и гласовете в коридора. Избърса капка пот от челото на Йоханес и приглади косата му. Тогава той отвори очи и Ребека бе прободена от надежда и копнеж. Говори с мен, помисли си тя. Разкажи ми какво е станало.

Той отвърна на погледа ѝ, но в очите му се четеше такъв страх, че тя също се изплаши.

– Сънува ли нещо? – попита тя.

– Пак чух виковете.

– Виковете?

– На Еверест.

В миналото многократно бяха обсъждали всичко от експедицията, но тя не си спомняше викове и се зачуди дали да продължи да го разпитва. По блясъка в очите му видя, че не разсъждава ясно.

– Не съм сигурна какво имаш предвид.

– Реших, че е от бурята, не помниш ли? Че вятърът звучи почти като човек.

– Не, скъпи, не помня. Не бях горе с теб. През цялото време бях в базовия лагер, знаеш го.

– Но трябва да съм ти разказвал.

Тя поклати глава. Искаше да смени темата. Не само защото Йоханес бълнуваше, а заради неприятното чувство, което я обзе, сякаш вече предусещаше, че в онези викове има нещо съдбовно.

– Няма ли да си починеш малко? – каза тя.

– После реших, че са бездомни кучета.

– Какво?

– Бездомни кучета на осем хиляди метра надморска височина. Представяш ли си?

– Можем да говорим за Еверест по-късно, ако искаш – каза тя. – Но първо трябва да ми помогнеш да разбера, Йоханес. Какво те накара да побегнеш по такъв начин?

– Кога?

– Сега, на Сандьон? Отиде да плуваш в морето.

По погледа му си пролича, че спомените му се завърнаха, но това не подобри нещата. Сякаш се чувстваше по-добре с бездомните си кучета на Еверест.

– Кой ме спаси? Ерик ли?

– Не беше някой от охраната.

– Кой тогава?

Тя се зачуди как да му обясни.

– Микаел Блумквист.

– Журналистът?

– Същият.

– Странно – отвърна той.

Разбира се, беше си странно, и то много, но Йоханес не реагира изненадано. Прозвуча изморено и тъжно и сведе поглед към ръцете си. Безразличието му я изплаши и тя зачака последващия въпрос. Но когато той най-накрая дойде, в гласа на Йоханес нямаше никакво любопитство.

– Как е станало?

– Бях изпаднала в истерия, а той се обади по телефона. Звънеше заради някакъв репортаж

– Какъв репортаж?

– Няма да повярваш – каза тя, макар да подозираше, че ще ѝ повярва, и още как.

Лисбет слезе на метростанция „Синкенсдам“, пресече „Рингвеген“ и продължи по Бреншюркагатан, а спомените отново я заляха. Може би защото се беше върнала в квартала от детството си, или просто защото беше превъзбудена преди началото на новата операция.

Погледна към небето. Вече беше тъмно. С игурно щеше да завали, точно като в Москва. Във въздуха имаше напрежение като пред буря. На тротоара млад мъж се беше превил на две, сякаш му се гадеше. Това далеч не беше единственият пиян човек, когото Лисбет видя, може би в квартала имаше повод за почерпка. Празник или ден за заплати.

Сви наляво, изкачи стълбите и наближи дома на Микаел откъм Тавастгатан. Постепенно изпадна в състояние на пълна концентрация. Обръщаше внимание на всяка подробност и всеки човек наоколо. Само че... не забелязваше нищо от това, което бе очаквала. Да не бе допуснала грешка? Нямаше нищо подозрително, единствено още пияници. Чакай, там при кръстовището...

Беше просто гръб, широкоплещест човек със сако от рипсено кадифе. В ръка държеше книга, а престъпниците обикновено не носеха нито кадифе, нито четяха. И въпреки това в мъжа имаше нещо, което я накара да застане на нокти, може би стойката му или начина, по който се оглеждаше. Лисбет мина тихомълком покрай него и му хвърли бърз поглед. Беше висок и малко пълен и тя веднага разбра, че е била права. С акото и книгата бяха просто нелепа маскировка, жалък опит за имитация на сьодерски хипстър. Осъзна, че не просто знае какво е той. Знаеше и кой е.

Казваше се Кони Андершон и до неотдавна беше кандидат за влизане в „Свавелшьо“ и техен разносвач. Определено не заемеше висок ранг в клуба, което не беше и учудващо, тъй като задачата му си беше гадна – да виси и да чака човек, който вероятно изобщо няма да се появи. Въпреки това Лисбет знаеше, че Кони не е вчерашен. Беше висок близо два метра и участваше в събирания на дългове в ролята на tough guy[34]. Ето защо тя отмина с приведена глава, все едно не го е забелязала.

След малко се обърна и тръгна в обратната посока, като в същото време огледа обстановката на улицата. Видя две пияни момчета на двайсетина години и, малко по-нататък, една дама на около шейсет, която се разхождаше съвсем бавно, а това не беше добре. Лисбет нямаше време да я чака. Кони Андершон я забеляза, а позицията ѝ не беше добра, така че тя просто продължи спокойно напред.

Изведнъж направи рязък завой надясно, право към него. Той вдигна поглед и посегна към оръжието си, но не стигна по-далеч от това. Лисбет го изрита с коляно между краката и щом той се преви, го удари два пъти с глава. Кони се олюля и в този момент, естествено, се чуха виковете на дамата.

– Ей, какво правите?

Но на Лисбет ѝ се налагаше да я игнорира. Нямаше време да успокоява възрастни жени, а и беше почти сигурна, че дамата няма да посмее да се намеси. Можеше да звъни в полицията колкото си иска, те нямаше как да реагират навреме. Лисбет повали Кони Андершон на земята, след което го възседна светкавично, свали слънчевите си очила и извади пистолета от чантата си. Опря дулото в адамовата му ябълка, а той се опули ужасено към нея.

– Смятам да те убия – каза тя.

Кони смотолеви нещо и в крайна сметка не се оказа чак толкова корав. Лисбет продължи с най-призрачния си глас:

– Смятам да те убия. С мятам да убия теб и всички останали в клуба ти, ако дори се доближите до Микаел Блумквист. Искате мен, така че се занимавайте с мен и с никого другиго. Разбра ли ме?

– Разбрах – каза той.

– Или всъщност... кажи на Марко, че Микаел Блумквист няма значение. Така или иначе, ще се заема с вас и няма да спра, докато от „Свавелшьо“ не остане нищо освен изплашените ви жени и приятелки.

Кони Андершон не отговори, така че тя притисна дулото по-здраво във врата му.

– Е?

– Ще му предам – заекна Кони.

– Отлично. А ти...

– Да?

– Една жена ни гледа, така че няма да те обезоръжавам и да привличам още повече внимание. Просто ще те ударя по главата, но ако докоснеш оръжието си, ще те застрелям. Защото...

Тя го претърси набързо с лявата си ръка и извади телефона му от джоба на дънките. Беше нов айфон, с технология за разпознаване на лица.

– ...дори да умреш, посланието ми пак ще стигне до Марко.

Лисбет премести пистолета под брадичката му.

– Хайде, Кони, усмихни се малко.

– А?

Тя насочи камерата към него, отключи телефона и за нула време направи още две неща, които не бяха чак толкова високотехнологични. Удари му още една главичка и го снима. След това си сложи слънчевите очила и се отдалечи в посока „Слусен“ и „Гамла стан“, като в същото време преглеждаше телефонния указател на Кони Андершон. Няколко имена я изненадаха. Известен актьор, двама политици и ченге от отдел „Наркотици“, вероятно корумпирано. Но те не я интересуваха.

Търсеше единствено другите членове на „Свавелшьо“ и щом ги намери, им изпрати снимката, на която Кони гледаше ужасено и объркано към камерата. После, след като копира съдържанието на телефона, написа:

Момчето има да ви каже нещо.

След това хвърли айфона във водата.

Глава 24

27 АВГУСТ

Йоханес Форшел искаше да се затвори в себе си и да потърси убежище в сънищата и спомените. Но след като чу името на Нима Рита и сдържания гняв в гласа на съпругата си, съзнанието му се върна рязко към реалността.

– Как така се е появил в Швеция? Мислех, че е мъртъв?

– Кой е идвал тук? – попита той.

Усети раздразнението на Ребека от смяната на темата.

– Вече ти казах.

– Забравил съм.

– Момчетата, разбира се, и майка ти. Засега тя се грижи за тях.

– Те как приеха всичко?

– Какво да ти кажа, Йоханес? Какво да ти кажа?

– Съжалявам.

– Благодаря – отвърна тя и видимо опита да се стегне и отново да бъде добрата, силна Бека, но успя само донякъде.

Йоханес хвърли поглед към военните в коридора. Мисли за заплахи, пътищата за бягство, възможности и рискове се зареяха в главата му като неспокойни птици.

– Сега не мога да говоря за Нима – каза той.

– Както искаш.

С огромни усилия на волята тя се усмихна любвеобилно и отново го погали по главата. Йоханес се отърси от милувката.

– А за какво можеш да говориш?

– Не знам.

– Поне едно нещо можеш да направиш – каза тя.

– Какво?

– О гледай се. Виж всички цветя. Успяхме да поберем само малка част тук. Всичката омраза се превърна в любов.

– Не мога да си го представя.

Тя му подаде телефона си.

– Виж в интернет.

Йоханес махна с ръка.

– Сигурно ми съчиняват некролози.

– Не, коментарите са положителни – наистина.

– Идвали ли са хора от Муст? – попита той.

– Сванте и Клас Берг бяха тук, и Стен С иглер, и още няколко души от същия ранг, така че отговорът е да, и още как. Защо питаш?

Защо питаше наистина?

Йоханес и без това знаеше отговора. Естествено, че бяха идвали. Видя как Бека го гледа подозрително и дращи скалпа си с ръка и изведнъж го споходи неочаквано и силно желание да ѝ разкаже. Разбира се, знаеше, че не може, със сигурност ги подслушваха. Той се замисли и отново претегли алтернативите. С помни си отчаяната воля за живот, която изпита, докато потъваше към дъното.

– Имаш ли нещо за писане? – каза той.

– Да. Да, имам.

Тя се разтърси в чантата си, извади химикалка и малко жълто кубче с листчета и му ги подаде.

Йоханес написа:

Трябва да се махнем оттук.

Ребека Форшел прочете бележката и погледна изплашено към пазачите отвън. Те обаче гледаха отегчено в смартфоните си и тя написа с разкривени, нервни букви:

Сега?

Йоханес отговори:

Сега. Откачи ме от апарата и остави тук чантата и телефона си. Ще се престорим, че отиваме до павилиона.

Да се престорим?

Ще избягаме.

Ти луд ли си?

Искам да ти разкажа, но тук не може.

Какво да ми разкажеш?

Всичко.

Пишеха бързо, с една и съща химикалка, която си подаваха. Но Йоханес се поколеба и я погледна също толкова тъжно и изгубено, колкото и преди. Сега обаче в очите му имаше и частица от това, което така ѝ бе липсвало, неговия боен дух. И този път тя не изпита единствено страх.

Не възнамеряваше да бяга с него и изобщо да напуска болницата, пълна с охранители, военни и параноя. Но би било прекрасно, ако той наистина искаше да говори, а и може би малко движение щеше да му се отрази добре. Пулсът му беше повишен, но равномерен, а Йоханес беше силен. Сигурно можеха да намерят някое кътче, където нямаше да ги чуват.

Знаеше обаче, че не е добра идея да пренебрегне лекарите и да откачи банката и апарата, затова взе ново листче и написа:

Ще се обадя да обясня.

Позвъни на персонала, а междувременно той отговори:

После ще отидем на едно място, където никой не може да ни открие.

Стига, помисли си тя. С тига.

От какво искаш да избягаш?

От Муст.

Тя написа:

Сванте ли?

Той кимна, или поне така ѝ се стори. Знаех си, извика тя наум. Когато отново хвана химикалката, ръката ѝ трепереше. Гърдите ѝ пулсираха, а устата ѝ беше пресъхнала.

Направил ли е нещо?

Той не отговори, нито кимна. Просто се загледа през прозореца към магистралата и Ребека прие това за потвърждение. Написа:

Трябва да го докладваш.

Йоханес я погледна така, сякаш искаше да ѝ каже, че не е толкова просто.

Или да се обърнеш към медиите. Микаел Блумквист звъня преди малко. Той е на твоя страна.

– На моя страна – измърмори той и направи гримаса.

Грабна химикалката и надраска няколко нечетливи изречение. Ребека се вторачи в думите.

Не разчитам, написа тя, макар че в действителност може би знаеше какво пише.

Йоханес поясни:

Не знам дали е добре човек да е на моя страна.

В нея се обади някакъв нов инстинкт за самосъхранение. С тези думи Йоханес като че се отдалечаваше от нея. Или дори сякаш вече не бяха „ние“, в съюз, ами съпруг и съпруга, които не непременно си принадлежаха. Зачуди се дали по-скоро не трябва тя да избяга от него.

Погледна пазачите отвън и опита да състави план. Откъм коридора обаче се чуха стъпки и лекарят, онзи с рижата брада, влезе и попита какво има. Не ѝ хрумна нищо друго, затова каза, че Йоханес се чувства по-добре и има достатъчно сили за разходка.

– Ще слезем долу до павилиона за вестник и книга – обясни тя с глас, който не звучеше като нейния, но въпреки това притежаваше изненадващ авторитет.

Беше седем и половина вечерта и Ян Бублански трябваше отдавна да се е прибрал. В место това още седеше в кабинета си в полицейското управление и се взираше в младо лице, което излъчваше някакъв гневен идеализъм, който вероятно би подразнил този и онзи. На Бублански обаче такова отношение всъщност му допадаше и може би на тази възраст и той беше същият – имаше чувството, че по-старото поколение не възприемаше живота със заслужената сериозност. Ето защо ѝ се усмихна.

Получи скована усмивка в отговор и предположи, че хуморът не беше най-силното ѝ качество, но че патосът ѝ все пак би бил полезен на света. Ж ената беше на двайсет и пет, казваше се Елсе Сандберг и беше общопрактикуващ лекар в болница „Санкт Йоран“. И маше прическа тип паж и кръгли очила.

– Благодаря, че отдели време – каза той.

– Няма защо – отговори тя.

Соня Мудиг откри жената, след като се появи информация, че шерпът е залепил афиш на автобусната спирка до метростанция „Сьодра“. Тогава Соня прати няколко колеги да разпитат на практика всички хора, които редовно чакаха на спирката.

– Разбрах, че нямаш особено ясен спомен, но всичко, което можеш да ни кажеш, ще ни бъде от полза – каза Бублански.

– Трудно се разчиташе. Редовете бяха много нагъсто изписани, а текстът звучеше като параноична заблуда.

– Не е невъзможно. Но все пак ще се радвам, ако опиташ да си спомниш нещо по-конкретно.

– Беше пропит от вина – продължи тя.

Моля ти се, мило дете, не се опитвай да го тълкуваш вместо мен, помисли си той.

– Какво пишеше?

– Че е изкачил планина. Още веднъж, така пишеше. К атерил се нагоре „one more time“. Но не виждал добре. Имало снежна буря, боляло го и измръзвал. Мислел си, че е обречен. Но чувал викове, които го упътвали.

– Какви викове?

– Виковете на мъртвите, струва ми се.

– Какво значи това?

– Не беше много ясно, но духовете го следвали през цялото време, май така пишеше, два духа, добър и лош, малко като...

Тя се подсмихна и Бублански се зарадва, че Елсе Сандберг изведнъж показа човешката си страна.

– Като капитан Хадок от „Тинтин“, нали знаеш, когато на раменете му се появяват ангел и дявол, щом му се прииска да си пийне.

– Да – каза той. – Хубава метафора.

– Но не възприех написаното като метафора. За автора сякаш това беше истина.

– Имам предвид, че и на мен ми е познато. Добър и лош глас, които ми шепнат, когато съм подложен на изкушение – каза Бублански, но се смути и побърза да продължи. – Какво му е говорил злият призрак?

– Че трябва да я остави горе.

– Нея?

– Да, мисля, че така пишеше. Нея, някоя мадам, или мам нещо си, която останала горе. Но пишеше нещо за Долината на дъгата, Rainbow Valley, където мъртвите протягали ръце и молели за храна. Както казах, всичко беше много странно. После пишеше даже, че се появил Йоханес Форшел. Измишльотини. Не се зачетох по-нататък, честно казано. Автобусът дойде, едно момче започна да се разправя с шофьора и се разсеях. Но вече бях стигнала до заключението, че човекът страда от параноидна шизофрения. Пишеше, че гласовете никога не млъквали.

– Човек може да се чувства така и без да е шизофреник.

– Какво имаш предвид?

Какво ли, наистина?

– Ами че... – каза той.

– Да?

– Че и аз съм го изпитвал. Има неща, от които така и не можем да се отървем, и те продължават да ни глождят години наред.

– Да – каза тя разколебано. – Вярно е.

– Можеш ли да изчакаш за момент, докато проверя едно нещо?

Елсе Сандберг кимна, а Бублански пусна компютъра си и отвори гугъл. Комбинира три думи и обърна монитора към нея.

– Виждаш ли така?

– Ужас – каза тя.

– Нали? Това е Rainbow Valley на Еверест. Никога не съм знаел много за тази част от света, но през последните дни се зачетох по темата и веднага разпознах името, щом го спомена. Това е просто жаргонен израз, разбира се, но се използва много често и е ясно защо. Виж тук.

Той посочи екрана и се зачуди дали не звучи ненужно мрачно. Но искаше тя да осъзнае сериозността. На снимките се виждаха мъртви алпинисти, останали на повече от осем хиляди метра височина. Много от тях лежаха там от десетилетия, но все още изглеждаха силни и мускулести. Бяха замръзнали във времето и всички носеха цветни дрехи – в червено, зелено, жълто и синьо, а около тях имаше кислородни бутилки и останки от палатки и будистки молитвени знамена, също шарени.

Наистина изглеждаха като дъги насред планината. Зловещо свидетелство за човешкото безумие.

– Досещаш се – каза той. – Мъжът, написал афиша, едно време е бил носач и гид на Еверест.

– Значи е истина.

– Бил е шерп, така че може би не е трябвало да използва точно тези думи. Rainbow Valley е запад-няшка измислица, глупашки черен хумор. Но вероятно името се е запечатало в ума му, смесило се е с религиозните му представи за духове и богове. Към този момент над четири хиляди души са покорили планината, а загиналите са триста и трийсет, като много от тях не са могли да бъдат свалени. Така че не се учудвам, ако човек, изкачвал върха единайсет пъти, наистина е имал чувството, че мъртвите му говорят.

– Но... – започна тя.

– Това не е всичко – продължи той. – Животът там горе е ужасяващ. Рисковете са огромни. Може да те сполети HACE, например, high altitude cerebral edema[35].

– Мозъкът се подува, нали?

– Точно, подува се – каза Бублански. – Ти си по-наясно, отколкото съм аз. На човек му е трудно да говори и да мисли рационално. Съществува риск от сериозни грешки, хората често получават халюцинации и губят връзка с реалността. Съвсем нормални хора, такива като нас – е, по-издръжливи и дръзки от мен, – са виждали призраци или са усещали мистично присъствие на такива височини. А този мъж винаги се е катерил без кислород. Това изцежда силите, както физически, така и психически, а по време на събитията, които е опитал да опише, е положил нечувани усилия, изкачвал се е и е слизал неколкократно и е спасил много животи. Трябва да е бил по-изтощен, отколкото можем да си представим, така че изобщо не е чудно, че са му се привиждали ангели и демони като на капитан Хадок.

– Извинявай, не исках да проявя неуважение – каза Елсе Сандберг извинително.

– И не си го направила, пък и вероятно имаш право – продължи той. – Мъжът е бил тежко болен, всъщност точно от шизофрения. Но въпреки това е възможно да е имал да разкаже нещо важно, затова пак те питам: С помняш ли си нещо друго?

– Не, нищо, съжалявам.

– А за това, което е написал за Форшел?

– Ами, може би.

– Какво?

– Нали каза, че е спасявал животи?

– Да.

– Мисля, че пишеше, че Форшел не е искал да бъде спасен.

– Какво е имал предвид с това?

– Не знам, просто сега се сетих. Но не съм сигурна, автобусът дойде, а на следващия ден листа го нямаше.

– Знам – каза той.

След като момичето си тръгна, Бублански остана в кабинета си, обзет от чувството, че му се налага да тълкува нечий сън. Взира се дълго в снимките на мъртвата Клара Енгелман, която ветровете бяха откъснали от Виктор Гранкин. Тялото бе заснето от американска експедиция на следващата година. Клара лежеше по гръб, а ръцете ѝ бяха замръзнали умолително, сякаш все още държеше Гранкин, или може би дори като на дете, което се протяга към майка си, мислеше си Бублански.

Какво се беше случило горе? Вероятно нищо повече от това, което вече бе описано стотици пъти. Но нямаше как да знаят със сигурност. П остоянно изникваха нови слоеве от историята. Сега например, изглежда, бяха открили намеса на военните в случая с шерпа, за която на лекарите от „Сьодра Флюгелн“ не им бе позволено да говорят. Ето защо Бублански цял следобед опитваше да се свърже с Клас Берг от Муст, за да получи обяснение.

Накрая Берг обеща, че утре сутринта ще му предостави пълен очерк на събитията, но си остави вратичка, като каза, че на него още не му били ясни редица неща, което не се хареса на Бублански. Мразеше, когато му се налагаше да разчита на разузнавателните служби. Ни най-малко не му пукаше за неща като престиж и йерархия, просто от всичко това страдаше полицейското разследване, така че той бе решен да си възвърне инициативата.

Затвори прозореца със снимките на Клара Енгелман и отново позвъни на главния секретар Сванте Линдберг. Но както и по-рано, Линдберг не вдигна, така че комисар Бублански стана и реши да се разходи, в опит да избистри малко мислите си.

Сванте Линдберг влезе в болницата. Вече беше идвал тук днес и не се почувства особено топло посрещнат от Ребека, така че нямаше основателна причина да се върне. Но беше разбрал, че Йоханес е в съзнание, така че трябваше да говори с него, да му каже, че... какво... не знаеше, но на всяка цена трябваше да го накара да си мълчи. Ето защо изключи собствения си телефон, не искаше да допринася за хаотичната обстановка.

Определено не смяташе да разговаря с Микаел Блумквист, който го бе търсил, нито дори с комисар Бублански, който му звънеше вече за трети път. Трябваше да запази хладнокръвие.

В куфарчето си носеше засекретени документи за руската кампания за дезинформация. Документите не бяха чак толкова важни, поне в сравнение с някои други, но представляваха достатъчно добро извинение за разговор на четири очи с Йоханес. Не трябваше да присъстват охранители, а Сванте трябваше да бъде силен както винаги. В сичко щеше да се нареди. Или поне така си втълпяваше.

Каква беше тази миризма? Може би на амоняк, на дезинфектант, или просто на болница? Огледа фоайето, изплашен, че журналистите може би дебнат там, че Блумквист ще изскочи отнякъде и ще разобличи най-мрачните му тайни. Но не видя никого, единствено пациенти и близките им, както и медицински сестри в бели униформи. Санитар буташе блед мъж на носилка, който изглеждаше, все едно ще издъхне всеки момент, но Сванте не му обърна особено внимание.

Загледа се в пода, пренебрегвайки външния свят. Въпреки това обаче долови нещо с периферното си зрение и се обърна. До банкомата, с гръб към него, стоеше висока, слаба жена със сиво сако.

Това не беше ли Бека? Определено беше тя. Разпозна стойката и начина, по който се беше привела напред. Дали да не отиде и да размени няколко думи с нея? Не, помисли си, това по-скоро беше възможност да поговори насаме с Йоханес, като си спести встъпителната реч за засекретените документи, така че се отправи към асансьорите. След няколко крачки обаче се обърна, може би защото му щукна, че Ребека не беше сама. Но сега не я видя.

Може би все пак се беше объркал? Вероятно, но всъщност не го и интересуваше. Тъкмо се канеше да продължи нататък, когато забеляза голямата колона до банкомата. Да не би тя да се криеше от него? Това би било смахнато. Обзе го неприятно усещане и той тръгна към колоната. П ристъпваше колебливо, но след малко забеляза, че встрани наистина се подава нещо, което приличаше на сакото на Ребека, така че забърза крачка.

Чудеше се какво да ѝ каже, а може би дори успя да се ядоса – какви бяха тия глупости, да се крие от него? В следващия миг обаче внезапно се препъна и падна. Не се спря, за да разбере какво е станало, защото долови някакво движение и чу отдалечаващите се стъпки. Изруга, изправи се на крака и тръгна след тях.

ЧАСТ 3

ДА СЛУЖИШ НА ДВАМА ГОСПОДАРИ

Двойните агенти се преструват на лоялни, но в действителност служат на някого другиго.

Понякога мисията им от самото начало е да се внедрят в редиците на врага и да размътят водата.

Друг път сменят политическата си ориентация или биват привлечени със заплахи или изкушения.

В някои случаи така и не става ясно за кого всъщност работят. Възможно е самите те да н знаят.

Глава 25

27 АВГУСТ

Катрин Линдос все още не беше яла, само пийна малко чай, докато четеше за Форшел и Еверест. Отново и отново си припомняше срещата с просяка на Марияториет, сякаш решаваше загадка. И всеки път думите му звучаха все по-отчаяно.

Но в мислите ѝ се появяваха и болезнени спомени, от детството и края на пътуването до Индия и Непал, когато тънеха в нарастваща мизерия и в крайна сметка напуснаха Катманду и се отправиха към Кумбу. Не стигнаха кой знае колко далеч. Абстиненцията на баща ѝ беше твърде тежка. Но все пак видяха местното население и колкото повече се замисляше над съобщението от Микаел, толкова повече се чудеше дали не бе разпознала просяка не само от „Фрийк Стрийт“, ами и от долината Кумбу. Ето защо му изпрати нов въпрос, въпреки че той още не беше отговорил на първия:

Просякът шерп ли е бил?

Веднага получи отговор:

Не трябва да говоря с теб. Ти си от конкуренцията.

Предният ти есемес беше достатъчно издайнически.

Аз съм идиот.

А аз съм врагът.

Именно. Би трябвало да ме накълцаш в следващата си колонка.

Подострям си ножовете.

Липсваш ми, написа той.

Недей, помисли си тя. Недей. Но въпреки това се усмихна неохотно: Най-накрая. Но не смяташе да му отговаря. В место това отиде в кухнята, разтреби, пусна Емили Харис и усили звука. Когато се върна във всекидневната, видя, че Микаел ѝ е пратил още едно съобщение.

Може ли да се видим?

За нищо на света, реши тя. За нищо на света.

Къде?

Да минем на Сигнал.

Минаха на Сигнал.

Какво ще кажеш за хотел „Людмар“, предложи той.

Окей,  отвърна тя. Без „о, супер“, „колко готино“ и разни такива, просто „окей“.

После помоли съседа да се грижи за котката и започна да се приготвя.

Камила стоеше на балкона. Капки дъжд падаха по раменете и ръцете ѝ. Щеше да има буря, но въпреки това тя копнееше да излезе. На „Страндвеген“ и по яхтите в морето кипеше живот, който би трябвало да ѝ принадлежи, но вместо това само ѝ напомняше за всичко, от което бе лишена. Това не може да продължава, помисли си тя. Трябваше да сложи край.

Затвори очи и вдигна глава. По челото и устните ѝ се посипа дъжд и тя опита да се отнесе в мечти и надежди, но през цялото време мислите ѝ се връщаха към Лундагатан, Агнета, която ѝ крещеше да се маха, и Лисбет, която не продумваше, сякаш искаше да убие всички с мълчанието си, с мрачната си ярост.

Усети ръка на рамото си. Беше Галинов и тя се обърна към него, към нежната усмивка и красивото му лице. Той я притисна до гърдите си.

– Момичето ми. Как се чувстваш?

– Добре.

– Не ми се вярва.

Той се загледа в кея.

– Ще видиш, че всичко ще се нареди.

Тя опита да разгадае погледа му.

– Случило ли се е нещо?

– Имаме посещение.

– Кой?

– Любимите ти бандити.

Тя кимна, влезе вътре и видя Марко и някакъв жалък субект с дънки и евтино кафяво сако. Субектът беше насинен и стоеше като наказан. Беше сигурно два метра висок и отблъскващо пълен. Казваше се Кони, както се оказа

– Кони има да разкаже нещо – започна Марко.

– Защо тогава не ми го каже сам?

– Наблюдавахме апартамента на Блумквист – обади се Кони.

– Изглежда, е минало много добре.

– Бил е нападнат – каза Марко.

Тя погледна сцепената му устна.

– Нима?

– От Саландер.

Камила каза на руски:

– Иван, този Кони е по-висок от теб, нали?

– Във всеки случай е по-тежък – отвърна Галинов. – И по-зле облечен.

– Сестра ми е метър петдесет и два – продължи тя на шведски – и кльощава като клечка, но... те е пребила.

– Изненада ме.

– Взела е телефона му – каза Марко. – И е изпратила есемес до всички в клуба.

– И какво пише в него?

– Да изслушаме Кони.

– Слушам, Кони.

– Саландер каза, че ще убие всички ни, ако не спрем да следим Микаел Блумквист.

– После е казала още нещо – намеси се Марко.

– И то е?

– Че така или иначе, ще ни погне и ще унищожи целия клуб.

– Върхът – каза тя, като някак си съумя да запази спокойствие.

– Значи... – пробва се Марко.

– Значи какво? – поинтересува се тя.

– В откраднатия телефон има чувствителна информация. Разтревожени сме.

– Така и трябва – каза тя. – Само че не заради Лисбет, нали, Иван?

Иван кимна, а тя продължи да гледа саркастично и заплашително. В действителност обаче чувстваше, че се разпада, и накрая каза на Галинов да продължи разговора вместо нея, докато тя самата отиде в стаята си и остави миналото да я залее като мръсна, черна вълна.

Ребека Форшел сама не проумяваше какво стори. Чу Йоханес да прошепва „той не бива да ме вижда“ и, без да може да обясни действията си, подложи крак на Сванте Линдберг. След това двамата изскочиха навън в дъжда и тръгнаха към такситата.

Йоханес избра кола, която не принадлежеше на някоя таксиметрова компания. Броячите на този тип шофьори обикновено се въртяха с неумолима алчност.

– Карай – каза той, а шофьорът, млад, мургав мъж с къдрава коса и сънен поглед, се обърна към тях и попита:

– Накъде?

Ребека погледна Йоханес, който мълчеше.

– По „Солнабрун“, към центъра – смотолеви тя и си помисли, че всичко ще се нареди.

Забеляза и нещо неочаквано, което ѝ се стори освобождаващо. Шофьорът не се беше сепнал и може би като избра такова такси, Йоханес се бе надявал именно че ще попаднат на човек, който живее толкова встрани от актуалното, че дори няма да знае как изглежда най-мразеният човек в Швеция. Не че това им осигуряваше кой знае какво предимство. Докато минаваха покрай гробището в С олна, Ребека опита да си представи последствията от действията им.

Може би все пак не изглеждаше толкова странно отстрани, опита да си втълпи. Мъжът ѝ беше в тежко състояние, а тя беше лекар и спокойно можеше да е решила, че той се нуждае от спокойствие, далеч от цялата си свита в болницата. Просто трябваше да съобщи на някого, преди да е настанала паника.

– Трябва да ми кажеш какво става. Иначе не мога да продължавам с тази лудост – прошепна тя.

– Спомняш ли си онзи професор по международни отношения, когото срещнахме във френското посолство? – попита той.

– Янек Ковалски – каза Ребека.

Йоханес кимна, а тя го погледна неразбиращо. Янек Ковалски не беше част от живота им. Даже нямаше да си спомни името му, ако наскоро не беше прочела негова статия за границите на свободата на словото.

– Точно – отвърна Йоханес. – Той живее на Далагатан. Можем да спим у тях.

– Но защо, за бога? Дори не го познаваме.

– Аз го познавам – каза той, което също не ѝ се понрави.

Спомняше си как се бяха поздравили в посолството – формално, разменяйки любезности. Значеше ли това, че просто са разигравали театър?

– Готова съм да спя където и да е, стига да ми обещаеш, че ще ми разкажеш всичко.

Той я погледна.

– Ще ти разкажа. После трябва да решиш какво да правиш.

– Какво има да решавам?

– Дали още искаш да си с мен.

Тя не отговори. Просто се загледа към „Солнабрун“ и каза на шофьора:

– Далагатан. Отиваме към Далагатан.

Мислеше си за границите, може би и за тези на свободата на словото, но най-вече за границите на любовта.

Какво би било нужно, за да реши да го напусне?

Какво деяние – и имаше ли изобщо такова? – би могло да сложи край на любовта ѝ?

Катрин Линдос остави Нюториет зад гърба си, тръгна по Йотгатан и постепенно енергията ѝ се възвърна. Но само как валеше. С ипеше се направо из ведро, така че тя вървеше бързо, влачейки куфара си. Беше взела твърде много багаж, както обикновено. Все едно заминаваше за няколко седмици. От друга страна, не знаеше колко време ще остане в хотела. Микаел ѝ беше казал само, че не може да се прибере у дома и че за съжаление има доста работа, но от друга страна, това важеше и за нея.

Беше девет и половина вечерта и тя осъзна колко е гладна. Почти не беше яла от закуска. Мина покрай киносалоните „Виктория“ и „Йота Лейон“ и макар че се почувства по-добре, безпокойството не я напусна. Загледа се към „Медборярплатсен“.

Дълга редица младежи се редяха в дъжда, вероятно за билети за някакъв концерт. Тъкмо се канеше да влезе в метрото, когато се сепна и се огледа наляво и надясно. Не видя нищо обезпокоително: нито сенки от миналото, нито хора, приличащи на злобарите от интернет, които понякога я спираха и на улицата. Катрин слезе по стълбите и се забърза към перона. Опита да си втълпи, че всичко е наред, и скоро се успокои. Едва след като слезе на „Т-Сентрален“ и тръгна по Хамнгатан, мина покрай „Кунгстредгорден“ и стигна до Бласиехолмен[36], тревогата се завърна. Катрин забърза крачка, влезе задъхана във фоайето на хотела, изкачи извитото стълбище и отиде до рецепцията. Младо мургаво момиче, на не повече от двайсет, ѝ се усмихна приветливо. Катрин я поздрави, но чу нечии стъпки по стълбите и заекна. Не си спомняше на чие име беше резервирана стаята. Знаеше, че е нещо с „Б“, Буман, Бродин, Бродѐн, Брумберг.

– Имаме стая на... – започна тя, поколеба се още малко и се примири, че ще трябва да провери в телефона си.

Струваше ѝ се, че отстрани това изглежда подозрително или немарливо, сякаш с Микаел бяха замесени в нещо мръсно. Погледна и видя, че името наистина е Буман, но го произнесе толкова тихо, че рецепционистката не я чу. Наложи се да го повтори по-силно. Притесняваше я човекът зад гърба ѝ, но щом се обърна, там нямаше никого.

За сметка на това мъж с дънково яке и дълга коса тъкмо излизаше навън и тя се замисли за него, докато се подписваше. Защо беше влязъл толкова за кратко? Това не беше ли странно? Или може би хотелът му се бе сторил твърде скъп? Или просто не му беше харесал. Все едно.

Опита да забрави за това, взе ключа, качи се в асансьора, влезе в хотелската стая и се загледа в голямото двойно легло с небесносин чаршаф. Замисли се какво да прави и реши да си вземе вана, да си поръча хамбургер с картофки и да изпие една от малките бутилки червено вино в минибара. Но нищо не помогна. Нито храната, нито алкохолът или ваната. Пулсът ѝ не се успокои, а тя все по-натрапчиво се питаше защо се бави Микаел.

Янек Ковалски изобщо не живееше на Далагатан. Въпреки това влязоха в някаква сграда, минаха през вътрешния двор, излязоха на Вестеросгатан, шмугнаха се в друг вход, изкачиха пет етажа по стълбите и се озоваха в голям апартамент, не неуютен, никак даже, но все пак разхвърлян, като жилище на ерген, на старомоден интелектуалец, на когото не му липсват нито пари, нито чувство за естетика, но няма сили да подрежда и да чисти.

Вътре имаше по много от всичко – твърде много купи, картини и други вещи, твърде много книги и папки. Бяха навсякъде, а самият Ковалски беше брадясал и рошав, истински бохем, особено сега, без костюма, с който бе облечен в посолството. Беше може би на седемдесет и носеше тънък кашмирен пуловер с няколко дупки от молци.

– С къпи приятели. Толкова се притеснявах за вас – каза той, прегърна Йоханес и целуна Ребека по бузите.

Без съмнение се познаваха и след като прекараха двайсетина минути, шепнейки си в кухнята, двамата се появиха с поднос чай, английски сандвичи и бутилка вино и я погледнаха със сериозни изражения.

– Скъпа Ребека – каза Ковалски. – Мъжът ти ми заръча да бъда откровен и неохотно приех. Трябва да призная, че не ми се нрави, но ще опитам да говоря открито и още отсега моля за извинение, ако започна да увъртам.

Тонът му не ѝ хареса, звучеше едновременно тъжно и кокетно. Може би беше нервен. Ръката му трепереше, докато наливаше чая.

– Най-добре да започна, като разкажа за най-голямата си заслуга – каза той. – Благодарение на мен се запознахте.

Тя го погледна учудено.

– Как така?

– Аз изпратих Йоханес на Еверест. Ужасно от моя страна, разбира се, но той го искаше. Даже настояваше, нали си е човек на дивото.

– Нищо не разбирам – каза тя.

– С Йоханес ни събра работата. Запознахме се в Русия и се сприятелихме. Отрано видях специалните му качества.

– В какво отношение?

– Във всички отношения, Ребека. Може би понякога беше малко припрян и твърде нетърпелив, но с изключение на това, беше блестящ офицер.

– Значи и ти си бил военен?

– Бях...

Изглежда, не му се искаше да го каже.

– ...поляк, който като дете стана британец. Родителите ми бяха полски имигранти, на които старата Англия помогна, така че може би сметнах за мой дълг да започна работа във Foreign Office.

– МИ-шест?

– Нека не казваме повече от необходимото. Във всеки случай се озовах тук, след като се пенсионирах, не само от любов към страната, ами и поради някои усложнения, които донякъде са свързани с някогашните ни дела. Виждаш ли, Ребека, по онова време с Йоханес имахме общ интерес, който беше опасен, дори и без да броим Еверест.

– Какъв е бил той?

– Дезертьори и къртици от ГРУ, доказани или заподозрени, а трябва да добавя и измислени. И стана така, че обединихме сили. В моята група тъкмо бяха узнали, че малка секция в шведската служба за сигурност се е добрала до един от сериозните активи на ГРУ, който след смъртта си доби голяма известност благодарение на човек, с когото съвсем скоро сте си имали работа.

– Това са гатанки.

– Нали ти казах. Не ми се удава. Говоря за Микаел Блумквист, който разкри така наречената афера „Залаченко“, а за нея е казано предостатъчно, с изключение може би на най-важното, а именно информацията, която по онова време ни беше подшушната.

– И каква е тя?

– Хм, ами... как да се изразя? Трябваше да порепетирам малко. С пециален отдел в службата за сигурност защитавал дезертиралия агент на ГРУ Александър Залаченко с, кажи-речи, всички възможни средства, защото той им давал, както те си мислели, безценна информация за руското военно разузнаване.

– Вярно – възкликна тя. – Той имаше дъщеря, нали, Лисбет Саландер, която беше пострадала?

– Точно така. Залаченко до голяма степен имал зелена светлина да прави каквото си иска, да малтретира семейството си и да изгради престъпна империя, стига междувременно да разкрива тайните си. Всякаква порядъчност била захвърлена в името на висшето добро.

– Националната сигурност.

– Не бих се изразил толкова тържествено. По-скоро бих го нарекъл усещане за ексклузивност. Информационно предимство, което размътило главите на някои господа от Сепо. Но може би – така подозираше моята група – дори това е било измама.

– Какво имаш предвид?

– Получихме информация, че Залаченко е бил верен на Русия. Че е останал двоен агент до края на живота си и е давал на ГРУ повече, отколкото е казвал на С епо.

– Божичко.

– Да, и ние се чувствахме така. Но тогава това бяха само подозрения, така че търсихме начин да ги потвърдим. След известно време разбрахме за един човек, подполковник, който публично се представял за цивилен и работел в туристическия бранш като консултант по сигурността, но в действителност бил агент под прикритие във вътрешния отдел на ГРУ. И бил попаднал на сериозна корупционна схема.

– В какво се е състояла?

– Редица агенти имали връзки с престъпния синдикат Звезда Братва. Но важното в случая е, че той се ядосал. Направо побеснял, защото взаимоотношенията с престъпния свят не били прекратени. Твърдеше се, че напуснал ГРУ в знак на протест и се отдал на голямата си страст, алпинизма.

– За Гранкин ли говорим? – попита Ребека развълнувано.

– Определено говорим за покойния Виктор Гранкин. Крайно интересен персонаж, нали?

– Ами, да, абсолютно, само че... – смотолеви тя.

– Ти беше лекар в експедицията му. Честно казано, това ни изненада.

– Мен също – каза тя замислено. – Но по онова време и аз изпитвах малко налудничава жажда за приключения. Разбрах за експедицията на Виктор по време на една конференция в Осло.

– Знаем.

– Продължавай тогава.

– Гранкин изглеждаше много down to earth[37], нали? Прям и скромен. Но в действителност беше сложен характер, притежаваше невероятен интелект и голям патос. Бореше се с лоялността си. От една страна, го теглеше любовта към родината, а от друга, собственото му чувство за чест и благоприличие. През февруари 2008 година вече бяхме почти сигурни не просто че знае за двойните игри на Залаченко и за отношенията му с мафията, ами че е уязвим. Че го е страх от ГРУ и се нуждае от закрила, от нови приятели. Ето как ми хрумна да изпратя Йоханес на експедиция до Еверест. Вярвахме, че начинание от такъв калибър би могло да породи близост и приятелство.

– Божичко – каза тя отново и се обърна към Йоханес. – Значи си бил там, за да го вербуваш?

– Това беше мечтаният сценарий, разбира се – каза Ковалски.

– Ами Сванте?

– Сванте е злощастната част от тази история – продължи Ковалски. – Но тогава не го знаехме. Тогава предложението на Йоханес ни се стори разумно. Предпочитахме да пратим наш човек с него, но Сванте познаваше Русия и беше работил заедно с Йоханес в Муст, а и преди всичко беше опитен планинар. Звучеше като перфектния придружител. Пък и – сега сме особено щастливи от това – не се налагаше да му казваме всичко. Той така и не разбра името ми, нито дори че операцията беше по-скоро британска, отколкото шведска.

– Не разбирам – каза Ребека, сякаш чак сега осмисляше казаното. – Значи всичко е било шпионска мисия?

– Превърна се в много повече от това, скъпа Ребека. Йоханес се запозна с теб. Но да... беше там по работа, а ние внимателно следяхме всичко.

– Това е невероятно. И аз да не знам нищо...

– Съжалявам, че се наложи да го чуеш при такива обстоятелства.

– И как вървеше? – попита тя. – Имам предвид... преди всичко да отиде по дяволите?

Йоханес разпери ръце и отново Янек бе този, който отговори.

– С Йоханес имаме донякъде различни виждания по този въпрос. Според мен той свърши фантастична работа. Изгради доверие и нещата изглеждаха обещаващо. Но е вярно, че ситуацията ставаше все по-напрегната и подлагахме Виктор на ужасен натиск. Възползвахме се от него в много чувствителен момент точно преди изкачването. Така че и Йоханес е прав. Заложихме твърде много на карта. Но преди всичко...

– Липсваше ни ключова информация – допълни Йоханес.

– Да, за жалост – каза Янек. – Но как бихме могли да знаем? Никой в западния свят не подозираше нищо, дори ФБР.

– За какво говорите, по дяволите?

– За Стан Енгелман.

– Какво за него?

– Имал е връзки със Звезда Братва още откакто започна да строи хотели в Москва през деветдесетте. Не знаехме за това, но Виктор е бил наясно.

– Как е разбрал?

– Покрай работата си в ГРУ, но както казах, в задълженията му влизаше да играе двойна игра, затова се преструваше, че е близък със Стан. Тайно обаче го е считал за отрепка.

– И е откраднал жена му.

– Романсът беше по-скоро бонус.

– Или пък нужната предпоставка – каза Й оханес.

– Може ли да говорите така, че да ви разбирам?

– Йоханес има предвид, че любовните им отношения и това, което Клара му разказа, са причината Виктор да реши да действа – продължи

Янек.

– По какъв начин?

– Нямаше как да спипа колегите си в ГРУ, но можеше поне да накисне един корумпиран американец.

Глава 26

27 АВГУСТ

С лучваше се Галинов да я попита: „Какво означава той за теб днес? Какво мислиш за него?“. Обикновено не отговаряше, но веднъж каза: „Спомням си, че се чувствах избрана“, и наистина беше така.

Едно време лъжите на баща ѝ бяха най-хубавото в живота ѝ и тя дълго живя с убеждението, че властта е в нея. Че тя го беше очаровала, а не обратното. Естествено, тази илюзия ѝ беше отнета, а на нейно място зейна бездна. И все пак... възвишеното чувство от спомените ѝ си оставаше и понякога тя прощаваше на Зала, както се прощава на хищник. Единственото, което никога не отслабваше, беше омразата ѝ към Лисбет и Агнета и сега, излегната в леглото, тя продължаваше да се осланя на тази омраза, както когато беше тийнейджърка и трябваше да преоткрие себе си, да създаде нова Камила, свободна от всякакво бреме.

Навън валеше дъжд. Виеха сирени, а по коридора се приближаваха стъпки, ритмични и самоуверени. Отново беше Галинов и тя стана и отвори вратата. Галинов ѝ се усмихна. Знаеше, че той споделя омразата ѝ, както и вълнението ѝ.

– Може би все пак имаме малко обнадеждаващи новини.

Тя не отговори.

– Нищо кой знае какво – продължи той, – но може да се окаже добро начало. Жената, с която Блумквист е бил на острова, преди малко се е настанила в хотел „ Людмар“ в Стокхолм.

– И?

– Тя живее в града, нали? Тогава защо ѝ е да ходи на хотел, ако не за да се срещне с някого, който не иска да се видят в дома на единия или другия?

– Като Блумквист?

– Именно.

– Как смяташ, че трябва да постъпим?

Галинов прокара ръка през косата си.

– Мястото не е много удачно. Има много хора, дори вечерно време. Има открити ресторанти. Но Марко...

– Грижи ли създава?

– Не, не, напротив, налях му малко акъл. Казва, че може да прати кола, която да чака в готовност зад ъгъла. При това линейка, която на един от неговите хора му щукнало да открадне. А аз...

– Ти, Иван?

– Може и аз да изиграя роля. Оказва се, че с Блумквист имаме общи интереси, ако може да се вярва на Б огданов.

– Как така?

– И двамата се интересуваме от шведския министър на отбраната и някогашните му дела.

– Добре – каза тя и се почувства малко по-силна. – Действай.

Ребека още не беше успяла да осмисли информацията. Но вече не се и опитваше. Знаеше, че тепърва ще чуе най-лошото.

– Днес осъзнаваме, че Стан Енгелман е избрал за съпругата си именно експедицията на Виктор Гранкин, защото е бил убеден, че той е един от тях – продължи Янек. – Но в действителност Гранкин е разследвал синдиката и се е ядосвал все повече. Според мен Йоханес, със способността си да гради връзки и доверие, го е склонил да говори за това, посял е семето, така да се каже. Мисля, че Клара е осъществила започнатото от Йоханес.

– Какво имаш предвид?

– Клара накара Виктор да облекчи сърцето си. Мисля, че двамата се подбуждаха един друг. Тя му разказваше каква свиня е мъжът ѝ у дома, а Виктор допълваше с истории за отношенията на Стан със Звезда Братва.

– Любовта ги е карала да споделят – каза тя.

– Да, може би е така. Във всеки случай това е теорията на Йоханес. Но това всъщност не е толкова важно. Проблемът беше, че колкото и да внимаваха, историята все пак се разчула чак до Манхатън.

– Някой се е разприказвал?

– Бедният ви шерп.

– Моля?

– За жалост.

– Нима не би клюкарил.

– Не мисля, че той го е възприемал така – продължи Ковалски. – Платено му е било да се грижи за Клара и да докладва за всичко, случващо се в базовия лагер. От негова гледна точка си е вършел работата.

– А какво е узнал?

– Не знаем точно, но е разбрал достатъчно, за да се окаже в опасност. Ще стигна дотам. С игурно е обаче, че Енгелман е чул за романса, което само по себе си породило много гняв и подозрения. Скоро други източници му предоставили още сведения и накрая Стан осъзнал какви са залозите. Не само бракът му бил в опасност, ами и бъдещето му като бизнесмен, а може би дори свободата му.

– Откъде другаде е изтекла информация?

– С игурно можеш да се досетиш – каза Ковалски. – А на въпроса как Нима Рита е могъл да се разприказва – не забравяй, че е бил разтревожен и ядосан, също като много други шерпи онази година.

– За религиозните му вярвания ли говориш? – попита тя.

– За тях и за съпругата му Луна. Клара се е отнесла с нея доста зле, нали? Така че Нима е имал и личен мотив да не бъде чак толкова предан към нея.

– Несправедлив си към него, Янек – намеси се Йоханес. – Нима не искаше да навреди на никого. И той като Виктор се разкъсваше поради лоялността си. Хората му казваха: направи това, направи онова. Носеше всичко на раменете си, получаваше заповеди и контразаповеди, и накрая това го пречупи. Наложи му се да тегли твърде голям товар и въпреки това именно той изпитваше угризения на съвестта, а не другите.

– Извинявай, Йоханес, аз присъствах само косвено, така да се каже.

Може би е по-добре ти да продължиш – каза Янек.

– Не знам – отвърна Йоханес кисело.

– Обеща да ми разкажеш – каза Ребека.

– Така е. Но се ядосвам, когато се приписва вина на Нима. Той страда повече от достатъчно.

– Виждаш, Ребека. Йоханес е добър човек, не си мисли нищо друго. Винаги защитава слабите – каза Ковалски.

– Значи отношенията ти с Нима са били толкова добри, колкото изглеждаха? – попита тя и чу тревогата в собствения си глас.

– Бяха добри, да – каза той. – Може би твърде добри, като се тегли чертата.

– Какво значи това?

– Ще ти разкажа – каза Йоханес и замълча.

– Ами давай.

– Ще го направя – продължи той. – Ти вече знаеш повечето. Но може би първо трябва да кажа, че когато тръгнахме към върха, вече не се разбирах толкова добре с Виктор , и съм почти сигурен, че това беше заради Стан Енгелман. Мисля, че Виктор се страхуваше да не би разговорите ни да стигнат до ГРУ и Звезда Братва. В такъв случай дните му определено щяха да бъдат преброени, затова гледах да стоя настрана. Нямах никакво намерение да будя тревога. Искахме да предложим на Виктор безопасно убежище, нищо друго. Както знаеш, Бека, напуснахме лагера малко след полунощ на тринайсети май. Условията изглеждаха перфектни.

– Но темпото се забави.

– Да, Клара имаше проблеми, Мадс Ларсен също, а може би и Виктор не беше във форма. Но тогава не се замислих за това. Забелязах само, че Сванте беше раздразнен. Искаше двамата да тръгнем сами към върха. Каза, че иначе сме щели да изпуснем шанса си, и накрая Виктор ни разреши да го направим. Може би се радваше, че ще се отърве от мен. И потеглихме.

– Знам – каза тя нетърпеливо.

– Да, извинявай, ще карам направо. Отдалечихме се и не знаехме нищо за катастрофата, сполетяла експедицията. П росто се катерехме и стигнахме до върха относително бързо. Но на слизане от С тъпалото на Хилари изпитахме затруднения. Тогава небето още беше ясно и не духаше твърде силно, а и разполагахме с предостатъчно кислород и течности. Но времето минаваше и...

– И сте чули някакъв трясък, гръм.

– Чухме гръмотевица, въпреки безоблачното небе. Бурята дойде от северната страна. Само за минути видимостта стана нулева. Виелицата ни брулеше, а температурата падна драстично. Беше непоносимо студено и едва кретахме. На моменти не можехме да видим собствените си крака. Няколко пъти паднах на колене, а Сванте ми помагаше да се изправя. Но се движехме все по-бавно, а часовете летяха. Стана късен следобед, после вечер. Изплашихме се, че ще настане мрак. Спомням си, че отново паднах и този път наистина вярвах, че е дошъл краят. Но тогава видях...

– Какво си видял?

– Размазаните очертания на нещо синьо и червено малко по-напред. О тправих молитва това да са палатките в лагер 4, или поне други катерачи, които биха могли да ни помогнат. Това ми вдъхна надежда, изправих се на крака и тогава разбрах, че не съм видял нищо хубаво, напротив. Това бяха две тела, плътно едно до друго в снега, едното по-дребно от другото.

– Не си ми разказвал това.

– Не, Бека, не съм. И тук започва целият ад.

– Говори тогава!

– Опитвам, но още ми е трудно да го опиша. Бях толкова изтощен. Не издържах повече. Исках просто да легна и да умра. Ето защо имах чувството, че като гледам телата, се взирам в собствената си съдба. С обственият ми ужас беше по-осезаем от ужаса пред мен. Не се замислих, че познавам тези хора, това бяха просто двама от стотиците мъртви по склоновете на планината. С валих си кислородната маска и казах, че трябва да слезем, да се махнем оттук, и продължих напред, или поне направих една крачка. Но после ме обзе странно усещане.

– Какво?

– Ами, стотици неща в известен смисъл. По радиостанцията бяхме чули, че експедицията ни е в критична ситуация, и може би се замислих за това. Естествено, сигурно съм разпознал и дрехите, и не само. Но преди всичко в по-малкото тяло имаше нещо зловещо. Помня, че се наведох и се загледах в лицето. Не се виждаше много. К ачулката беше дръпната над шапката и челото. По бузите, носа и устата имаше слой скреж, а слънчевите очила скриваха останалото. Цялата беше покрита със сняг. И все пак разбрах.

– Била е Клара, нали?

– Клара и Виктор Гранкин. Тя лежеше на една страна и го беше прегърнала през кръста. Бях убеден, че трябва да ги оставя така. Но зловещото чувство не изчезваше. Тя изглеждаше вкочанена, но въпреки това ми се стори, че долавям още нещо. Че тя не е съвсем безжизнена. О тделих я от Виктор и опитах да изчистя лицето ѝ. Не се получаваше. С негът беше замръзнал и твърд, а аз нямах сили. Накрая извадих пикела си. С игурно е изглеждало абсурдно. Вдигнах очилата ѝ и я чукнах по лицето. Разлетяха се парченца лед, а Сванте ми изкрещя да престана и да слизам надолу. Но аз продължих вманиачено, като опитвах да внимавам. Но пръстите ми бяха измръзнали и не можех да ги контролирам. Нараних я. С цепих кожата ѝ при устната и брадичката, при което лицето ѝ потръпна. Сметнах, че това се дължи на самия удар, а не е признак на живот. И все пак ѝ сложих кислородната си маска и я задържах дълго на лицето ѝ, въпреки че аз самият се задъхвах и изобщо не вярвах, че ще има ефект. Но изведнъж тя си пое дъх. Пролича си по потръпването на маркуча и маската. В икнах на Сванте, но той само поклати глава, и беше прав, разбира се. Н ямаше значение, че тя диша. Беше на ръба на смъртта, на осем хиляди метра надморска височина. Н ямаше никаква надежда, не можехме да ѝ помогнем. Невъзможно беше да я свалим до лагера, а и самите ние бяхме в голяма опасност.

– Но сте повикали помощ.

– Бяхме викали помощ многократно и вече не се надявахме. Помня само, че си сложих кислородната маска и продължихме надолу. Едва се движехме и постепенно изгубих връзка с реалността. Имах халюцинации. Видях татко във ваната и мама в сауната в Оре. Привидя ми се какво ли не, това съм ти го казвал.

– Да, помня – каза тя.

– Но не съм ти разказвал, че видях и монаси, нали? С ъщите будистки монаси, които видяхме в Тенгбоче, както и друг силует, който напомняше на тях, но и се открояваше. В ървеше нагоре вместо надолу и за разлика от монасите беше реален. Нима Рита се изкачваше към нас. Микаел закъсняваше. Съжали, че беше пратил Катрин в „Людмар“. Трябваше да избере друг ден. Но невинаги беше лесно да мислиш рационално, не и с жени като нея. Така че сега вървеше в дъжда по Дротнингсгатан, в посока Бласиехолмен. К анеше се да прати есемес с думите „До десет минути съм там“, когато се случиха две неща.

Получи съобщение, но не можа да го прочете, защото телефонът му звънна и той вдигна веднага. През деня беше търсил толкова много хора, накрая дори Сванте Линдберг, и се надяваше, че все някой от тях ще му се обади. Обаждаше се обаче възрастен мъж, който дори не се представи. За момент Микаел се замисли дали просто да не затвори, но все пак продължи да слуша. Гласът звучеше приятно и говореше на шведски с британски акцент.

– Ще повториш ли? – каза той.

– Седя в апартамента си и пия чай с една съпружеска двойка. Тъкмо ми разказаха разтърсваща история и биха искали да я споделят и с теб. Най-добре още утре сутринта.

– Познавам ли въпросната двойка? – попита Микаел.

– Направил си им голяма услуга.

– Наскоро?

– Съвсем наскоро, в морето.

Той вдигна поглед към небето и падащите капки.

– Ще се радвам да се видя с тях. Къде?

– Предпочитам да обсъдим подробностите от друг телефон, ако това е окей. Мобилен телефон, който не може да бъде свързан с теб и който е снабден с необходимите инструменти.

Микаел помисли малко. Можеше да говори от телефона на Катрин, чрез приложението „Сигнал“.

– Мога да ти пратя друг номер с криптирана връзка – каза той. – Но първо искам потвърждение, че съпружеската двойка наистина се намира при теб и че двамата са добре.

– Не бих казал, че са добре – отговори мъжът. – Но са тук по свое желание. Ще ти дам да поговориш с мъжа.

Микаел спря и затвори очи. Намираше се на Лейонбакен[38], точно до Двореца. Загледа се към полуострова, хотел „Гранд“ и Националния музей. Не знаеше колко време мина, може би само двайсет-трийсет секунди, но му се стори като цяла вечност.

– Микаел – каза най-накрая глас в слушалката. – Дължа ти огромна благодарност.

– Как си? – попита той.

– По-добре от тогава.

– От кога?

– Когато едва не се удавих.

Определено беше Йоханес Форшел.

– Искал си да говорим – каза той.

– Не особено.

– Не?

– Предложи го съпругата ми, Ребека, която преди малко чу цялата история, и не виждам друг изход.

– Разбирам – каза Микаел.

– Не ми се вярва. Но мога ли да те помоля да прочета материала, преди да бъде публикуван?

Микаел тръгна към моста, който водеше към „Кунгс-тредгорден“, и се замисли над казаното.

– Можеш да редактираш цитатите си както намериш за добре, както и да подложиш фактите ми на проверка. Можеш дори да опиташ да ме убедиш да напиша статията по друг начин. Но не обещавам, че ще те послушам.

– Звучи разумно.

– Добре.

– Значи се разбрахме.

– Да.

Йоханес Форшел му благодари още веднъж и възрастният мъж отново пое слушалката. Уточниха как да процедират, след което Микаел му прати номера на Катрин и се забърза. Сърцето му биеше силно, а мислите му препускаха.

Какво се случваше? Трябваше да зададе повече въпроси. Като например, защо Йоханес вече не беше в „Каролинска“? Не беше ли даже противопоказно да напусне болницата толкова скоро, като се има предвид колко тежко беше състоянието му? И кой беше британецът, който му се беше обадил?

Микаел нямаше отговори, знаеше единствено, че най-вероятно всичко е свързано с Нима Рита и Еверест, но като нищо можеше да има и други фактори, за които дори не подозира, да кажем, вземане-даване с Енгелман в Манхатън, или може би някаква руска следа – все пак целият живот на Форшел сочеше натам.

Е, предполагаше, че скоро ще разбере. Това е нещо голямо, помисли си развълнувано. Много голямо. Но всъщност нямаше как да е сигурен. Трябваше да запази хладнокръвие. Извади телефона си и написа на Катрин чрез „Сигнал“:

Извинявай, имах отчайващ ден, но почти съм при теб. И пак се извинявам, но ще те помоля да ми помогнеш с едно нещо. След малко ще ти разкажа. Нямам търпение да се видим.

Прегръдки,

М

След това си спомни съобщението, което беше получил преди малко. О твори го и го прочете. Беше любопитно. Донякъде отговаряше на въпросите му и той се запита дали не беше свързано с телефонния разговор, или напротив, може би бе пратено от човек от другия лагер, каквито и да бяха лагерите в историята. Пишеше следното:

Подшушнаха ми, че се интересуваш от станалото на Еверест през май 2008. Препоръчвам ти да проучиш Виктор Гранкин, водача на експедицията, загинал в планината. Миналото му е много по-интересно от общодостъпната информация. Там се крие ключът към всичко. Гранкин е причината Йоханес Форшел да бъде изгонен от Русия през есента на 2008.

Няма публични източници, но с твоя опит сигурно можеш да се досетиш, че биографията му е съчинена, за да служи като фасада. Временно се намирам в Стокхолм и съм отседнал в хотел „Гранд“. Ще се радвам да се видим и да поговорим. Разполагам с писмени документи.

Буден съм до късно. Стар, глупав навик. А и часовата разлика си казва думата.

Чарлс

Чарлс? Кой, по дяволите, беше Чарлс? Звучеше като да е от някоя американска разузнавателна служба, но можеше да бъде и нещо коренно различно, дори капан. Беше малко зловещо, че е отседнал в „Гранд“, който се намираше до отсрещния край на моста, точно до „Людмар“. От друга страна, почти всички заможни или важни чужденци отсядаха там, така че може и да беше просто съвпадение.

Но не му се вярваше. Не, хер Чарлс можеше да почака. Телефонният разговор му беше повече от достатъчен, а и изпитваше угризения на съвестта заради Катрин, така че мина забързано покрай „Гранд“, влезе в „Людмар“ и хукна нагоре по стълбите.

Глава 27

НОЩТА СРЕЩУ 28 АВГУСТ

Ребека не знаеше какво е забъркала и какви ще са последствията за нея и момчетата. Но не виждаше друг изход. Не можеха да си мълчат, не и за нещо такова. Сега седеше свита в кафявия фотьойл, с чаша вино, и гледаше как Йоханес и Янек Ковалски си шепнат в кухнята. Криеха ли още нещо от нея? Беше убедена в това, а и дори не беше сигурна, че чутото е напълно вярно.

В историята имаше дупки, но Ребека все мак мислеше, че вече разбира какво се е случило на Еверест. Разказът безспорно звучеше логично и тя се замисли колко малко бяха знаели, не само в базовия лагер, ами и впоследствие, когато свидетелските показания бяха събрани в едно цяло.

Ясно беше, че Нима Рита се е качил два пъти и е свалил Мадс Ларсен и Шарлот Рихтер, но никой не бе разбрал, че се е върнал трети път, нито пък той самият го бе споменал в интервютата или при последвалото разследване. Това обаче обясняваше защо С юзан Уедлок, ръководителката на базовия лагер, не можа да го открие вечерта.

Трябва да е било към осем, ако Ребека бе разбрала правилно обясненията на Йоханес. По това време вече започваше да се стъмва, а паднеше ли мрак, непоносимият студ ставаше още по-страшен. Но въпреки това Нима бе тръгнал нагоре, в отчаян опит да спаси Клара Енгелман. Още тогава състоянието му било тежко. Когато Йоханес го видял да си проправя път през виелицата, Нима вървял с приведена глава и без кислородна маска, а светлината от челника му блуждаела по преспите.

Бузите му били тежко измръзнали. Той дълго време не забелязал Йоханес и Сванте, докато те – щом се уверили, че не им се привижда – го гледали като дар божи. Йоханес едва стоял на краката си. Бил на път да се превърне в третата жертва тази вечер. Но Нима Рита това не го интересувало. „Must get Mamsahib“, това били единствените му думи.

„Must get Mamsahib.“ Сванте му викнал, че е безсмислено. Тя била мъртва. Но Нима Рита не го послушал, дори когато Сванте изкрещял:

– Така ще ни погубиш. Ще спасиш мъртвец, за сметка на двама живи.

Нима Рита обаче просто продължил нагоре. Изчезнал в бурята и това било последната капка. Йоханес отново се строполил и този път не могъл да стане, нито сам, нито с помощта на С ванте. Не можеше да си спомни какво е станало след това или колко време е минало. Само че настанал мрак, той замръзвал, а Сванте му казал:

– Да го вземат дяволите, не искам да те оставя, Йоханес. Но трябва, съжалявам, иначе и двамата ще умрем.

Сложил ръка на главата му, а после се изправил. Тогава Йоханес осъзнал, че ще остане сам. Че ще умре от студ. Но тогава чул виковете, нечовешкия вой. Ребека отказваше да приеме, че станалото е толкова непростимо. Не беше красиво, но беше човешко. Там горе важеше друг морал, не можеше да се съди със същите критерии като тук, а самият Йоханес не беше направил нищо нередно, не и тогава.

Бил е твърде изтощен, за да може изобщо да разбере какво става, и именно затова, независимо от последвалите събития, Ребека искаше Йоханес да разкаже всичко на журналист като Блумквист, който бе способен да вникне в историята, да проумее психологическата ѝ дълбочина и да разгадае плетеницата. Но това може би беше грешка. Може би имаше по-страшни неща, за които още не знаеше.

Не ѝ се струваше невъзможно, особено сега, докато Йоханес шепнеше развълнувано в кухнята, а Янек клатеше глава, разперил ръце. Божичко, каква идиотка беше. Може би наистина трябваше да опитат да премълчат всичко, заради момчетата. Заради нея. Господ да им е на помощ, помисли си тя, след което прокле Йоханес.

Как можеше да ги постави в такава ситуация?

Как бе могъл?

Микаел чуваше как Катрин мънка насън. Беше късно, а той бе ужасно изморен, но не можеше да заспи. Мислите бучаха в главата му, а сърцето му препускаше. По дяволите, изруга той наум. Вече беше преживял доста неща, но въпреки това беше развълнуван като стажант преди първия си голям репортаж. Завъртя се и отново се замисли за това, което му бе казала Катрин:

– Онзи Гранкин не беше ли и той военен?

– Защо го казваш? – зачуди се Микаел.

– На такъв прилича – отвърна тя.

Сега думите ѝ му се струваха напълно верни. Имаше нещо в излъчването му, в изпънатото му тяло, което навяваше асоциации с висш офицер. Обикновено Микаел не би обърнал внимание на нещо такова. Хората можеха да напомнят на какво ли не, без това да има общо с реалността. Но съобщението от мистериозния Чарлс също намекваше за нещо такова. Пишеше даже, че Гранкин бил причината за изгонването на Форшел от Русия, което определено звучеше интересно.

Тази информация заинтригува Микаел още щом я прочете, но възнамеряваше да провери фактите утре сутринта, преди срещата със семейство Форшел. Само че сега така и така не можеше да заспи. По-добре беше да се възползва и да свърши малко работа, нали? Само да не събудеше Катрин. Вече се чувстваше гузно заради нея. Стана бавно и внимателно, изниза се на пръсти и седна в банята с телефона си. Виктор Гранкин, промърмори Микаел. Виктор Гранкин?

Разбира се, беше глупаво, че не го е проучил по-добре. От друга страна, нямаше представа, че Гранкин би могъл да има интересно минало, което няма нищо общо с експедицията. Че би могъл да се окаже нещо повече от планински водач, който се влюбил в омъжена жена, взел грешни решения и загинал. Но действително биографията му изглеждаше твърде подредена и обща.

Факт беше, че е бил опитен катерач, покорил много от най-трудните върхове на света: К2, Айгер, Анапурна, Денали, Серо Торе и Еверест, разбира се. Но с изключение на това, в интернет нямаше почти никаква конкретна информация, само че е работил като консултант за туристически агенции.

Какво означаваше това всъщност? Микаел не откри много по въпроса, но накрая попадна на снимка на Гранкин заедно с руския бизнесмен Андрей Косков. Косков, помисли си той. Не беше ли чувал това име някъде?

Да, за бога. Точно така. Косков беше бизнесмен и разобличител в изгнание, който през ноември 2011 година разкри връзки между руското разузнаване и организираната престъпност. Не много след това, през март 2012 година, умря, докато се разхождаше в квартал „Камдън“ в Лондон. Първоначално полицията не видя нищо подозрително, но два месеца по-късно в кръвта му бяха открити следи от Gelsemium Elegans, азиатско двусемеделно растение, наричано понякога heartbreak grass, защото в концентрирани дози може да доведе до спиране на сърцето.

Микаел видя, че отровата не е непозната. Още през 1879 година не кой да е, а Конан Дойл бе писал за нея в „Бритиш Медикъл Джърнал“. Но после растението за дълго време изчезнало от новините и вниманието на хората и едва тогава, през 2012 година, отново се бе заговорило за него, тъй като беше открито в тялото на дефектирал агент на ГРУ на име Игор Попов, загинал в Балтимор, САЩ. Микаел се сепна. От една страна, имаше военно разузнаване и убийства с отрова, а от друга, Форшел, за когото се твърдеше, че е следил дейността на ГРУ и е бил изхвърлен от Русия.

Дали това също беше илюзорна връзка, също като с военния историк Матс Сабин? Възможно беше, разбира се. В крайна сметка Гранкин просто се беше снимал с човек, загинал при мистериозни обстоятелства. И все пак... можеше поне да провери дали онзи проклет Чарлс знае нещо. И зпрати му въпрос.

И кой е Гранкин всъщност?

Минаха десет минути, преди да получи отговор. В него пишеше:

Военен полицай от ГРУ. Подполковник. Водил е вътрешни разследвания.

Боже, помисли си Микаел. Божичко. Не че и за секунда приемаше това за чиста монета. Не и докато не знаеше с кого разговаря.

Кой си ти?

Отговорът дойде веднага:

Стар служител.

Ми6, ЦРУ?

Без коментар, както се казва.

А националност?

Американец, за жалост.

Откъде знаеш, че се ровя в историята?

Налага ми се да знам такива неща.

Защо би искал да говориш с пресата?

Старомоден съм.

Какво имаш предвид?

Смятам, че престъпленията трябва да бъдат наказвани.

Толкова ли е просто?

Може би си имам и лични причини. Но нима е от толкова голямо значение? С теб имаме общи интереси, Микаел.

Тогава ми дай нещо. За да знам, че не си губя времето.

Минаха пет минути. След това Микаел получи снимка на документ за самоличност не на друг, а на подполковник Виктор Алексиевич Гранкин, със символа на ГРУ от онова време, червената петлистна детелина на черен фон. Това изглеждаше като солидно доказателство, поне доколкото можеше да види Микаел.

Написа:

Гранкин и Форшел имали ли са други общи интереси освен Еверест?

Форшел беше там, за да вербува Гранкин. Но всичко се обърка.

По дяволите, измърмори Микаел на глас.

И искаш да ми разкажеш тази история?

Дискретно и със защита на източника.

Несъмнено.

Тогава вземи такси и ела тук още сега. Ще те чакам във фоайето. После дори и аз смятам да поспя.

Микаел отвърна:

Окей.

Дали не постъпваше непредпазливо? Не знаеше нищо за този човек. Но очевидно беше информиран, а Микаел се нуждаеше от възможно най-много факти преди срещата утре сутринта. Едва ли беше толкова рисковано да се разходи за една минута до хотел „Гранд“. Часът бе 01:58 и навън още се чуваха гласове. Градът беше буден. Доколкото си спомняше, нощем пред „Гранд“ винаги имаше таксита, а вероятно на входа имаше и охрана. Не, нямаше от какво да се страхува, така че се облече тихо и внимателно и излезе. Улиците бяха мокри от дъжда, но нощното небе се проясняваше и навън беше приятно.

Дворецът светеше от другата страна на залива, а малко по-нататък в „Кунгстредгорден“ още имаше живот и движение. Дори тук се мяркаха хора, което го зарадва. Млада двойка се разхождаше покрай кея, сервитьорка с къса черна коса събираше чаши от масите, а висок мъж с бял ленен костюм седеше на стол в другия край на бара и гледаше към водата. Обстановката без съмнение беше спокойна, отбеляза той и тръгна. Но не стигна далеч, преди да чуе нечий глас:

– Блумквист.

Обърна се и разбра, че го е заговорил мъжът с белия костюм – висок господин на около шейсет години, с прошарена коса, правилни черти и предпазлива усмивка, зад която като че дебнеше някакво остроумие, може би коментар за журналистиката или личността на Микаел. Но и така да беше, шегата не стигна до него.

Чу стъпки зад себе си, подскочи и усети как електричество пронизва тялото му. Строполи се и удари главата си в земята. Странното беше, че първата му реакция не беше страх или болка, а гняв. Изпита гняв не към нападателя, а към самия себе си. Как можеше да е толкова глупав, мамка му? Как беше възможно? Опита да се помръдне, но усети нов шок и мускулите му се свиха като при спазъм.

– Божичко, какво му е?

Това сигурно беше сервитьорката.

– Looks like an epileptic fit. I think we need to call an ambulance.[39]

Това прозвуча като мъжа с белия костюм. Гласът му беше спокоен и стъпките отминаха. Приближиха се други и Микаел чу шум от автомобил. После всичко се случи бързо. Сложиха го на носилка и го вкараха вътре. Затвори се врата и колата потегли. Микаел падна от носилката на пода и опита да изкрещи. Но беше толкова вцепенен, че се чу само стенание. Чак когато прекосиха Хамнгатан, изведнъж възвърна гласа си и успя да каже

– Какво правите? Какво правите?

Лисбет се събуди от звук, който не можа да идентифицира. Изплаши се, че някой е влязъл в хотелската стая, и посегна сънено към нощното шкафче. Грабна пистолета, но докато го размахваше пред себе си, осъзна, че шумът идва от мобилния ѝ телефон. Да не би някой да беше извикал?

Не беше сигурна и едва след необичайно забавяне осъзна, че това би могло да бъде единствено Блумквист. Затвори очи, пое си дълбоко дъх и опита да подреди мислите си. Хайде, подкани го тя. Кажи, че просто си казал думите случайно. Кажи го.

Усили звука и чу шум и пращене в слушалката. Възможно беше просто да се е качил в метрото или в някоя кола. Но после се чу стон, последван от тежко, затруднено дишане. Звучеше, все едно е изгубил съзнание. Лисбет изруга, стана от леглото и седна пред клавиатурата. Все още беше отседнала в „Нобис“ на площад „Нормалмстори“. След като нападна Кони Андершон от „Свавелшьо“, прекара цялата вечер в наблюдение на апартамента на „Страндвеген“. Забеляза известна активност и видя Галинов да излиза навън, но не отдаде кой знае какво значение на това и накрая заспа към един часа – съвсем неотдавна всъщност, – като си мислеше, че ще има един ден отсрочка. Беше грешала.

На компютъра видя, че Микаел се движи на север, извън Стокхолм. Със сигурност съвсем скоро щяха да преровят джобовете му и да се отърват от телефона. Ако Галинов и Богданов бяха замесени, значи щяха да покрият следите си, така че Лисбет не можеше просто да седи като идиот и да гледа картата. Трябваше да действа, затова върна записа и чу как Микаел се провиква:

– Какво правите?

Повтори думите два пъти, като без съмнение звучеше немощно и в шок. След това млъкна, но все още дишаше. Да не го бяха дрогирали? Тя удари с юмрук по клавиатурата и забеляза, че в онзи момент автомобилът се бе намирал на Норландсгатан, недалеч оттук. Но едва ли това бе мястото, където го бяха отвлекли, затова тя върна още назад. Чу стъпките и дишането му, а после глас, който каза „Блумквист“. Глас на възрастен мъж, прецени Лисбет, последван от възклицание, дълбока въздишка и жена, която се провикна: „Божичко, какво му е?“.

Какво се беше случило?

Явно действието се развиваше някъде в „Бласиехолмен“, но не виждаше къде точно. Възможно беше да е било пред хотел „Гранд“ или Н ационалния музей, някъде там. Обади се на номера за спешни случаи и каза, че журналистът Микаел Блумквист е бил нападнат в района. Младият мъж от другия край на слушалката реагира на името и веднага поиска повече подробности. Преди обаче Лисбет да е казала нещо, на заден фон се чу друг глас, който каза, че вече са получили сигнал оттам: мъж получил епилептичен припадък пред хотел „Людмар“ и бил откаран.

– Как по-точно? – попита тя.

Настъпи известно объркване и след кратък разговор с колега младият мъж каза:

– Взела го е линейка.

– Линейка?

За миг почувства облекчение, но после се сепна.

– Вие пращали ли сте линейка?

– Предполагам.

– Предполагаш.

– Ще проверя.

Отново се чуха гласове на заден фон, но Лисбет не можа да долови какво казват. Накрая младежът отново взе слушалката, очевидно изнервен.

– Кой пита?

– Саландер – каза тя. – Лисбет Саландер.

– Не, изглежда, не сме пращали линейка.

– Ами спрете я тогава. Веднага – изръмжа тя.

После изпсува, затвори и се заслуша в аудио излъчването от телефона на Микаел в реално време. Беше твърде тихо, помисли си. Автомобилът още се движеше, а Микаел дишаше тежко и измъчено. С изключение на това, не се чуваше нищо, нямаше и помен от други хора, и все пак... ако наистина се намираха в линейка, и това беше нещо. Замисли се дали да не се обади в полицията и да им вгорчи живота. Но не, те вече трябваше да са се размърдали, освен ако в спешната телефонна централа не работеха идиоти.

Що се отнася до нея, важното беше да действа, преди сигналът да е изчезнал. В следващия миг – в случай че се бе усъмнила в информацията – зазвучаха сирените на линейката и още нещо: шумолене, като че ли от ръце, които се ровеха в джобовете на Микаел. Последваха още движения и тежко дишане, а след това силен звук, удар, сякаш телефонът не беше хвърлен, ами строшен с чук. После всичката информация изчезна, като след токов удар. Лисбет изрита стола и грабна от масата една мръсна чаша за уиски, която запрати в стената толкова силно, че стъклото се пръсна на хиляди парченца.

– Мамичката ви шибана! – изкрещя тя.

После тръсна глава, стегна се и провери къде се намира Камила. Естествено, все още беше в апартамента на „Страндвеген“. Може би дори нямаше да си изцапа ръцете с мръсната работа? Майната ѝ. Обади се на Чумата и му се развика, докато се обличаше. Пъхна лаптопа, пистолета и IMSI прехващача в раницата си, попсува още малко, ритна една лампа, сложи си каската и гугъл очилата, излезе на площада, качи се на мотора и потегли.

Ребека Форшел беше помолила да спи сама. Смяташе, че Янек и Йоханес спокойно могат да лагеруват заедно. Разбира се, това не ѝ помогна да заспи. Лежеше сама на тясно легло в малък кабинет, пълен с книги, и четеше новините от мобилния си телефон. Никъде не пишеше, че Йоханес е изчезнал от болницата. Вероятно бе помогнало, че се обади на Клас Берг по защитена линия и му каза, че сама ще се погрижи за Йоханес, без да обръща внимание на увещанията и заплахите му. Клас си нямаше представа колко е маловажен на фона на всичко останало.

Той и другите военни можеха да си гледат работата. Тя просто искаше да проумее обхвата на чутото и може би да разбере защо не бе заподозряла нищо по-рано. Сега осъзнаваше, че знаците бяха налице. Като кризата на Йоханес в базовия лагер, разбира се, и нежеланието му да говори за станалото. И маше всевъзможни моменти, които не можеха да бъдат разтълкувани сами по себе си, но сега започваше да ги обединява в едно цяло. С помняше си например една октомврийска вечер преди три години, малко след като Йоханес стана министър на отбраната. Момчетата бяха заспали и двамата седяха на дивана у дома в Стоксунд, когато Йоханес спомена Клара Енгелман с някаква нова, притеснителна интонация в гласа.

– Чудя се какво си е мислила – каза той.

– Кога? – попита тя.

– Когато са я изоставили.

Ребека отвърна, че Клара най-вероятно вече е била мъртва или във всеки случай едва ли е осъзнавала какво се случва. Но сега разбираше какво бе имал предвид Йоханес и не можеше да го понесе.

Глава 28

13 МАЙ 2008

Първия път, когато бе изоставена, Клара Енгелман не мислеше за нищо. Телесната ѝ температура беше паднала до двайсет и осем градуса, а сърцето ѝ биеше бавно и неравномерно. Тя така и не чу отдалечаващите се стъпки или воя на бурята.

Беше изпаднала в безсъзнание и не знаеше, че е прегърнала Виктор , нито дори че той е до нея. Като последна предпазна мярка организмът ѝ беше изключил и тя скоро щеше да умре. Нямаше съмнение, и може би в известен смисъл тя бе искала именно това. Мъжът ѝ Стан демонстрираше открито презрението си и ѝ изневеряваше, без дори да се крие. Дъщеря им Джулиет, която беше на дванайсет, също беше в криза и Клара беше избягала от всичко това чак на Еверест, преструвайки се, че е щастлива, както бе правила цял живот. Но в действителност страдаше от тежка депресия и едва последната седмица отново бе открила нещо, за което да живее, и не ставаше дума единствено за любовта ѝ към Виктор . Появи се надежда, че ще може да си отмъсти на Стан веднъж завинаги.

Отново се чувстваше силна, дори докато вървеше към върха. Беше изпила голямо количество от боровинковата супа, за която казваха, че е толкова полезна. Но много скоро тялото ѝ странно натежа, очите ѝ започнаха да се затварят, ставаше ѝ все по-студено и накрая се случи: тя се строполи. Отнесе се и не разбра нито че е поставила експедицията в опасност, нито че от север неочаквано се е появила буря. За нея часовете отлетяха в мрак и тишина. Не чу нищо, докато един пикел не откърти част от леда по лицето ѝ.

Не че разбра какво се случва, просто усети ударите, може би близо до себе си, но в същото време безкрайно далеч, като в друг свят. И все пак... след това, когато дихателните ѝ пътища се отпушиха донякъде, а стъпките изчезнаха, тя отвори очи. Това си беше чудо. Трябваше отдавна да е умряла. Но Клара Енгелман се огледа и в първия момент не разбра нищо. Осъзна единствено, че се намира насред някакъв ад. С коро обаче спомените се завърнаха и тя погледна краката и ботушите си, а след това и една ръка, без да разбере веднага чия е. Това се дължеше не само на световъртежа. Ръката висеше във въздуха, над бедрото ѝ, като замръзнала насред движение. Накрая Клара проумя, че е нейна, и опита да я размърда. Не се получи. Ръката беше мъртва. Цялото ѝ тяло беше замръзнало. И все пак се случи нещо, което я вдигна на крака.

Тя видя дъщеря си. Момичето стоеше пред нея, така осезаемо, че Клара като че можеше да я докосне. След четири или пет опита тя внезапно се изправи и се затътри надолу, като сомнамбул, вдигнала замръзналите си ръце пред себе си. И макар че едва ли осъзнаваше кое е ляво и кое дясно, писъците ѝ помагаха. Чуваше нечовешки вой, който сякаш я направляваше. Едва след половин час осъзна, че крещеше тя самата.

Нима Рита се намираше на територия, която винаги бе вярвал, че е населявана от призраци и духове, затова не обръщаше внимание на виковете. Крещете, мислеше си той, продължавайте. Защо изобщо беше тук горе? Сам не можеше да повярва. Та нали я беше видял и се беше сбогувал? Нямаше надежда. От друга страна, знаеше, че е послушал другите, а не себе си. Беше изоставил човека, когото трябваше да пази, и може би за него вече нямаше значение дали ще умре или не. Важно беше единствено да покаже, че не се е отказал. Ако загинеше, поне щеше да го направи достойно.

Беше изтощен отвъд всякакви граници, страдаше от тежки измръзвания и едва виждаше. Чуваше само бурята и писъците, които идваха от снежната мъгла. Нито за миг не ги бе свързал с Мамсахиб и тъкмо щеше да спре да си почине, когато долови стъпки – скърцане в снега, което се приближаваше.

След това видя призрак, протегнал ръце напред, сякаш на всяка цена искаше подарък от света на живите, парченце хляб, малко утеха, може би молитва. Нима Рита посрещна призрака, който секунди по-късно падна в ръцете му с изненадваща тежест. С трополиха се в снега, претърколиха се и той си удари главата.

– Помогни ми, помогни ми, трябва да отида при дъщеря си – каза призракът и тогава той разбра.

Не веднага, мина известно време, докато объркването му се разсее, но накрая прозрението дойде и лъч щастие прободе изтормозеното му тяло. Това беше тя. Наистина беше тя, което можеше да означава единствено, че богинята на планината му желае доброто, въпреки всичко. Явно бе видяла как се бори и колко му е тежко. Нима повярва, че ще сполучи, затова събра последните си сили, хвана Мамсахиб през кръста, изправи я на крака и двамата тръгнаха надолу. Тя продължаваше да крещи, а той все повече губеше връзка с реалността.

Лицето му беше странно сковано и почерняло. Той като че се намираше в друг свят, но все пак... държеше я и се бореше. Личеше си по дишането му, че полага зверски усилия. Клара се молеше на Господ да се прибере при дъщеря си и през цялото време си обещаваше, че няма да се предаде. Че никога, никога повече няма да падне на колене, нито сега, нито после. Ще се получи, мислеше си тя.

С всяка измината крачка си го втълпяваше все повече: Преживея ли това, ще се справя и с всичко останало. Малко след това забелязаха два силуета по-надолу по склона и тя се обнадежди още повече:

Вече съм в безопасност.

Най-накрая съм спасена.

Глава 29

28 АВГУСТ

Катрин се събуди в осем и половина сутринта в двойното леглото в хотел „ Людмар“ и протегна ръка, за да придърпа Микаел към себе си. Но той не беше там и тя се провикна:

– Бломстерквист?

Беше измислила лигавото галено име[40] вчера вечерта, след като той не чу и дума от това, което му говореше. „Имаш камбанки в ушите, Бломстерквист“, каза тя, а той все пак я чу и се засмя. Но като цяло беше безнадеждно затворен в себе си. От друга страна, това не беше толкова чудно. Щеше да проведе ексклузивно интервю с министъра на отбраната, а около срещата имаше доста потайности. Микаел получаваше криптирани указания по нейния телефон. Единственият начин да размени няколко думи с него беше като говори за интервюто. Тогава Микаел не се държеше толкова невъзможно. По едно време опита даже да я вербува за „Милениум“. Малко след това тя успя да разкопчае копчетата на ризата му, и не само, и да го съблазни. П осле, изглежда, беше заспала.

– Бломстерквист – викна отново. – Микаел?

Нямаше го и тя провери колко е часът. Беше по-късно, отколкото си мислеше. Той сигурно бе тръгнал отдавна. Интервюто може би вече беше започнало. Изненада се, че не се е събудила по-рано, но понякога спеше необичайно дълбоко, а и навън беше тихо, чуваха се само няколко коли. Тя остана в леглото, но по някое време телефонът ѝ звънна.

– Катрин – каза тя, щом вдигна.

– Казвам се Ребека Форшел – каза гласът в слушалката.

– О, здравей.

– Започваме да се притесняваме.

– Микаел не е ли там?

– Закъснява с трийсет минути, а мобилният му телефон е изключен.

– Това е странно – каза тя.

Беше странно, и още как. Не че вече бе опознала Микаел толкова добре, но той все пак не би закъснял с половин час за толкова важно интервю.

– Значи не знаеш къде е? – попита Ребека Форшел.

– Когато се събудих, вече беше излязъл.

– Излязъл е?

Катрин долови нотка страх в гласа на Ребека.

– Вече и аз се тревожа – каза тя.

По-скоро направо изтръпвам, помисли си.

– Има ли някаква конкретна причина за това? – попита Ребека. – О свен че закъснява?

– Ами...

В главата ѝ беше хаос.

– Какво?

– Микаел каза, че от няколко дни не живее в дома си. Наблюдавали го.

– Заради историята с Йоханес ли?

– Не, не мисля.

Катрин не знаеше колко още е редно да разкрие. Накрая реши да говори открито.

– Свързано е с една негова приятелка, Лисбет Саландер. Не знам нищо повече – каза тя.

– Боже мой.

– Какво има?

– Дълга история. С лушай...

Ребека Форшел се поколеба. Звучеше разстроена.

– Да?

– Хареса ми какво написа за Йоханес.

– Благодаря.

– И разбирам, че Микаел ти има доверие.

Катрин не спомена колко тържествено се бе клела снощи да не казва и думичка за историята, а Микаел като че ли така и не ѝ се бе доверил напълно. Вместо това просто измънка:

– Мм.

– Можеш ли да изчакаш малко?

Тя зачака, но веднага съжали. Не можеше просто да си седи. Трябваше да действа. Да се обади в полицията, а може би и на Ерика Бергер. Когато Ребека Форшел най-накрая се върна на телефона, Катрин се канеше да затвори.

– Чудим се дали не би могла да дойдеш тук – каза Ребека.

– Мисля, че трябва да се обадя в полицията.

– И правилно. Но ние... Янек тук... има хора, които могат да се заемат.

– Не знам – каза тя.

– Според нас най-безопасно ще е, ако дойдеш тук. Ще изпратим кола да те вземе, ако ни дадеш адреса.

Катрин прехапа устни и си припомни мъжа във фоайето, както и усещането, че някой върви по петите ѝ, което бе изпитала на път към хотела.

– Окей – съгласи се накрая и каза къде е отседнала.

После обаче замълча. Някой чукаше на вратата.

Ян Бублански тъкмо се беше обадил в „Тиднингарнас Телеграмбюро“[41], за да им съобщи новината с надеждата, че ще получат някаква информация от обществеността. Засега – въпреки че работеха здраво още от сутринта – нямаха представа къде се намира Микаел Блумквист. Знаеха, че е прекарал вечерта в „Людмар“, макар че никой – дори рецепционистите – не го бе видял през това време.

На кратък запис от охранителните камери обаче се виждаше как малко след два през нощта излиза от хотела. Образът не беше особено ясен, но си личеше, че това е Блумквист, в добро състояние, вероятно трезвен. Изглеждаше малко нервен и барабанеше с ръка по бедрото си. След това обаче се бе случило нещо зловещо. К америте бяха изгаснали. П росто бяха спрели да работят. Поне разполагаха с показанията на млада жена на име Агнес С олберг, която беше разчиствала масите на открития бар.

Агнес видяла мъж на средна възраст да излиза от хотела. Не го разпознала като Микаел Блумквист, но чула как строен възрастен мъж с бял костюм го заговорил. Мъжът седял на стол в края на бара, с гръб към нея. Малко след това доловила бързи стъпки и може би стон или въздишка. Когато се обърнала, видяла още един мъж, по-млад и здрав, с кожено яке и дънки.

В първия момент Агнес си помислила, че някой добронамерен човек се е притекъл на помощ, тъй като Блумквист – или мъжът, който впоследствие разбрала, че е Блумквист – бил паднал на асфалта. Чула и някой с британски акцент да говори за „епилептичен припадък“. Тъй като телефонът ѝ не бил в нея, се втурнала вътре, за да се обади на бърза помощ.

Оттам нататък трябваше да разчитат на други свидетели, сред които и съпружеска двойка, Кристофершон, които видели по Хувслагаргатан да се задава линейка. Блумквист бил вкаран в линейката на носилка и на пръв поглед всичко изглеждало нормално, но съпрузите забелязали известна небрежност при преместването на тялото, а след това мъжете скочили в линейката по някак „неестествен“ начин.

Линейката – която, както се оказа, била открадната преди шест дни в Норшборг – по-късно била видяна да се движи на север по „К ларабергследен“ и Е4, с пуснати сирени, но скоро след това се изгубила от поглед. Бублански и екипът му бяха убедени, че похитителите са сменили автомобила, но нищо не можеше да се твърди със сигурност.

Лисбет Саландер също беше подала сигнал и това не се хареса на Бублански. Тя бе разбрала за станалото твърде бързо, което засили подозренията му, че отвличането е свързано с нея. Чуха се и по телефона, но разговорът никак не го успокои. Разбира се, беше ѝ благодарен, че се обади. Радваше се на всякаква нова информация. Но не му хареса гласът ѝ. Усети гнева ѝ, пулсиращата ярост, и увещанията му останаха нечути. Неколкократно ѝ повтори „Не се меси, остави ни да си свършим работата“, но думите му не достигаха до нея. Освен това Бублански смяташе, че не му е разказала всичко. Предполагаше, че тя провежда собствена операция. Изруга тогава, след като приключиха разговора, изруга и сега, в заседателната зала, където бе седнал с колегите си – Соня, Йеркер Холмберг, Курт С венсон и Аманда Флуд.

– А? – измърмори той.

– Чудех се как Саландер е разбрала толкова бързо, че Блумквист е бил нападнат – каза Йеркер.

– Нали ти обясних?

– Каза, че е бърникала в телефона му?

– Именно, бърникала е. С негово разрешение. Можела е да го подслушва и да вижда къде се намира, поне докато не са строшили телефона му.

– Имах предвид по-скоро как е реагирала толкова бързо – каза Йеркер. – Звучи като че... не знам, все едно само е чакала да се случи нещо подобно.

– Каза, че е имала такива опасения – продължи Бублански. – Като w orst case scenario[42]. „Свавелшьо“ са наблюдавали Микаел както в Сандхамн, така и на Белмансгатан.

– Но все още не можем да ги уличим в нищо?

– Сутринта събудихме президента им Марко Сандстрьом, но той просто ни се изсмя. Каза, че би било самоубийство да нападнат Блумквист. В момента издирваме останалите членове и ще ги поставим под наблюдение. Но засега не можем да свържем никого със станалото. Констатирахме единствено, че много от членовете на клуба са се покрили.

– И все още не знаем какво е правил Микаел в „Людмар“? – каза Аманда Флуд.

– Нямаме представа – каза Бублански. – Пратихме хора, които в момента са на мястото. Но изглежда, Микаел напоследък е бил доста потаен. Дори в „Милениум“ не знаят с какво се е захванал. Ерика Бергер казва, че е излязъл в нещо като отпуск, но през повечето време се е занимавал с историята за шерпа.

– Която може би е свързана с Форшел.

– Може би, а това, както знаете, притеснява военното разузнаване и С епо.

– Възможно ли е да е чуждестранна операция? – попита Курт Свенсон.

– Хакерската атака срещу охранителните камери говори в подкрепа на това предположение, а и не ми харесва, че са използвали крадена линейка, изглежда като провокация. Но най-вече...

– ...свързваш станалото със Саландер – допълни Соня Мудиг.

– Всички си го мислим – каза Йеркер.

– Да, може би – каза Бублански и отново потъна в мисли, чудейки се какво криеше Лисбет.

Лисбет не разказа за апартамента на „Страндвеген“. Надяваше се, че Камила ще я отведе до Микаел, и не искаше полицията да се намеси и да съсипе тази възможност. Но засега Камила си стоеше на адреса. Може би чакаше същото, от което се боеше Лисбет – снимки как някой измъчва Микаел и предложение за размяна, тя срещу него. Или още по-зле, снимки на мъртвия Микаел и заплаха, че и другите ѝ близки ще го последват, ако не се предаде сама.

През нощта се беше обадила на Аника Джанини, Драган, Мириам Ву и още няколко души, даже и на Паулина, за която нямаше как някой да знае. Каза им да отидат на сигурно място, което определено не беше приятно. Но правеше каквото трябва.

Погледна през прозореца. Времето беше някакво, може би слънчево, но със същия успех можеше и да вали сняг. Това не я интересуваше. Н ямаше идея къде са отвели Микаел, предполагаше само, че е някъде на север, затова беше отседнала в хотел „Кларион“ до летище „Арланда“, който поне беше в тази посока. Но стаята и хотелът бяха също толкова далеч от мислите ѝ, колкото и всичко останало.

Не беше мигнала цяла нощ. Часове наред бе седяла пред лаптопа, опитвайки да открие някаква следа, някаква пролука, и чак сега, на сутринта, чу сигнал от компютъра, сепна се и погледна обратно към монитора. Камила беше излязла от апартамента на „Страндвеген“. Браво, сестричке, помисли си тя. Прояви малко глупост и ме отведи до него. Но не ѝ се вярваше, че това ще стане. Камила си имаше Богданов, който можеше да се мери дори с Чумата.

Ето защо движението на сестра ѝ не означаваше непременно, че е направила пробив. Спокойно можеше и да се окаже капан. Опит да я подмамят. Трябваше да е готова за всичко, но... Загледа се в картата. Колата, в която беше сестра ѝ, се движеше по същия път като линейката снощи, на север по Е4, което изглеждаше обещаващо. Лисбет си събра багажа, слезе до рецепцията, за да освободи стаята, и се качи на кавазакито си.

Катрин се загърна с халат и отиде да отвори. Отвън стоеше униформен полицай, младо момче с присвити очи и руса коса, сресана настрани.

– Добро утро – смотолеви тя нервно.

– Търсим хора в хотела, които са виждали или общували с журналиста Микаел Блумквист – каза полицаят.

Веднага ѝ се стори подозрителен, може би направо враждебен. Имаше самодоволно изражение и беше изпънал гръб, сякаш за да покаже колко е висок и силен.

– Какво се е случило? – попита тя, като никак не ѝ бе трудно да долови страха в гласа си.

Полицаят пристъпи напред и я огледа от глава до пети с поглед, който ѝ беше твърде добре познат. Беше го виждала многократно – поглед, който искаше едновременно да я съблече и да я нарани.

– Как се казваш?

Това беше част от провокацията. Личеше си, че мъжът много добре знае коя е.

– Катрин Линдос – каза тя.

Той го записа в бележника си.

– Срещнала си се с него, нали?

– Да – отговори Катрин.

– Заедно ли прекарахте нощта?

Това какво общо има, искаше ѝ се да изкрещи. Но я беше страх и отговори „да“ и на този въпрос. Отстъпи назад и обясни, че когато се събудила сутринта, Микаел бил изчезнал.

– Под фалшиво име ли се регистрирахте?

Катрин опита да диша спокойно и се зачуди дали изобщо беше възможно да проведе диалог с полицая, особено сега, след като той самоволно влезе в стаята.

– А ти имаш ли име? – попита тя.

– А?

– Не помня да си се представил.

– Казвам се Карл Вернершон от Нормалмската полицията.

– Чудесно, Карл – каза тя. – Можеш ли най-напред да ми обясниш какво се е случило?

– Тази нощ Микаел Блумквист е бил нападнат и отвлечен отвън пред хотела, така че гледаме много сериозно на случая.

Катрин се почувства, все едно стените се приближават към нея.

– Боже господи.

– От изключителна важност е да ни разкажеш откровено какво е станало преди това.

Тя седна на леглото.

– Пострадал ли е?

– Не знаем.

Катрин просто го гледаше и мълчеше.

– Не отговори на въпроса ми – каза той.

Сърцето ѝ биеше бясно, но тя опита да намери думи.

– Микаел имаше важна среща тази сутрин, но разбрах, че така и не се е появил.

– Каква среща?

Тя затвори очи. Защо беше такава идиотка? Беше се заклела да не казва нищо за интервюто. Но беше изплашена и объркана и мозъкът ѝ очевидно не функционираше.

– Не мога да кажа заради защитата на източниците – каза тя.

– Значи не желаеш да ни сътрудничиш?

Катрин едва дишаше. Загледа се през прозореца, сякаш търсеше път за бягство. Карл В ернершон обаче ѝ помогна, като се зазяпа в гърдите ѝ, което я вбеси.

– С радост ще сътруднича. Но за целта трябва да разговарям с човек, който разполага с елементарни познания относно защитата на тайната на източниците и поне се опитва да покаже уважение към близките, на които току-що е съобщил шокираща новина.

– За какво говориш?

– Свържи се с началниците си и изчезни оттук.

Карл Вернершон я погледна, все едно искаше да я арестува на място.

– Веднага – каза тя още по-ядосано.

Той взе, че наистина измърмори „окей“, но, естествено, намери за нужно да добави:

– Но ти ще стоиш тук.

Катрин не отговори, просто му отвори вратата, след което седна обратно на леглото и потъна в мислите си. Телефонът обаче извибрира в ръката ѝ и я върна към реалността. Беше извънредна новина от „Свенска Дагбладет“:

Известен журналист нападнат и отвлечен пред хотел „Людмар“,

- гласеше заглавието и тя се зачете. Новината беше отразена навсякъде, но никоя от статиите не съдържаше кой знае колко съществена информация, освен че е бил откаран с линейка, която никой не е повикал. Звучеше... непонятно. Как трябваше да постъпи, по дяволите? Искаше просто да изкрещи. След малко си припомни един момент от предната вечер. Беше чула шум от банята, който ѝ заприлича на неспокоен шепот. Може би дори беше измърморила в отговор: „Какво правиш?“.

Или беше сънувала, че го казва. Но това нямаше значение. Шепотът трябваше да е свързан с изчезването, нали? Пишеше, че са го отвлекли в два през нощта, пред хотела, така че – тя опита да мисли логично – Микаел явно се е развълнувал или притеснил от нещо и е хукнал навън, оставил я е сама, само за да бъде нападнат почти веднага. Дали всичко е било капан, опит да го подмамят навън? По дяволите, по дяволите. Какво се случваше?

Замисли се за просяка, за Ребека Форшел и отчаянието в гласа ѝ, и за цялата истерия преди интервюто. Онзи полицай идиот можеше да върви по дяволите. Тя се облече решително и си събра нещата. След това отиде до рецепцията, плати сметката и се качи в дипломатическия автомобил на британското посолство, който я чакаше отпред.

Глава 30

28 АВГУСТ

Беше горещо. В голяма газова пещ гореше огън. С изключение на това, в помещението светеха само няколко спот лампи. Вътре не влизаше дневна светлина, големите прозорци бяха затъмнени или боядисани. П огледът на Микаел блуждаеше между бетонните колони, железните конструкции, парченцата стъкло по пода и лъскавите метални ръбове на пещта, в които виждаше отражението си.

Намираше се в изоставено индустриално помещение, може би стара стъкларска работилница, вероятно на голямо разстояние от Стокхолм. Н ямаше представа къде точно, но му се стори, че пътуването продължи дълго. Смениха превозното средство веднъж или два пъти. Трябва да е бил тежко упоен или дрогиран, защото имаше само откъслечни спомени от нощта и сутринта. Сега лежеше на някаква койка или носилка, вързан с кожени колани, недалеч от пещта.

– Ехо! Мамка му, чува ли ме някой? – провикна се той.

Не че това щеше да помогне, просто трябваше да направи нещо, а не просто да се върти и поти, докато огънят нагрява стъпалата му. Иначе щеше да полудее. Пещта съскаше като змия, а той беше изплашен до смърт, подгизнал от пот, с пресъхнала уста и... Какво беше това? Чу се хрущене, като от натрошени стъкла. Приближаваха се стъпки и веднага си пролича, че те няма да му донесат облекчение. Напротив, бяха небрежни и пресилено бавни, и придружени с подсвиркване.

Що за хора си подсвиркваха в днешно време?

– Добро утро, Микаел.

Беше същият английски глас, който го беше заговорил през нощта. Засега обаче не виждаше никого. Може би това беше идеята, може би криеха лицата си от него.

– Добро утро – отвърна той на английски.

Стъпките спряха, а с тях и свирукането. Микаел долови дишане и лек аромат на афтършейв. Подготви се за какво ли не, да го ударят, да го намушкат, да бутнат носилката, така че краката му да полетят в пещта. Но не се случи нищо. Мъжът просто каза:

– Това беше неочаквано бодър поздрав.

Микаел не продума.

– Израснал съм с това – каза гласът.

– С кое? – заекна Микаел.

– В ечното, престорено спокойствие, независимо от обстоятелствата. Но тук то изобщо не е необходимо. Предпочитам откровеността и веднага си признавам, че изпитвам известно... нежелание. Съпротива.

– И на какво се дължи тя? – изломоти Микаел.

– Харесваш ми, Микаел. Уважавам отношението ти към истината, а тази работа...

Гласът направи театрална пауза.

– ...трябваше да си остане чисто семеен въпрос. Но както често се случва с кръвните вражди, бяха намесени и външни хора.

Микаел забеляза, че е започнал да трепери.

– Говориш за Зала – простена той.

– Другарят Залаченко, о, да. Но ти така и не го срещна.

– Не.

– Поздравления за което всъщност. Познанството с него беше грандиозно преживяване, но оставяше своите следи.

– Значи си го познавал?

– Обичах го. За жалост това донякъде беше като да обичаш Бог. Не получаваш нищо в замяна, единствено ярко сияние, което те заслепява и размътва мозъка ти.

– Заслепява? – повтори Микаел, който почти не съзнаваше какво говори.

– Точно така, ослепяваш и се побъркваш. Опасявам се, че това все още важи за мен до известна степен. В ръзките ми със Залаченко се оказаха невъзможни за прекъсване и в резултат поемам ненужни рискове. Нито ти, нито аз би трябвало да се намираме тук, Микаел.

– Защо тогава не сме където трябва?

– Простият отговор е отмъщение. Приятелката ти трябва да ти разкаже за разрушителната сила на отмъщението

– Лисбет – каза той.

– Точно така.

– Къде е тя?

– Къде, наистина? И ние това се питаме.

Последва нова пауза, може би не чак толкова дълга, но все пак достатъчна, за да остави впечатлението, че мъжът се кани да му демонстрира колко точно луд и сляп продължава да бъде. В место това той пристъпи напред и първото, което забеляза Микаел, беше белият ленен костюм, същият, който мъжът носеше снощи. В съзнанието му се оформи ужасяващ образ как собствената му кръв оставя петна по сакото.

След това видя лицето. Чертите на мъжа бяха красиви и изящни. Имаше блед белег на дясната буза, а около очите му се забелязваше лека асиметрия. Косата му беше гъста и сива, с бели косми тук-там. В друг контекст Микаел би могъл да го вземе за ексцентричен интелектуалец, като Том Улф. Сега обаче в него имаше нещо неприятно и вледеняващо, някаква неестествена забавеност в движенията.

– Предполагам, че не си сам – каза Микаел.

– Има и бандити, млади мъже, които по непонятни причини не искат да се покажат. На тавана пък има камера.

Мъжът посочи нагоре.

– Значи ще ме снимате.

– Не се тревожи, Микаел – каза мъжът и изведнъж превключи на шведски. – Приеми, че това е само между мен и теб, един вид интимност.

Тялото на Микаел започваше да трепери все по-силно.

– Говориш шведски – каза той изплашено.

Сякаш способността на мъжа да сменя езиците подсилваше дяволското му излъчване.

– Аз съм лингвист, Микаел.

– Наистина?

– Да. Но с теб ще се отправим на пътешествие отвъд езика.

Той разгъна черно парче плат, което бе държал в дясната си ръка, и остави два лъскави предмета на стоманената масичка до носилката.

– Какво имаш предвид?

Микаел се въртеше все по-отчаяно и се взираше в съскащия огън и отражението на разкривеното си лице.

– Има безброй хубави думи за повечето неща в живота – продължи мъжът. – Може би най-вече за любовта, нали? Чел си Кийтс и Байрон на младини. Бих казал, че са уловили любовта доста добре. Но бездънната болка, Микаел, е неизразима. Никой не е успял да я опише, дори най-великите творци. Именно там отиваме, Микаел. В неизразимото.

В НЕИЗРАЗИМОТО.

Юрий Богданов седеше на задната седалка на черен мерцедес, който се движеше на север към Мерща. Показа на Кира видеозаписа. Тя примижа, а Богданов зачака да види възбудения блясък, който винаги се появяваше в очите ѝ, когато гледаше как враговете ѝ страдат.

Но сега го нямаше. На лицето ѝ се изписа единствено измъчена нетърпеливост, което не му хареса. Нямаше доверие на Галинов и беше убеден, че всичко е отишло твърде далеч. Похищението на Микаел Блумквист не можеше да доведе до нищо добро. Във въздуха се носеха твърде много разгорещени емоции, а мрачното изражение на Кира не му харесваше.

– Как си? – попита той.

– Ще ѝ го пратиш ли? – отвърна тя.

– Само да обезопася връзката. Но, честно казано, К ира...

Той се поколеба. Знаеше, че това няма да ѝ се понрави, и не я гледаше в очите.

– Трябва да стоиш далеч оттам – продължи той. – Най-добре още сега да те качим на самолет за Русия.

– Няма да ходя никъде, докато тя не умре.

– Мисля... – започна той.

...че тя няма да се остави да бъде заловена толкова лесно, искаше му се да каже. Че я подценяваш. Но не довърши мисълта си. Не биваше по никакъв начин да разкрива, че в действителност се възхищаваше на Лисбет, или Осата, както я познаваше. Имаше добри хакери, имаше и гениални хакери, но тя беше съвсем отделна категория. Това беше мнението му, но Богданов го запази за себе си и вместо това се наведе и взе една синя метална кутия.

– Какво е това? – попита Кира.

– Фарадеев кафез. Заглушаваща кутия. Пъхни телефона си вътре, не бива да оставяме следи.

Тя погледна през прозореца, след което остави телефона си. После се умълчаха. Гледаха ту към шофьора, ту към пейзажа. Накрая Кира пожела да види още от случващото се в индустриалната постройка в Моронсала. Богданов ѝ показа, но си мислеше, че би могъл да мине и без тези кадри.

Лисбет тъкмо подмина Норвикен, когато сигналът в гугъл очилата ѝ изчезна. Тя изруга и удари кормилото с дясната си ръка. Но това все пак беше очаквано, така че тя намали и намери място за почивка до една горичка, където имаше дървена пейка и маса. Спря там и извади лаптопа си, надявайки се, че всички часове, които това лято бе прекарала в проучване на обкръжението на Камила, най-накрая ще се отплатят.

Невъзможно беше операцията да се е провела без помощта на „Свавелшьо“ и макар Лисбет да предполагаше, че те ползват единствено предплатени карти, все пак ѝ се искаше да вярва, че може да са допуснали някоя и друга дребна грешка. Ето защо още веднъж провери момчетата, които бяха посетили Кира в апартамента на „Страндвеген“: Марко, Йорма, Кони, Криле и Миро. Но не откри нищо, въпреки че беше хакнала мобилните им оператори и имаше достъп до техните клетки. Удари с юмрук по масата, готова да се откаже и да потърси друго решение, когато се сети за Петер Кович.

Петер Кович беше човекът от „Свавелшьо“ с най-тежко криминално досие. Твърдеше се, че има проблеми с алкохола, жените и дисциплината. Вярно, не беше припарвал до „Страндвеген“, но беше един от хората, които се появиха на Фискаргатан през лятото, така че тя пробва и неговия телефон и след малко възкликна развълнувано. Рано сутринта Кович беше минал по същия път като Камила и беше продължил на север към Упсала, покрай С турврета и Бьорклинге. Лисбет тъкмо се канеше да потегли, когато телефонът ѝ звънна.

Хич и не смяташе да вдига, но все пак погледна кой се обажда. Беше Ерика Бергер от „Милениум“, така че в крайна сметка отговори. В първия момент обаче не разбра нищо. Ерика крещеше и Лисбет успя да различни единствено думите „той гори, той гори“.

Постепенно обаче проумя какво се случва.

– Напъхали са го в някаква голяма пещ. Той крещи и страда нечовешки, казват... пишат, че...

– Какво пишат?

– Че ще го изгорят жив, ако ти, Лисбет, не отидеш на определено място в гората до Сунерща. Пишат, че ако видят полиция или нещо подозрително, ще убият Микаел по брутален начин и ще отвлекат някой друг твой или негов близък, и няма да спрат, докато не се предадеш. Божичко, Лисбет, ужасяващо е, краката му...

– Ще го намеря, чуваш ли? Ще го намеря.

– Казват да ти пратя видеозаписа, както и имейл акаунт, чрез който можеш да се свържеш с тях.

– Ами прати ми ги.

– Лисбет, трябва да ми кажеш какво става.

Тя затвори. Нямаше време за обяснения. Трябваше да се заеме със следата, на която бе попаднала – Петер Кович, който беше пътувал по същия маршрут като Камила, но беше продължил на север по Е4 в посока Тиерп и Гевле. Това изглеждаше обещаващо и известно време наистина беше така. Тя барабанеше с пръсти по масата, псуваше и мърмореше:

– Хайде, проклет пияндурник, заведи ме при тях.

Но, естествено, в Монкарбу следата прекъсваше. Лисбет примигна с празен поглед към шосето. Изглеждаше толкова побесняла, че един младеж с рено, който току-що беше отбил на мястото за почивка, се качи обратно в колата и потегли изплашено. Тя обаче дори не го забеляза. В место това, стиснала челюсти, пусна записа, който ѝ прати Ерика Бергер, и видя Микаел в близък кадър.

Очите му бяха широко отворени и бели, сякаш зениците се бяха вдигнали нагоре. Цялото му лице беше толкова напрегнато и разкривено, че тя едва го позна. Навсякъде бе избила пот, по брадичката, по устните, по ризата му. Камерата се отмести, мина покрай тялото му и продължи към краката.

В следващия момент стъпалата на Микаел, обути в червени чорапи, се плъзнаха бавно към голяма тухлена пещ, в която съскаше огън. Чорапите и дънките пламнаха и след странно забавяне, сякаш Микаел опитваше да се сдържи колкото се може по-дълго, се чу безумен, сърцераздирателен вик.

Лисбет не продума и лицето ѝ не трепна. Но пръстите ѝ, които бе свила като птичи нокти, оставиха три дълбоки следи в дървената маса. После прочете съобщението им и погледна проклетия имейл акаунт. Беше анонимен и криптиран и тя го прати на Чумата заедно с няколко кратки инструкции, снимка на Петер Кович и карта на Е4 и северната част на Упланд. След това прибра лаптопа и оръжието си, сложи си гугъл очилата и потегли към Тиерп.

– Трябва да ми кажеш какво става – викна Ерика Бергер по телефона.

Но я чуха единствено хората, които се бяха насъбрали около нея в редакцията на Йотгатан и не разбираха нищо, освен че тя не е на себе си. На Софи Мелкер, която стоеше най-близо, ѝ се стори, че Ерика ще припадне, затова се втурна да ѝ помогне, но тя дори не забеляза.

Беше се вглъбила в мислите си и отчаяно опитваше да състави план за действие. Бяха написали, че в никакъв случай не бива да звъни в полицията. За нищо на света. Но какви всъщност бяха вариантите? Това бе не просто най-ужасното нещо, което бе виждала, ами ставаше дума за Микаел, най-стария ѝ приятел и голямата ѝ любов. Беше абсолютно неподготвена. Провери пощата си по онзи начин, по който човек дори не осъзнава, че го е направил. Отвори я просто по рефлекс и ненадейно видя съобщението...

Обади се на Лисбет още преди да е осмислила прочетеното. Дори не беше сигурна дали всичко не е просто зловеща шега, дали видеото не е фалшиво. Но всякакви подобни мисли се изпариха, когато чу гласа ѝ. Разбра, че Лисбет бе очаквала именно това: абсолютното зло.

Беше неописуемо и Ерика започна да ругае несвързано на глас. Едва тогава, сякаш до този момент се бе намирала в друга реалност, забеляза, че Софи я е прегърнала. За миг си помисли да ѝ разкаже какво е станало, но вместо това се отдръпна и каза:

– Извинявай, трябва да остана сама. Ще говорим после.

После отиде в кабинета си и затвори вратата. Ясно ѝ беше, че ако направеше нещо, което да коства живота на Микаел, нямаше да го преживее. Но това не означаваше, че е с вързани ръце и че ще прави каквото ѝ кажат бандитите. Трябваше... какво? Да помисли, да се концентрира, разбира се.

Не беше ли винаги така при този тип престъпления? Извършителите не искаха полицията да се намесва. Но в случаите, когато биваха разкрити, това винаги се случваше, защото властите все пак са били тайно информирани. Трябваше да се обади на Бублански от сигурна линия, нали? След минута колебание тя позвъни. Но не се свърза, даваше заето. Тогава с нея се случи нещо. Започна да трепери неконтролируемо и смотолеви на глас:

– Да те вземат дяволите, Лисбет. Как можа да въвлечеш Микаел в това? Как можа?

Комисар Бублански проведе продължителен разговор с Катрин Линдос, след което слушалката взе мъж, който се представи като Янек Ковалски. Каза, че работел за британското посолство, и Бублански реши да приеме това за чиста монета.

– Малко съм притеснен – каза мъжът.

Бублански можеше да каже това-онова за англичаните и сдържаните им изказвания, но отговори сухо:

– Защо?

– Две отделни истории се преплитат по деликатен начин, може би по случайност. Може би не. Блумквист се познава с Лисбет Саландер, нали така, а Йоханес Форшел...

– Да? – подкани го Бублански нетърпеливо.

– В края на периода си в Москва, Форшел работеше по разследване, чийто обект беше бащата на Лисбет, Александър Залаченко, и бягството му в Швеция.

– Мислех, че по това време само групичката от Сепо е знаела за това.

– Нищо не е толкова секретно, колкото на хората им се иска да вярват, комисар. Интересното е, че Камила, другата дъщеря, впоследствие развила тесни връзки с най-близкия приятел на Залаченко от ГРУ, който продължил да поддържа контакт с него дори след държавната измяна.

– И кой е това?

– Казва се Иван Галинов и по неясни за нас причини продължава да бъде лоялен... как да го кажа... дори post mortem. Разправил се е със старите врагове на Залаченко след смъртта му и е затворил устите на хората, които разполагат с изобличаваща информация. Галинов е безмилостен и опасен. С мятаме, че се намира в Швеция и че е замесен в отвличането на Блумквист. Предлагаме помощта си, защото за нас е от изключителна важност той да бъде заловен, а и министърът на отбраната има собствени планове, които аз малко безразсъдно одобрих.

– Тук ме изгуби.

– Ще разбереш, като му дойде времето, бъди спокоен. Пращаме някои материали, както и снимки на Галинов, които, за съжаление, не са много актуални. Довиждане, комисар.

Бублански кимна сам на себе си. Рядко се случваше да получава помощ от типа служители, към които вече се беше досетил, че спада Ковалски. Мислеше си за това и за какво ли още не. След известно време се изправи и тъкмо се канеше да отиде да говори със Соня Мудиг, когато телефонът му звънна отново. Беше Ерика Бергер.

Катрин седеше в кафявия фотьойл във всекидневната на Янек Ковалски. Йоханес Форшел седеше насреща ѝ, а до него беше Ребека. Не ѝ беше лесно да се съсредоточи. Постоянно мислеше за Микаел. Но ѝ бяха дали диктофон – не можеше да ползва телефона си, – та предполагаше, че все пак ще се получи. А и въпреки всичко историята постепенно започна да я поглъща

– И не си можел да направиш и крачка повече? – попита тя.

– Не – продължи Йоханес. – Падна мрак, а вятърът беше леденостуден. И змръзвах и се надявах единствено всичко да приключи бързо. Да потъна във финалния унес, който настъпва, когато телесната топлина се изчерпи. Но точно тогава чух вой и вдигнах поглед. В първия момент не видях нищо. После Нима Рита отново се появи, само че този път имаше две глави и четири ръце, като индийско божество.

– Как така?

– Това виждах. В действителност носеше някого, но мина известно време, докато го осъзная, и още повече, докато разбера кой бе това. Бях твърде изморен, за да мисля. Твърде изморен, за да се надявам, че ще ме спасят. Може би дори твърде изморен, за да искам да бъда спасен. Явно съм загубил съзнание. Когато се свестих, до мен лежеше жена, протегнала ръце, сякаш иска да ме прегърне. Говореше нещо за дъщеря си.

– Какво точно?

– Така и не разбрах. П омня само, че се спогледахме, абсолютно отчаяно, разбира се, но и с изненада. Разпознах я и мисля, че и тя ме позна. Беше Клара. Погалих я по главата и по рамото. Помня как си помислих, че никога повече няма да бъде красива. Лицето ѝ беше обезобразено от студа. В идях раната на устната ѝ, оставена от пикела ми. Може би ѝ казах нещо, тя може би отговори. Не знам. Бурята бучеше, а Сванте и Нима се караха над главите ни. Грачеха и се бутаха. В сичко беше толкова странно. Единственото, което долових, беше така абсурдно и неприятно, че реших, че не съм чул правилно. Това бяха английските думи slut и whore, уличница и курва. Защо някой би говорил такива неща в този момент? Не разбирах.

Глава 31

28 АВГУСТ

Микаел никога преди не бе губил желание за живот. Никога дори не бе изпадал в по-сериозна криза. Но сега лежеше на носилка, с тежки изгаряния по краката и стъпалата, и искаше единствено да изгуби съзнание и да изчезне. Не съществуваше нищо друго освен болките му. Н ямаше сили дори да крещи, просто се гърчеше и стискаше зъби. Не осъзнаваше, че може да стане и по-зле. Но можеше.

Мъжът с белия костюм, който се бе представил като Иван, взе скалпел от масичката до носилката и сряза част от изгорялата плът. Тялото на Микаел се изви като дъга и той все пак намери глас да изкрещи. И продължи да крещи, докато нещо не го върна обратно в околния свят. Мина известно време, докато осъзнае какво става, и само бегло долови, че се приближават нови стъпки. Този път се чуваха токчета. Той завъртя глава и видя жена с червеникаворуса коса. Беше неземно красива. Усмихна му се и това може би трябваше да му вдъхне надежда за някакво облекчение, но вместо това ужасът се впи още по-дълбоко в него.

– Ти... – промълви той.

– Аз – каза тя.

Камила го погали по челото и косата. В движението имаше прикрит садизъм.

– Здравей.

Микаел не отговори. Целият представляваше една голяма, крещяща рана. И все пак... мислите му се завъртяха, сякаш имаше да ѝ каже нещо важно, но не се сещаше какво.

– Лисбет ме притеснява – продължи тя. – Би трябвало да притеснява и теб, Микаел. Часовникът тиктака. Тик-так. Но ти нямаш представа за времето, нали? Ще ти кажа, че вече минава единайсет и Лисбет трябва да се обади на мига, ако иска да ти помогне. Но не сме чули и думичка от нея.

Тя отново се усмихна.

– Може би в крайна сметка не означаваш толкова много за нея, Микаел. Може би ревнува от другите ти жени. От малката ти Катрин.

Последните думи го разтърсиха.

– Какво сте ѝ направили?

– Нищо, миличък, нищо. Засега. Но изглежда, Лисбет предпочита да умреш, отколкото да ни сътрудничи. Ж ертва те, също както е жертвала толкова много хора преди теб.

Микаел затвори очи и продължи да рови в паметта си за онова, което си мислеше, че иска да каже. Но откри единствено болка.

– Вие ме жертвате – каза той. – Не тя.

– Ние... не, не, Лисбет получи предложение и не го прие. Честно казано, нямам нищо против. Ще се радвам тя да разбере какво е чувството да загубиш някого, който е бил важен за теб. Едно време ти беше важен за нея, нали?

Камила отново го погали по главата и в този момент той забеляза нещо неочаквано в лицето ѝ. Видя прилика с Лисбет, може би не в чертите, ами в безмълвния, яростен поглед.

– За нея... – заекна той, борейки се с болката.

– Какво, Микаел?

– За нея важни бяха майка ѝ и Холгер, а тях вече ги няма – каза той и в същия миг разбра какво искаше да ѝ каже.

– Какво ще рече това?

– Че Лисбет вече знае какво е да изгубиш някой близък, докато ти, Камила...

– Докато аз...

– ...си изгубила нещо по-лошо.

– И какво ще да е то?

– Част от себе си – изплю той през стиснатите си зъби.

– Какво имаш предвид?

Очите ѝ проблеснаха гневно.

– Изгубила си и майка си, и баща си.

– Така е.

– Майка, която е отказвала да види на какво си подложена, и баща... когото си обичала... но който се е възползвал от теб. И мисля...

– Какво, по дяволите, мислиш?

Той затвори очи и опита да се съсредоточи.

– Че си била най-голямата жертва в семейството. В сички са те предали.

Камила го стисна за гърлото.

– Какво ти е втълпила Лисбет?

Беше му трудно да диша, не само заради ръката на Камила. Стори му се, че пламъците се приближават, и разбра, че е допуснал грешка. Искаше да пробуди нещо в нея, но просто я беше вбесил.

– Отговаряй! – кресна тя.

– Лисбет каза, че...

Той се запъхтя тежко.

– Какво?

– Че е трябвало да проумее защо Зала е идвал при теб нощем, но е била твърде вглъбена в това да спаси майка си и не е разбрала.

Камила го пусна и изрита носилката, при което стъпалата му се удариха в ръба на пещта.

– Значи така ти е казала?

Пулсът му препускаше.

– Не е разбрала.

– Глупости.

– Не, не.

– Винаги е знаела. Естествено, че е знаела – изкрещя Камила.

– Успокой се, Кира – намеси се Иван.

– Няма – изръмжа тя. – Лисбет е лъгала най-безсрамно.

– Не е знаела – повтори Микаел.

– По нейните думи. Искаш ли да знаеш какво всъщност стана със Зала? Искаш ли? Зала ме направи жена. Това пък бяха неговите думи.

Камила се поколеба, като че обмисляше как точно да се изрази.

– Направи ме жена горе-долу така, както сега аз ще те направя мъж, Микаел – продължи тя, наведе се напред и го погледна в очите.

В първия момент просто се взираше гневно и отмъстително, но после нещо в погледа ѝ се промени. Микаел забеляза известна ранимост и си въобрази, че са осъществили връзка, или дори че тя е доловила нещо от себе си в уязвимото му положение. Но вероятно грешеше. В следващия миг Камила се обърна и се отдалечи, като извика няколко думи на руски, които прозвучаха като заповед.

Микаел остана сам с мъжа на име Иван. Не му оставаше друго, освен да опита да издържи. И да не гледа пламъците.

13 май 2008 година

Когато видя фигурите в снежната пелена, Клара се пусна, падна и се изтърколи надолу по склона. Спря до нечие тяло. Мъж. Мъртъв ли беше? Не, не, беше жив, помръдна и я погледна, и поклати глава. Носеше кислородна маска и Клара не можеше да види кой е. Но той я потупа по рамото.

После си свали маската и очилата и ѝ се усмихна. Тя отвърна на усмивката, или поне опита. Но моментът не трая дълго и скоро тя усети, че до тях се е разгорял спор. Чуваше само откъслечни думи. Нещо за всичко, което Йоханес – Йоханес ли казаха? – бил направил за Нима, или щял да направи. Да построи къща. Да се погрижи за Луна. Но тя не свърза чутото със себе си.

Толкова я болеше. Просто лежеше безпомощно в снега, без да може да се изправи. Примоли се на Бог отново да ѝ помогнат. И наистина, Нима се наведе, а Клара се почувства, сякаш целият свят протяга ръце към нея. Действително щяха да я спасят. Щеше отново да види дъщеря си, да се прибере у дома. Но Нима не се пресегна към нея.

Вдигна другия мъж. В първия момент тя не се притесни. Просто му помагаха да се изправи. Това не означаваше нищо, нали? Тя погледна нагоре и видя, че мъжът е увиснал на раменете на Нима, както тя преди малко. Помисли си, че на нея ще ѝ помогне другият мъж, онзи, който се беше развикал на Нима. Но той не предприемаше нищо и накрая се случи нещо страшно. Те започнаха да се отдалечават. Нали нямаше да я изоставят?

– Не – викна тя. – Моля ви, не ме оставяйте!

Но те продължиха, без дори да се обърнат. Тя се взираше в гърбовете им, които бавно изчезваха в бурята. Чак когато ги изгуби от поглед и вече чуваше единствено скърцащите им стъпки, ужасът я обзе напълно. Клара се развика и не спря, докато не остана без дъх. Тогава се разплака безмълвно, обзета от такова отчаяние, каквото дори не подозираше, че е възможно.

Юрий Богданов седеше в тясната пристройка, току до Кира, която беше потънала в един кожен диван и отпиваше нервно от някакво скъпо бяло бургундско вино, докарано тук специално за нея, разбира се.

Богданов се взираше в компютъра си. Имаше да следи цял куп камери, не само тази, на която Блумквист се гърчеше от болка, ами и охранителните камери на полето отвън. Сградата беше фалирала стъкларска работилница за скъпи вази и купи, която Кира беше придобила преди няколко години. Мястото беше изолирано, близо до гората и далеч от други постройки. И макар че прозорците бяха големи и високи, през тях не можеше да се види какво става вътре. О свен това Богданов с маниакална настоятелност се беше погрижил всички замесени да бъдат изключително внимателни, така че тук трябваше да са в безопасност. И въпреки това ситуацията не му се нравеше. Мислеше си за Осата и това, което бе чувал за нея. Твърдеше се, че е проникнала в частната мрежа на Агенцията за национална сигурност на САЩ и се е сдобила с информация, която дори президентът не е виждал. Беше постигнала невъзможното, в неговия свят беше жива легенда, докато Кира... божичко, Кира.

Той погледна през рамо към нея. Красавицата Кира, която го измъкна от канавката и го направи богат и към която трябваше да изпитва единствено благодарност. Но въпреки това – изведнъж той го почувства като тежест на раменете си – му беше дотегнала. Бяха му омръзнали заплахите, тормозът и отмъстителността ѝ. Без сам да знае защо, влезе в пощата, която беше създал, и в продължение на няколко секунди постоя неподвижно, обзет от чудновато вълнение.

След това написа GPS координатите, мислейки си, че щом не могат да открият Осата, то Осата може да открие тях.

Лисбет беше спряла на друго място за отдих, недалеч от Ешеста. Седеше загледана в екрана на лаптопа, когато една кола отби от пътя. Беше черно волво В90 и тя подскочи, посягайки към пистолета. Но в колата имаше просто двойка на средна възраст с малко момче, което слезе, за да се облекчи.

Лисбет отдели поглед от тях. Тъкмо беше получила съобщение от Чумата, което съдържаше... ами... определено не пробив, но поне нова посока. На изток.

Точно както се беше надявала, проклетият Петер Кович от „Свавелшьо“ се беше изложил. Охранителната камера на една бензиностанция на улица Индустригатан в Рокньо, северно от Тиерп, го беше заснела в 03:37 през нощта. Изглеждаше ужасно – едър, потен и разплут. На записа се виждаше как сваля каската си и пие от сребриста бутилка за вода, след което излива остатъка върху лицето и косата си. Изглеждаше все едно опитва да се освежи след зверски махмурлук.

Проследихте ли го по-нататък?,

написа тя.

Чумата отговори:

Това е всичко, после пак изчезва.

И няма сигнал от телефона му?

Мъртвешка тишина.

Което означаваше, че пияндето можеше да е отишло навсякъде. Към брега, или пък навътре в норландските гори. Все още нямаше представа къде са отвели Микаел. Потисна импулса да почне да крещи и да блъска и се замисли дали все пак не трябваше да пише на бандитите, за да провери дали не може да се възползва по някакъв начин от предоставената възможност за връзка. Влезе в пощата и откри, че там има нещо ново. Два реда цифри и букви, които в първия миг не можа да разтълкува. Бързо обаче осъзна, че това са GPS координати. Мястото, което обозначаваха, се намираше в енория Моронсала в Упланд.

Моронсала.

Какво означаваше това? Първо искаха да отиде до С унерща, като адски старателно бяха обяснили точно как трябва да се държи и какво да прави. Сега обаче нямаше никакви пояснения, нито думичка, само координатите на точка в... къде точно... насред нищото, някакво поле. Провери и видя, че Моронсала е малка населена област с шестстотин жители североизточно от Тиерп, състояща се главно от гори и поля. Имаше църква, разбира се, древни паметници и няколко изоставени индустриални сгради от седемдесетте и осемдесетте години, когато в селцето бе кипял известен предприемачески дух. Това привлече вниманието ѝ, тя влезе в Гугъл Ърт, разгледа мястото и откри, че насред полето, недалеч от гората, имаше ниска, правоъгълна тухлена сграда с големи стъклени прозорци.

Като нищо можеше да служи за скривалище на престъпници. От друга страна, това важеше са всяка самотна сграда в Швеция. Можеха да са навсякъде. И тъкмо това не разбираше. Защо бяха посочили тъкмо тази къща? За зелен хайвер ли я пращаха? Или беше капан?

Отново погледна картата и видя, че Рокньо, където Петер Кович беше спрял, за да се наплиска с вода, се намираше точно на път към Моронсала. Лисбет възкликна развълнувано.

Да не би някой от обкръжението на Камила да беше пропял? Съществуваше ли изобщо такава вероятност? Разбира се, бандитите от „Свавелшьо“ едва ли бяха особено въодушевени от заповедта да похитят човек като Микаел. Вероятно им се бе сторило твърде рисковано, но защо тогава биха ѝ предоставили информация? Какво се надяваха да получат в замяна?

Не се връзваше, но определено трябваше да провери. Написа на Чумата:

Може би имам следа в Моронсала?

Той отговори:

Tell me.

Тя му изпрати GPS координатите и написа:

Тръгвам натам. Би ли могъл да създадеш малко суматоха?

Обичам да създавам суматоха. Как? Електричество, телефонен трафик. Разбрано.

Ще се чуем.

Лисбет се качи на мотора си и потегли към Моронсала. След няколко минути забеляза, че е задухал вятър. Небето отново се заоблачаваше и тя стисна кормилото толкова здраво, че кокалчетата ѝ побеляха под ръкавиците.

Глава 32

28 АВГУСТ

Иван Галинов погледна журналиста на носилката. Беше боец. Отдавна не бе виждал някой да издържа така стоически на подобна болка. Но това не помагаше никому. В ремето си минаваше и повече не можеха да чакат. Журналистът трябваше да умре, може би напразно. Това обаче нямаше значение. Ето го тук, докаран до това положение от сенките на миналото. От самия огън, можеше да се каже.

Галинов, за разлика от много свои колеги от ГРУ, не изпадна във възторг, когато дванайсетгодишната дъщеря на Залаченко го замери с коктейл „Молотов“, оставяйки го да гори в колата си. Не, той се закле, че някой ден ще отмъсти на момичето. Вярно беше, разбира се, че много години преди това се почувства съкрушен, когато разбра, че Залаченко, неговият ментор и най-добър приятел, е дефектирал и се е превърнал в най-лошото от най-лошото, национален предател.

После обаче разбра, че нещата не са толкова прости. Ето защо възобнови връзка с него и скоро всичко беше както преди, или поне почти. Срещаха се на тайни места, обменяха информация и заедно градяха Звезда Б ратва. Никой, нито дори баща му, не означаваше толкова много за Галинов, колкото Залаченко. Винаги щеше да почита паметта му, макар и да знаеше, разбира се, че Зала е причинил и ужасно много злини. Не само такива, които упражнението на професията му изискваше, ами и ненужни жестокости, включително към собствената си плът и кръв. Това бе още един от аспектите на историята, довели Галинов дотук.

Би сторил каквото и да е за Кира. В нея откриваше едновременно Зала и самия себе си, едновременно предател и предаден, страдалец и причиняващ страдания. Но никога преди не я беше виждал толкова изтерзана, колкото след разговора с Микаел. Галинов изпъна гръб. Вече беше следобед, чувстваше се изморен и очите му пареха. Но нямаше да мръдне оттук, докато не си свършеше работата. Никога не се беше наслаждавал на мъченията, за разлика от Кира или Зала. За него това бе просто задължение.

– Време е да приключваме, Микаел – каза той. – Ще се справиш.

Микаел не отговори. П росто стисна зъби, опитвайки да не губи присъствие на духа. Носилката беше мокра от потта му. Стъпалата му бяха изгорели и нарязани, а пещта продължаваше да бълва пламъци като зейнало чудовище. На Галинов не му беше трудно да се постави в положението на Микаел.

На самия него му се беше случвало да го измъчват и да вярва, че ще умре. Помисли си, сякаш това можеше да утеши както него, така и Микаел, че сигурно има граница на болката. Някакъв момент, отвъд който тялото просто изключва. От еволюционна гледна точка безграничното страдание би било безсмислено, когато вече няма надежда.

– Готов ли си? – попита той.

– Аз... – започна журналистът, но очевидно нямаше сили да довърши, така че това беше всичко.

Галинов провери коланите и избърса потта от бузите си. За секунда мярна отражението си в металните ръбове на пещта, след което се подготви да сложи край.

Микаел искаше да каже нещо, каквото и да е, само и само за да си отдъхне за миг. Но силите го предадоха. Мислите и спомените го заляха като цунами. Видя дъщеря си, родителите си, Лисбет, Ерика, всичко възможно, много повече, отколкото бе способен да възприеме.

Осъзна, че гърбът му се е извил. Краката и ханшът му се тресяха, и той си помисли: случва се, изгарям до смърт. Погледна към Иван, но не можеше да го види ясно. Цялата стая изглеждаше замъглена и Микаел не разбра дали лампите на тавана наистина примигнаха и изгаснаха, или просто халюцинираше. Дълго време си мислеше, че мракът е просто част от предсмъртния ужас. Накрая обаче разбра, че нещо се случва. Чу стъпки и гласове и видя как Иван се завъртя и попита на шведски:

– Какво става, по дяволите?

Отговориха му развълнувани гласове. Какво ставаше? Микаел не проумяваше нищо, освен че наоколо бе настанала внезапна тревога и електричеството наистина бе спряло. Всичко беше изгаснало, с изключение на пещта, която продължаваше да гори все така заплашително. От болезнената смърт все още го делеше само едно побутване. И все пак суматохата означаваше... надежда. Той се огледа и долови сенчести силуети, които се движеха в мрака.

Може би полицията беше пристигнала. Опита да се абстрахира от болката и да помисли. Дали можеше да ги сплаши още повече? Да каже, че са обкръжени и прецакани? Но не, това може би просто щеше да ги подтикне да го ликвидират още по-бързо. Гърлото му се сви. Едва дишаше. Погледна към кожените колани, стегнали краката му. Бяха нови, старите бяха изгорели, сливайки се със собствените му рани. Прасците му пулсираха и крещяха от болка. И все пак... изгорялата кожа по тях бе увиснала хлабаво. Може би можеше да се отскубне? Реши да опита. Щеше да боли неописуемо, но нямаше време да мисли за това. Затвори очи и успя да произнесе:

– Мамка му, покривът пада.

Мъжът, който се наричаше Иван, погледна нагоре. Микаел си пое дълбоко дъх, издърпа краката си изпод коланите, нададе безумен вик, който раздра въздуха, и без дори да се замисли, изрита Иван в корема. После всичко почерня и се размаза. П оследното, което чу, преди да изгуби съзнание, бяха гласове, които изкрещяха на шведски:

– Застреляй го!

Май 2008 година

На следващия ден, на слизане към базовия лагер, в мислите му се завърнаха думите, които едва-едва бяха достигнали до тях през бурята и виелицата. П оследният отчаян вик на Клара:

– Моля ви, не ме оставяйте!

Това бе повече, отколкото можеше да понесе, и още тогава предусети, че този вик ще отеква в него до края на живота му. Но нищо не беше толкова просто. Усещането, че е жив, беше силно и опияняващо. Отново и отново се молеше на Бог да успее да слезе до долу, където да се отпусне в прегръдката на Ребека. Така че не изпитваше единствено вина. Искаше и да живее, и, разбира се, беше благодарен не само на Нима, но и на Сванте. Ако не беше той, Йоханес щеше да си остане горе. И все пак не можеше да го погледне в очите. В место това насочи вниманието си към Нима Рита, и не беше единственият. Всички го гледаха разтревожено. Нима беше развалина. Обсъждаше се дали ще могат да го свалят с хеликоптер до болницата. Но той отказваше помощ, особено от Сванте и Йоханес.

Това бе притеснително, не можеше да се отрече. Какво щеше да каже Н има, когато възвърнеше силите си? Тази мисъл го измъчваше, а изглежда, не даваше мира и на С ванте, така че настроението ставаше все по-напрегнато. Но накрая Йоханес спря да се тормози. Да става каквото ще. Наближаваха безопасността на базовия лагер, но силите го напускаха и желанието му за живот постепенно бе изместено от апатия. Когато най-накрая прегърна Ребека, не усети мечтаните сигурност и копнеж. В гърдите му имаше единствено тежест.

Не искаше да яде и пие, направо легна да спи. Събуди се четиринайсет часа по-късно, целият скован. Имаше чувството, че над целия зашеметяващ планински пейзаж пада пепел. Не намираше утеха никъде, дори в усмивката на Бека. Все едно бе мъртъв. Изпълваше го една-едничка мисъл: трябваше да разкаже. Но все отлагаше, не само заради Сванте и разтревожените му погледи. До тях стигнаха новини, че катераческата кариера на Нима Рита е приключила. Нима Йоханес трябваше да забие последния пирон в ковчега? Нима трябваше да разкаже, че човекът, който във всички други отношения беше големият герой на експедицията и който беше спасил живота му, е оставил една жена да умре в бурята?

Струваше му се почти невъзможно. И все пак щеше да го направи, ако Сванте не се беше намесил по време на прехода от базовия лагер. Вече бяха слезли на височината на Намче Базар и се намираха недалеч от дефилето на един ромолящ поток. Йоханес вървеше сам. Ребека беше по-напред и се грижеше за Шарлот Рихтер, която се притесняваше за измръзналите си пръсти. Сванте прегърна Йоханес през рамо и каза:

– Не можем да кажем нищо, никога, нали го разбираш?

– Съжалявам, Сванте. Трябва да разкажа. Иначе няма да мога да живея със самия себе си.

– Разбирам, приятелю. Разбирам. Само че сме в капан – каза той и му припомни с най-добронамерения си глас за козовете, с които руснаците разполагаха срещу тях.

Този път Йоханес се съгласи, че в крайна сметка се налагаше да си мълчи. Може би видя в това нещо като спасително въже, което да го измъкне от личностното задължение да каже истината.

Релефът не я улесняваше. Лисбет не смееше да мине по главния път, ако това изобщо беше правилната постройка. Беше намерила горска пътека, която се виеше между дърветата, и сега стоеше до мотора си в боровинковите храсти зад един бял бор и оглеждаше къщата.

Първоначално не забеляза признаци на живот вътре и реши, че всичко е димна завеса, че просто искаха да я пратят по грешна следа. Сградата беше строена с камъни и тухли и имаше издължена форма, като конюшня. Личеше си, че е занемарена. Покривът имаше нужда от поправка, а боята се лющеше. От позицията на Лисбет не се виждаха коли или мотоциклети. После обаче забеляза, че от комина се издига дим, и даде знак на Чумата да задейства операцията си.

Малко след това от сградата надникна един силует, мъж с тъмни дрехи и дълга коса. Не го видя много добре, но все пак забеляза, че той се огледа неспокойно, и това ѝ беше достатъчно.

Монтира IMSI прехващача, който действаше като мобилна базова станция. Само няколко секунди по-късно навън надникна още един мъж, също толкова изнервен. Все повече се убеждаваше, че това са те, и, изглежда, съвсем не бяха в ограничен състав. Ето защо снима сградата и прати на комисар Бублански криптирано съобщение с GPS координатите, надявайки се, че полицията ще може да реагира бързо. След това тръгна към постройката. Естествено, това беше рисковано.

Нямаше къде да се скрие, но искаше да погледне през големите прозорци, които стигаха чак до земята. Духаше вятър, а небето беше притъмняло. Лисбет вървеше приклекнала, готова да извади пистолета си. Много скоро обаче отстъпи назад. Беше се приближила твърде много и въпреки това не виждаше нищо. Прозорците бяха затъмнени. Обзе я усещане за надвиснала опасност, обърна се кръгом и погледна телефона си. Беше прехванала есемес:

Ликвидираме го и се махаме оттук.

Беше трудно да се каже какво точно се случи после. Лисбет като че отново се колебаеше, също както на Тверской Булевард. Но Кони Андершон, който в същия момент я забеляза на една от камерите, остана със съвсем друго впечатление. Той видя смазващо целеустремена фигура, която тичаше към гората.

Богданов също я видя на монитора си, но за разлика от Кони, не би аларма, а просто се загледа след нея с неохотно възхищение, докато тя бягаше между дърветата. След няколко секунди беше изчезнала. После се чу шум от ускоряващ мотор и тя отново се появи на екрана: хвърчеше към тях с пълна сила и Богданов предположи, че я вижда за последно.

Чу се шум от счупени стъкла, заваляха куршуми и моторът рязко зави. Богданов обаче не остана, за да види как ще се развие всичко. Грабна ключовете за колата и хукна, обзет от внезапно и неустоимо желание най-накрая да се освободи, да се махне от цялата лудост, която не можеше да свърши добре нито за тях, нито за Осата.

Микаел отвори очи и видя размазаните очертания на един мъж, застанал право пред него. Беше брадясал и пълен, на около четиресет години, с дълга коса, широка челюст и червени очи. Мъжът трепереше, а в ръцете му имаше пистолет, който също се тресеше. Погледна нервно към Иван, който още се мъчеше да си поеме дъх.

– Да го застрелям ли? – изкрещя мъжът.

– Застреляй го – отговори Иван. – Трябва да се махаме оттук.

Микаел размаха крака, сякаш за да парира куршумите с обезобразените си стъпала. Видя как мъжът се прицелва, челото му се набръчква, а мускулите на предмишницата му се стягат.

– Не, за бога, недей – изкрещя Микаел.

В същия миг чу рев от кола или мотор. Шумът се приближаваше с бясна скорост и мъжът се обърна. Н якой откри огън, може би картечен, Микаел не можеше да прецени. Единственото сигурно беше, че превозното средство се приближаваше към тях. Чу се сблъсък и из стаята се пръснаха счупени стъкла. В ътре влетя мотоциклет, яхнат от тънка фигура, облечена в черно, вероятно жена. Тя насочи мотора право към един от мъжете в стаята, а ударът я запрати към стената.

През това време стрелбата продължаваше. Пълният мъж с широката челюст също се прицели с пистолета си, но не към него, а към жената, само че пропусна. Жената вече беше на крака и тръгна към него с бързи, диви крачки, сякаш преследваше плячка. Микаел видя как Иван застина съсредоточено или изплашено. Не разбра какво стана после. Чу още изстрели и викове, след което отново го обгърна пелена от болка и гадене.

Катрин, Ковалски и съпрузите Форшел си поръчаха индийско и направиха кратка почивка, но сега отново седяха заедно във всекидневната. Катрин опита да събере мислите си. Трябваше да научи какво точно е казал Сванте на Форшел по време на прехода.

– Смятах, че ми мисли доброто – каза Йоханес. – Прегърна ме през рамо и каза, че се страхува, че може да ни лепнат и други обвинения, ако разкажем за станалото. Каза, че и без това сме били изложени на риск.

– Какви бяха аргументите му?

– Отговорните фигури в ГРУ знаеха кои сме. Сванте каза, че сигурно вече се питали дали има връзка между нашето присъствие и смъртта на Гранкин. После добави все така приятелски: „Знаеш, че отдавна искат да те натопят“, и беше вярно, знаех го. ГРУ ме считаха за опасен дразнител, а Сванте ми напомни, че вероятно разполагат с компромати срещу мен.

– Компромати?

– Уличаваща информация.

– Свързана с какво?

– Една история с министър Антонсон.

– Търговският министър?

– Точно така. По онова време Стен Антонсон беше отскоро разведен и се чувстваше малко изгубен. В люби се в млада рускиня на име Алиса. Беше на седмото небе, бедният. По време на визита в Санкт Петербург, на която и аз бях поканен, двамата се напили с шампанско в хотелската си стая. В разгара на веселбата Алиса започнала да го разпитва по поверителни теми и мисля, че тогава му е просветнало. Това не беше голямата му любов, а класически меден капан. Стен избухнал. Започнал да крещи и да размахва ръце. Охранителите му се втурнали вътре и настанала суматоха. На някого му хрумнала идиотската идея, че аз трябва да разпитам жената, затова ме повикаха в стаята.

– И какво стана?

– В лязох вътре и първото, което видях, беше Алиса, по дантелени бикини и жартиери. Беше изпаднала в истерия и опитах да я успокоя. Тя се разкрещя, че иска пари. И наче щяла да повдигне обвинение за сексуален тормоз срещу Антонсон. Хвана ме напълно неподготвен. Имах доста рубли в мен и ѝ ги дадох. Не беше особено разумно, но това бе единственото решение, което ми хрумна тогава.

– И си се страхувал, че има снимков материал?

– Да. Сванте ми напомни за случката и това още повече усложни нещата. Замислих се за Бека и колко много я обичах. Изплаших се да не ме сметне за някакъв нехранимайко.

– И си решил да си мълчиш?

– Реших да изчакам, а когато видях, че Нима, изглежда, също няма намерение да разкаже, изчаках още малко, и още малко. В ремето минаваше, а на главата ми се струпаха други проблеми.

– Какви проблеми?

Отговори Янек Ковалски:

– От ГРУ разбраха, че Йоханес е опитал да вербува Гранкин.

– Как е станало?

– Мислехме, че Стан Енгелман им е казал – продължи Ковалски. – През лятото и есента попаднахме на силни индикации, че той е част именно от Звезда Братва. Подозирахме, че е имал източник по време на експедицията, който го е информирал за близките отношения между Йоханес и Виктор. Мислехме дори, че източникът може да е бил Нима Рита.

– Но не е било така?

– Не, но въпреки това беше ясно, че някой е подшушнал на ГРУ. Не смятахме, че могат да твърдят нещо със сигурност, но все пак... Русия изпрати протестна нота до шведското правителство. Говореше се дори, че натискът от страна на Форшел е допринесъл за стресовото състояние на Гранкин и това му е коствало живота. И, както знаеш, Йоханес беше изгонен от Русия.

– Значи това е била причината? – каза тя.

– Отчасти, да. По онова време Русия изхвърляше купища дипломати на общо основание. Но да, имаше я и историята с Гранкин. Това беше голяма загуба за всички нас.

– Не за всички – каза Йоханес. – За мен беше началото на нещо ново и по-добро. Напуснах военните и изпитах огромно облекчение. Бях влюбен, ожених се, разработих компанията на татко и самият аз станах баща. Хубавото в живота отново ме увлече.

– А това е опасно – каза Ковалски.

– Циници – каза Ребека.

– Но е вярно. Щастливите хора свалят гарда.

– Не бях достатъчно предпазлив и не събрах две и две, а трябваше – каза Йоханес. – Продължих да се доверявам на Сванте и да разчитам на подкрепата му. Дори го направих свой главен секретар.

– И това е било грешка? – попита Катрин.

– Меко казано. Много бързо обаче реалността ме застигна.

– Стана жертва на дезинформационна кампания.

– Това също, но преди всичко Янек ми се обади.

– Какво искаше?

– Да говорим за Нима Рита – отговори Ковалски.

– Какво за него?

– Ами – каза Йоханес, – аз поддържах връзка с Нима, помагах му с пари, построих му къща в Кумбу. Но в крайна сметка беше без значение какво правя. Смъртта на Луна съсипа целия му живот и той се разболя тежко. Успях да се свържа с него само няколко пъти по телефона, като едва разбирах какво говори. Бълнуваше, в главата му беше каша, и никой нямаше сили да го слуша. Считаха го за безобиден – дори и С ванте. Но през есента на 2017 година ситуацията се промени. Журналистка от „ Атлантик“ на име Лилиан Хендерсън написа книга за експедицията до Еверест, която трябваше да излезе за десетгодишнината от трагедията. Лилиан беше много добре запозната с фактите и знаеше не само за романса на Виктор и Клара, ами и за връзката на Стан Енгелман със Звезда Братва. Дори беше проучила слуха, че Енгелман е искал съпругата му и Гранкин да загинат в планината.

– Божичко.

– Да, и освен това беше провела тежко интервю със Стан в Ню Йорк. Естествено, той отрекъл всички обвинения, а и не беше ясно как Лилиан би могла да ги докаже. Въпреки това обаче Енгелман явно се е почувствал сериозно застрашен.

– Какво стана?

– Лилиан Хендерсън проявила непредпазливостта да спомене, че ще отиде в Непал, за да говори с Нима Рита. При нормални обстоятелства, както казах, той вероятно не представляваше никаква заплаха, но ако го разпиташе репортер, който разполага с достатъчно информация и може да отдели фактите от измислиците, нещата може би щяха да стоят по друг начин.

– А за какво са се отнасяли фактите, от които би се страхувал Енгелман?

– Тъкмо за това, което проучваше Лилиан – каза Ковалски.

– Какво имаш предвид?

– Имахме човек в посолството в Непал, който беше прочел афишите на Нима в К атманду. В тях, насред всичко останало, пишеше, че Стан е поискал от Нима да убие Мамсахиб в планината, макар че Нима явно бил написал „Ангелман“, и звучало едва ли не сякаш от небето се е спуснал някакъв черен ангел, който му е дал заповедта.

– Искаш да кажеш, че е било вярно? – каза Катрин.

– Да, така смятаме – продължи Ковалски. – Според нас Стан е обмислял варианта да използва Нима Рита като оръжие.

– Възможно ли е наистина?

– Не забравяй, че Енгелман се отчаял, когато разбрал, че Клара и Гранкин интригантстват и искат да го разобличат.

– Знаете ли как е реагирал Нима?

– Бил е потресен, разбира се – каза Йоханес. – Беше посветил цялата си кариера, целия си живот, на това да помага на хората, не да отнема животи. Отказал и да чуе. Но впоследствие все пак допринесъл за смъртта на Клара и това го измъчвало. Не е трудно да си го представи човек. Вината и параноята го сломили и през есента на 2017 година Нима направил отчаян опит да признае греховете си в К атманду. Искал да се изповяда пред света.

– Да, така изглеждаше – каза Ковалски. – Информирах Йоханес, че посещението на Лилиан Хендерсън вероятно вещае опасност. Казах му, че съществува риск Стан и Звезда Б ратва да се отърват от него, а Йоханес директно заяви, че сме длъжни да му осигурим грижи и закрила.

– И го направихте?

– Да.

– Как?

– С ъобщихме на Клас Берг от Муст, качихме Нима на британски дипломатически самолет и го пратихме в „Сьодра Флюгелн“ в Орщавикен, където, за жалост...

– Какво?

– Не му помогнаха, а аз... – продължи Йоханес.

– Ти...

– Не го посещавах толкова често, колкото възнамерявах. Не само защото имах много работа. Чисто и просто ме болеше твърде много да го гледам в това състояние.

– И си предпочел да не помрачаваш щастливия си живот.

– Да, но щастието ми не продължи дълго.

Глава 33

28 АВГУСТ

Моторът се вряза в прозореца и Лисбет Саландер се наведе напред. Миг по-късно вдигна поглед, видя, че мъж с кожен елек стреля по нея, и го блъсна. Ударът беше толкова силен, че тя хвръкна във въздуха, удари се в стената и се приземи върху една метална греда на пода. Изправи се моментално и потърси прикритие зад една колона, като междувременно се огледа, регистрирайки подробностите, броя мъже и оръжия, разстоянията и препятствията в помещението, и – в дъното – пещта, която беше видяла на записа.

Току до Микаел стоеше мъж с бял костюм и притискаше лицето му с парцал. Без да се усети, Лисбет тръгна към тях, водена от несломима вътрешна сила. Един куршум уцели каската ѝ. Други профучаха около нея. Тя отвърна на стрелбата и един от мъжете до пещта се сви, а това все беше нещо. Но като цяло нямаше план, просто тичаше напред.

Видя, че мъжът с белия костюм е хванал носилката и се кани да бутне Микаел в пламъците. Лисбет се прицели и стреля, но изглежда, пропусна, така че вместо това скочи право към него и двамата се строполиха на пода. След това всичко се случи твърде бързо.

Знаеше само, че го удари с глава и счупи носа му, изправи се на крака, простреля друг неясен силует и успя да разкопчае кожения колан около една от ръцете на Микаел, което беше огромна, шибана грешка. Но прецени, че е наложително. Микаел лежеше на някаква носилка, която се движеше на релси, и едно-единствено бутване би могло да го запрати в пламъците. Но макар че коланът ѝ отне само две секунди, това я разконцентрира.

Удариха я в гръб, някой простреля ръката ѝ и тя падна напред. Не беше достатъчно бърза, за да избегне ритника, който изби оръжието от ръцете ѝ, а това беше катастрофално. Когато успя да стане, вече я бяха обградили. С игурна беше, че ще я застрелят на място. Но обстановката беше напрегната и объркана. Може би чакаха заповеди.

Все пак именно нея преследваха от самото начало. Тя се огледа, търсейки пътища за бягство. Видя, че двама от мъжете са на земята, а друг беше ранен, но все още на крака. Срещу нея имаше трима души, а Микаел едва ли можеше да ѝ помогне. Като че ли беше в несвяст, а краката му...

Тя извърна глава и отново погледна към бандитите. Разпозна Йорма и К риле от „Свавелшьо“. Раненият беше Петер Кович и, изглежда, имаше нужда да седне. Той беше слабото звено, а Криле също не изглеждаше в особено добра форма. Него ли беше блъснала с мотора?

Малко по-нататък имаше синя врата, която водеше към пристройката. Естествено, предполагаше, че там има още хора, а зад гърба ѝ се чуваше пъшкане и шумолене от мъжа, когото беше ударила с глава, вероятно Галинов. Той също не беше обезвреден. Кръв се стичаше от ръката ѝ и тя все по-ясно осъзнаваше, че е прецакана. Всяко непредпазливо движение би ги провокирало да я застрелят. Но Лисбет отказваше да се предаде. Мислите ѝ хвърчаха. Каква електроника имаше тук? Очевидно камера, компютър и интернет връзка, и може би аларма. Но не... не можеше да използва нищо от това, а и електричеството беше прекъснато.

Можеше единствено да опита да спечели време. Отново погледна към Микаел. Нуждаеше се от него, както и от всяка възможна помощ. Опита да мисли позитивно. Поне го беше спасила, макар и временно. Останалото обаче беше един голям провал. Откакто се поколеба на Тверской булевард, само забъркваше проблеми и причиняваше страдание. Изруга сама на себе си, докато мозъкът ѝ продължаваше да търси решение.

Огледа мъжете и езика на тялото им и измери на око разстоянието до дупката в прозореца, до мотоциклета си и до един железен прът, вероятно понтело[43], който лежеше на пода. Оформяше и отхвърляше планове за действие, докато запаметяваше всеки детайл наоколо. Усети някакво напрежение във въздуха и се ослуша за издайнически звуци. В следващия миг синята врата се отвори и към нея, с едновременно триумфална и отчаяна крачка, се зададе твърде добре позната фигура.

Цялото помещение се изпълни с тревога и тържественост, а слаб глас зад гърба на Лисбет каза на руски:

– За Бога, Кира. Още ли си тук?

30 септември 2017 година, Катманду

Нима Рита седеше на колене в една странична уличка, недалеч от река Багмати, където кремираха мъртвите. Потеше се под пухеното си яке – същото, което бе носил, когато видя Луна за последно, в цепнатината в леда горе на Чо Ою. Още можеше да си я представи, легнала по корем, с разперени ръце, все едно плуваше и се провикваше към него от другата страна на живота:

– Моля те, не ме оставяй!

Виковете ѝ звучаха като тези на Мамсахиб. Беше също толкова сама и отчаяна. Беше непоносимо да мисли за това и Нима Рита отпи от бирата си. Не че тя можеше да смълчи виковете, нищо не бе в състояние да го направи, но поне ги приглушаваше и караше акомпанимента на околния свят да звучи малко по-меко. Нима погледна бутилките. Оставаха му още три, което беше добре. Щеше да ги изпие. После щеше да се върне в болницата и да се срещне с Лилиан Хендерсън, която идваше от САЩ, за да се срещне с него. Това беше голямо събитие и може би единственото нещо от години насам, което му вдъхваше истинска надежда, макар, разбира се, да се опасяваше, че тя също ще му обърне гръб.

Над него тегнеше проклятие. Вече никой не го чуваше. Думите му просто се носеха като пепел по вятъра. Хората бягаха от него като от болест, все едно беше чумав. Въпреки това той не спираше да се моли на планинските богове, че някой като Лилиан ще го разбере, а и знаеше точно какво иска да каже. Искаше да каже, че е сгрешил. Мамсахиб не беше лош човек. Лошите бяха тези, които казаха, че е лоша. Сахиб Енгелман и Сахиб Линдберг, които желаеха смъртта ѝ и които го подлъгаха, шепнейки ужасни думи в ушите му. Те бяха злите, не тя, това трябваше да каже. Но дали щеше да успее? Беше болен, и сам го знаеше.

В главата му всичко беше омешано. Имаше чувството, че е изоставил на само Мамсахиб, ами и своята Луна, а това го караше да обича и оплаква Мамсахиб, точно както обичаше и оплакваше Луна, което правеше нещастието му двойно по-голямо. Стократно по-голямо. Трябваше да бъде смел, да опита да разграничи гласовете, да не се оплете и да изплаши Лилиан, както плашеше всички останали. Затова пиеше бирата си методично и бързо, със затворени очи. Около него се носеше миризма на подправки и пот. Гъмжеше от народ, но Нима чу стъпки, които се приближиха твърде много до него, и той вдигна поглед. Пред него стояха двама мъже, възрастен и млад.

– Тук сме за да ти помогнем – казаха на британски английски.

– Трябва да разкажа на Мамсахиб Лилиан – каза той.

– Ще разкажеш – отвърнаха те.

Не беше сигурен какво стана после, но скоро се озова в кола, която отиваше към летището, и разбра, че никога няма да се срещне с Лилиан Хендерсън. Никой нямаше да разбере истината, без значение колко пъти Нима молеше боговете за прошка. Беше изгубен и щеше да умре изгубен.

Катрин се наведе напред и погледна Йоханес Форшел в очите.

– Ако Нима Рита е искал да говори с журналист, защо не му е било позволено?

– Състоянието му беше твърде тежко.

– Каза, че са се грижили зле за него. Че през повечето време са го държали заключен. Защо не му е било помогнато да изглади историята си?

Йоханес Форшел сведе поглед. Устните му помръднаха нервно.

– Защото...

– ...в действителност не си го искал – прекъсна го тя по-сурово, отколкото възнамеряваше. – Не си искал щастието ти да замръкне, не е ли така?

– Боже господи – намеси се Янек. – Прояви малко милост. Йоханес не е лошият в тази история, а и както казахме, щастието му не продължи дълго

– Така е, извини ме – каза тя. – Продължавай.

– Няма нужда да молиш за извинение – каза Йоханес. – Права си, разбира се. Бях жалък. Потисках спомените за Нима, но и собственият ми живот ми дойде в повече.

– Заради цялата вълна от омраза?

– В същност тя така и не ми се отрази толкова сериозно – продължи Йоханес. – Виждах какво представлява в действителност – блъфове и дезинформация. Не, катастрофата настъпи този август.

– Какво стана тогава?

– Седях в кабинета си в министерството. Преди два дни бях разбрал, че Нима е избягал от „Сьодра Флюгелн“. Тревожех се и мислех за това, когато влезе Сванте. Забеляза, че нещо не е наред. Аз така и не го бях информирал, че сме довели Нима тук. Сванте не знаеше нищо, така ми бяха наредили Янек и хората му. Но тогава не издържах. Макар че добре бях опознал манипулативната му страна, често се уповавах на него в трудни моменти. Този навик ми остана още от Еверест. Разказах му всичко, просто ми се изплъзна.

– Той как реагира?

– Спокойно, сдържано. Изненада се, естествено. Но не долових абсолютно нищо притеснително. Просто кимна и излезе. Мислех, че всичко ще се нареди. Вече се бях свързал с Клас Берг и той обеща да открие Нима и да го върне в болницата. Но не се случваше нищо. Чак в неделя, на шестнайсети август, ми се обади Сванте. Беше дошъл с колата пред дома ни в Стоксунд и искаше да говорим. Предупреди ме да не взимам телефона си, което означаваше, че става дума за нещо деликатно. Беше усилил музиката в колата.

– Какво ти каза?

– Че е открил Нима и е разбрал, че той е окачвал афиши, в които разказва за станалото на Еверест, и че е опитвал да се свърже с журналисти. „Не можем да позволим подобна информация да изтече точно сега – така каза. – Не и когато сме толкова уязвими.“

– А ти какво отговори?

– В същност не знам. Помня само, че той каза, че се е погрижил за всичко и нямало защо да се притеснявам. Аз побеснях. Настоях да ми обясни точно какво е направил, а той отвърна съвсем спокойно: „Бих ти разказал, но така ще забъркам и теб, ще станем съучастници“. Изкрещях, че не ми пука и искам да знам какво е направил. И копелето ми разказа.

– Какво?

– Издебнал Нима Рита до Нора Банториет и му подал предварително подготвена бутилка. Нима не го разпознал, а на следващия ден заспал спокойно. Така се изрази, заспал спокойно. И добави, че никой нямало да се усъмни, че смъртта е настъпила естествено или в резултат на свръхдоза, тъй като Нима на нищо не приличал. Откачих. Започнах да викам. Разкрещях се, че ще го предам на полицията и ще го вкарам в затвора до живот. Казах и по-лоши неща, не бях на себе си. Но той просто ме гледаше спокойно и най-накрая проумях. Прозрението ме удари като гръм.

– Какво си проумял?

– Що за човек е той и на какво е способен. Осъзнах толкова много неща, че не знам откъде да започна. Но помня, че си мислех за боровинковата супа на Еверест.

– Боровинковата супа? – повтори Катрин учудено.

– Сванте беше уредил спонсориране от една фирма в Даларна, която правеше много питателна боровинкова супа. Знаете, че тя е нещо типично шведско. Но на Еверест той говореше толкова въодушевено за напитката, че всички от експедицията ни започнаха да я пият. И докато седяхме в колата, си спомних как в лагер четири, точно преди да тръгнем към върха, той раздаде бутилките, които шерпите ни бяха качили дотам. С помних си как даде бутилките на Виктор и Клара и колко изнемощяха те скоро след това. Осъзнах, че...

– Че Сванте и друг път е приготвял специални бутилки.

– Не мога да го докажа, нито пък той си призна. Но знаех, че така е станало. Сложил е нещо в бутилките им, което ги е направило по-слаби, или ги е приспало. Разбрах, че с Енгелман са в комбина. Че са действали, за да защитят себе си и Звезда Братва.

– Но не си посмял да ги издадеш?

– Не, и това ме пречупи.

– Сванте с какво разполагаше срещу теб?

– Имаше снимки как давам пари на любовницата на Антонсон. Това само по себе си беше доста лошо, но не беше всичко. Ни най-малко. Имало сведения, че съм ходил по проститутки, че съм удрял жени. Каза, че имало цяло досие, което беше толкова абсурдно, че просто седях и го зяпах. Никога не съм правил такива неща, Бека, ти знаеш. Но по изражението му си личеше. За пръв път го проумях истински.

– Кое?

– Н ямаше значение, че фактите са изфабрикувани. Нямаше значение дори, че бяхме приятели. Щеше да ме смачка, ако така му изнасяше. Никога няма да забравя как ми каза, че ако се изправя срещу него, ще ме натопи и за убийството на Нима Рита. Бях ужасен. Видях катастрофата, надвиснала над нас, Бека, и не можах да го понеса. В место да действам, си взех отпуск и избягах на острова, а останалото го знаете. Не можех да живея така и се отправих към морето.

– Каква свиня – каза Катрин.

– Неописуема – каза Ребека.

– Онова досие, за което ти е казал Сванте, съществува ли? Или просто е блъфирал?

– Съществува, за жалост – каза Янек с натежал глас. – Но може би е най-добре ти да обясниш, Йоханес, а аз ще допълвам, ако има нужда.

Настъпи моментът, който бе очаквала през целия си зрял живот, но Кира чувстваше най-вече... какво?... разочарование като че ли. Донякъде защото краят най-накрая беше дошъл и вече не можеше да си мечтае за него, донякъде и защото триумфът не беше толкова голям, колкото си го бе представяла. Мигът беше омърсен от бързането и неспокойствието. Но основната причина беше самата Лисбет.

Тя изобщо не изглеждаше така, както се надяваше Кира. Не изглеждаше нито пречупена, нито изплашена. Беше невероятно мръсна и слаба, просната по корем, окървавена. Но въпреки това приличаше на котка, готова за скок. Подпря се на лакти, все едно се приготвяше за атака. Черните ѝ очи гледаха към външната врата и дори само това – чувството, че не ѝ обръща внимание – вбеси Кира. Погледни ме, сестричке, искаше ѝ се да изкрещи. Погледни ме. Но не биваше да се оголва.

– Значи най-накрая те накарахме да дойдеш? – каза тя.

Лисбет не отговори. Вместо това обиколи стаята с поглед и накрая се спря на Микаел, овъглените му крака и пещта зад него. Като че потърси отражението си в блестящия метал, което вдъхна сили на Кира. Може би Лисбет все пак бе малко изплашена.

– Ще изгориш, точно като Зала – каза Кира, при което сестра ѝ най-накрая отговори:

– Това ще те накара ли да се почувстваш по-добре?

– Ти би трябвало да знаеш.

– Не, не носи удовлетворение.

– На мен ще ми донесе.

– Знаеш ли за какво съжалявам, Камила?

– Не ме интересува.

– Съжалявам, че не видях какво става.

– Глупости.

– Съжалявам, че не се обединихме срещу него.

– Това никога... – започна Камила, но не стигна по-далеч.

Може би нямаше представа какво иска да каже, или пък знаеше, че всичко би прозвучало грешно. Затова се спря и вместо това извика:

– Простреляйте я в крака и я хвърлете в пещта.

Най-накрая почувства известна възбуда в гърдите. Проклетите идиоти обаче, макар че наистина стреляха, явно се забавиха твърде много. Лисбет успя да се претърколи, а Блумквист изведнъж скочи на крака, въпреки че това изглеждаше невъзможно. Камила отстъпи назад и видя как сестра ѝ вдигна някакво ръждясало желязо от пода.

Под прикритието на хаоса около Лисбет, Микаел измъкна ръцете си от кожените колани и се изправи, въпреки че краката едва го държаха. П одпомогнат от адреналина, който бушуваше в кръвта му, все пак остана прав и грабна един от ножовете на масичката.

Само на няколко метра от него Лисбет се претърколи на пода с железен прът в ръка, добра се до мотора си и го изправи с едно-единствено рязко, агресивно движение. Приклекна зад него за няколко секунди, използвайки го като щит срещу куршумите, след което скочи на седалката, запали двигателя, подкара към строшения прозорец и изчезна. Това стана толкова неочаквано, че дори бандитите спряха да стрелят. Тя избяга ли?

Трудно беше за вярване, но шумът от мотора наистина ставаше все по-слаб и накрая се стопи в нощта. Микаел като че бе залят от студена вълна. Примигна към горящата пещ и изгорелите си крака. Ножът в ръката му изглеждаше жалко, като пръчица насред смъртоносна битка. Непоносимата болка надделя и Микаел се строполи на пода.

Известно време не се случи нищо. Всички просто стояха шашнати. Чуваше се тежко дишане и сумтене. Накрая мъчителят му, Иван, се изправи на крака. Носът му беше разбит, а костюмът измърлян с пепел и кръв. Каза, че веднага трябва да се махнат оттук. Камила го погледна в очите и направи неясно движение с глава, което можеше да означава както „да“, така и „не“, или нищо конкретно. Изглеждаше също толкова зашеметена, колкото и всички останали. Изруга тихо и изрита един от мъжете, който лежеше ранен на пода.

Някой викна нещо за Богданов, но в същия момент Микаел долови и друг шум: към сградата се приближаваше мотор. Това трябваше да е Лисбет. Какво правеше? О тново караше към тях, но този път не толкова бързо, и не към дупката в прозореца. Изглежда, се насочи към Микаел и пещта, а бандитите откриха огън, бясно и безразсъдно. Шумът обаче все така се приближаваше и след миг моторът влетя през близкия прозорец.

Силуетът на Лисбет се появи сред дъжда от стъкла, които полетяха из помещението и засипаха главата и раменете на Иван. Той подскочи, все едно е видял призрак. Реакцията му беше разбираема – Лисбет бе бледа като труп, изглеждаше като обезумяла и вече не държеше кормилото, а железния прът. Изби оръжието от ръцете на един от мъжете, след което моторът се блъсна в носилката и Лисбет падна до стената. Със светкавичен рефлекс обаче се изправи на крака, хвърли се към оръжието, което се беше плъзнало по пода, и започна да стреля.

Пламъците от цевта проблеснаха в мрака. Микаел не разбра какво става, чу единствено изстрелите, виковете, стъпките, пъшкането и падащите тела. Но когато врявата затихна поне временно, реши да действа, да направи нещо, каквото и да е.

Забеляза, че все още държи ножа, и опита да се изправи. Не можа, болеше го твърде много. Но опита повторно и този път стана и се олюля. Болката беше бездънна. Микаел се огледа със замъглен поглед и видя, че освен него на крака вече бяха само трима души: Лисбет, Иван и Камила.

Единствено Лисбет бе въоръжена. С итуацията се беше наклонила в нейна полза и тя можеше да сложи край на всичко. Но нищо не се случваше. Тя стоеше неподвижно, сякаш беше замръзнала на място. Дори очите и клепачите ѝ не помръдваха. Нещо не беше наред. С трахът сякаш блъсна Микаел в гърдите и миг по-късно той го видя: ръката на Лисбет трепереше.

Не беше в състояние да стреля и Иван и Камила се осмелиха да пристъпят напред от двете ѝ страни. Иван кървеше, а Камила се тресеше от гняв. В продължение на няколко секунди се взираше в Лисбет почти налудничаво. След това, сякаш наистина искаше да бъде застреляна, Камила изведнъж се втурна право към нея. Но и този път Лисбет не натисна спусъка.

Сблъсъкът я запрати назад и тя удари главата си в плочките до пещта. Иван се втурна напред и я сграбчи, а от пода се надигна още един мъж. О тново се оказаха в безизходица.

Глава 34

28 АВГУСТ

– Чувствах се все по-отчаян, не само от страх – каза Йоханес Форшел. – Себеомразата също играеше роля. Сванте успя не просто да ме сплаши, ами да изкриви цялата ми представа за мен самия. Обвиненията му се просмукаха във вените ми и започнах да се чувствам като човек, който не заслужава да живее. Споменах медийната омраза. Дотогава не ми пукаше за нея, но след срещата със Сванте в колата изведнъж всичко, което се говореше за мен, започна да ми се струва като истина, като част от съществото ми. Не можех да се захвана с нищо, просто лежах като парализиран.

– Но те чух да викаш по телефона – каза Ребека. – Изглежда, все още имаше желание да се бориш.

– В ярно е, исках да се боря. Свързах се с Янек и го информирах. На няколко пъти седях с телефона в ръка и възнамерявах да се обадя на министър-председателя и началника на полицията. Бях на път да предприема нещо, или поне така ми се иска да вярвам. Но Сванте явно се е притеснил, когато си взех отпуск. Дойде до Сандьон. Сега впоследствие се чудя дали не ме е поставил под наблюдение.

– Защо го казваш? – попита Катрин.

– Една сутрин, докато Ребека беше на пазар, той се появи изневиделица. Отидохме на брега да поговорим. Тогава Сванте ми показа досието.

– Как изглеждаше?

– Беше фалшификат, разбира се, но ми се стори зловещо колко старателно беше изготвено, със снимки на насинени жени, показания, копия от молби до полицията, свидетели, документи, които имитираха технически доказателства. Очевидно беше дело на професионалисти и веднага ми стана ясно, че достатъчно хора ще повярват на сведенията за достатъчно дълго време, така че нанесените щети да бъдат непоправими. Спомням си как влязох обратно в къщата и се огледах. Всеки предмет вътре, кухненските ножове, прозорците на горния етаж, електрическите контакти, всичко се беше превърнало в средство, чрез което да се нараня. В онзи момент исках да умра.

– Но не съвсем, Йоханес – каза Янек. – Все още ти беше останал малко боен дух. Обади се да ми разкажеш.

– Направих го, така е.

– И ни предостави достатъчно информация, за да успеем да установим, че Сванте Линдберг е бил вербуван от Звезда Братва преди повече от петнайсет години. Осъзнахме, че той е дълбоко и изначално корумпиран, и най-накрая разбрахме какво всъщност се е случило.

– Че е отровил Гранкин и Клара Енгелман?

– Мотивите му ни станаха ясни. Точно както и Стан Енгелман, Сванте се е боял, че Клара и Виктор ще проговорят. Вярно, според нас Гранкин не е знаел за ролята на Сванте в синдиката, но това не е от чак такова значение. Бъдеш ли въвлечен, трябва да правиш каквото ти кажат.

– Започвам да разбирам – каза Катрин.

– Добре – продължи Янек. – Значи осъзнаваш, че Сванте е имал и други причини да остави Клара да умре, освен че е помагал на приятел.

– Искал е тя да замълчи завинаги.

– Когато се надигнала от мъртвите, синдикатът отново се оказал в опасност.

– Ужас.

– Несъмнено. За беда бяхме толкова заети, че забравихме да държим Йоханес в течение.

– Оставили сте го на произвола на съдбата – каза Ребека.

– Не му осигурихме закрилата, която заслужава, и безкрайно съжалявам.

– Така и трябва.

– Да, знам. В сичко е толкова несправедливо. Катрин, надявам се, че след като изслуша историята, и ти смяташ така.

– Как? – попита тя разсеяно.

– Че Йоханес през цялото време е искал да постъпи правилно.

Катрин не отговори. Взираше се в телефона си, зачетена в извънредна новина

– Станало ли е нещо? – попита Ребека.

– Провежда се полицейска акция в Моронсала, която може би е свързана с Микаел – каза тя.

Лисбет удари главата си в тухлената стена и в същия момент усети как я блъска жегата от пещта. Знаеше, че трябва да се стегне, не само заради самата себе си. Но беше безнадеждно. Можеше да изгаря мъже с ютия. Можеше да татуира думи на гърдите им, да върши всякакви лудости. Но не можеше да застреля сестра си – дори ако животът ѝ зависеше от това. Осъзнаваше го за пореден път.

Отново се бе поколебала и сега, насред цялото безумие наоколо, Камила я сграбчи за ранената ръка и опита да я бутне в пещта. Огънят изпращя в косата ѝ и тя за малко да падне в пламъците, но успя да остане на крака. Видя как един от мъжете, май че Йорма, насочва пистолета си към нея. Лисбет го изпревари и го простреля в гърдите. Заплахата обаче не свършваше с това. Галинов също вдигна оръжие от пода и тя се канеше да застреля и него. Но не успя.

Микаел отново се строполи с разкривено от болка лице, но падайки, успя да наръга Галинов в рамото. Точно в този момент Камила направи крачка назад и се вторачи в Лисбет с безгранична омраза. Разтреперана от гняв, тя отново се засили към нея. Но Лисбет успя да направи крачка встрани и Камила полетя в пещта, понесена от собствената си инерция.

Всичко свърши за секунди, но въпреки това ѝ се стори странно проточено. Движението, падането и размаханите ръце. Звукът от приземяването в огъня, подпалената коса, пращенето на кожата и последвалите писъци, които пламъците задушиха. Отчаяният опит да се надигне, първите несигурни крачки по пода, с горяща коса и блуза.

Камила крещеше, мяташе глава и размахваше ръце, докато Лисбет стоеше и наблюдаваше сцената. За кратко се замисли дали не трябва да помогне на сестра си. Но остана неподвижна и вместо това се случи нещо друго. Камила замлъкна. Трудно бе да се каже защо, но вероятно бе видяла отражението си в металната рамка на пещта, защото изведнъж отново запищя:

– Лицето ми, лицето ми!

Звучеше, сякаш е изгубила нещо по-страшно от живота си. Това обаче ѝ вдъхна сили. Тя се наведе бързо към оръжието, което Галинов бе изпуснал, и го насочи към сестра си. Лисбет се стресна, но този път щеше да отвърне на стрелбата, въпреки всичко.

Косата на Камила още гореше и това може би се отразяваше на зрението ѝ. Тя размаха оръжието във въздуха, все едно опитваше да се ориентира в мрака. Лисбет беше сложила пръст на спусъка, готова да стреля, и за миг си помисли, че наистина го е направила. Чу се изстрел. Но той не дойде от нейния пистолет.

Беше Камила. Застреля се в главата, а Лисбет, без дори да осъзнава, протегна ръка напред и понечи да каже нещо. Но думите така и не се отрониха от устата ѝ. Камила се строполи, а Лисбет остана загледана към нея. През мислите ѝ премина цял един свят, обгърнат от огън и разрушение.

Мислеше за майка си, и за Зала, пламнал в своя мерцедес. С коро над главите им закръжа хеликоптер и тя се обърна към Микаел, който също лежеше на пода, недалеч от Камила и Галинов.

– Свърши ли? – попита той.

– Свърши – отвърна тя и в същия миг чу виковете на полицаите, които се приближаваха към сградата.

Глава 35

28 АВГУСТ

Ян Бублански – или Бубла, както понякога го наричаха – вървеше по полето пред старата стъкларска работилница. Навсякъде гъмжеше от полицаи и медицински персонал. Телевизионен екип излъчваше на живо. Бублански знаеше, че Микаел и много от ранените вече са откарани, но за своя изненада все пак забеляза познато лице през отворената врата на една от линейките. Беше толкова окаяна и мръсна, с превързана ръка, а косата ѝ като че ли беше опърлена. Взираше се безизразно в една носилка, с която изнасяха навън труп, увит в сиво одеяло.

– Лисбет, добре ли си? – каза той.

Тя не отговори. Дори не го погледна, така че той продължи:

– Трябва да ти благодарим. Без теб...

– Това изобщо нямаше да се случи – прекъсна го тя.

– Не бъди толкова сурова със себе си. Мога ли да те помоля да ми обещаеш, че... – пробва той, но и този път не можа да довърши изречението си.

– Нищо не ти обещавам – каза тя с глас, който го изплаши.

Бублански отново се замисли за падналия ангел в рая, който не служи и не принадлежи никому. Усмихна се тревожно и подкани парамедиците да я откарат в болницата възможно най-бързо.

След това се обърна към Соня Мудиг, която вървеше към него. За хиляден път си помисли, че е твърде стар за такива лудости. Мечтаеше си за морето, или което и да е спокойно и далечно място.

Всички седяха, вторачени в телефоните си. Репортер от СВТ[44], който докладваше директно от мястото на събитието, съобщи, че Блумквист и Саландер са били изведени от сградата, ранени, но живи. Катрин усети как очите ѝ се насълзяват. Ръцете ѝ трепереха и тя се загледа пред себе си с празен поглед. Янек сложи ръка на рамото ѝ.

– Изглежда, ще се оправят.

– Да се надяваме – отговори тя.

Замисли се дали да не тръгне още сега, но осъзна, че едва ли ще може да помогне с кой знае какво. Най-добре беше да завърши започнатото. Все още я глождеше един въпрос и тя каза:

– Предполагам, че хората ще те разберат, Йоханес, или поне тези, които искат да разберат.

– Те обикновено не са много – каза Ребека.

– К аквото, такова – каза Йоханес. – Можем ли да те откараме някъде, Катрин?

– Ще се оправя – каза тя. – Но се чудех още нещо.

– Да чуем.

– Каза, че не си посещавал Нима особено често в „Сьодра Флюгелн“. Но си ходил там няколко пъти и си забелязал, че не се чувства добре?

– Да.

– Защо тогава не изиска да се вземат мерки? Защо не се погрижи да бъде преместен на по-добро място?

– Изисквах какво ли не. Дори вдигнах скандал в клиниката. Но не беше достатъчно, а и се отказах твърде бързо. Бягах от проблема. Може би беше повече, отколкото можех да понеса.

– Как така?

– Има неща, с които човек не може да се справи – каза той. – Просто извръща глава и се преструва, че не съществуват.

– Толкова зле ли беше?

– Попита дали съм го посещавал. В началото ходех там много често. После обаче направих пауза от почти година. Просто така се стекоха нещата. Помня, че бях притеснен, когато се върнах. Той се зададе към мен, влачейки крака. Беше облечен със сиви дрехи и приличаше на прекършен затворник. С танах и го прегърнах. Тялото му беше вдървено и безжизнено. Опитах да говоря с него. Зададох му хиляди въпроси. Той отговаряше само с по една дума. Изглежда, се беше предал. Накрая ми кипна, бях бесен.

– На клиниката?

– На него.

– Не разбирам.

– Така е с чувството за вина. Накрая поражда гняв. Нима беше като...

– Какво?

– Другото ми „аз“. Той беше цената, която платих, за да живея щастливо.

– Какво имаш предвид?

– Не разбираш ли? Имах дълг към него, който не можех да изплатя. Дори не можех да му благодаря, без да му напомня за това, което го разкъсваше отвътре. Оцелях, защото Клара беше пожертвана. Оцелях, защото той беше пожертван, а накрая и жена му. Не можех да понеса това и така и не се върнах в „Сьодра Флюгелн“. Извърнах поглед.

Глава 36

9 СЕПТЕМВРИ

Ерика Бергер отново поклати глава. Не, каза, че не знае как е станало, но че не ѝ харесва изборът им на думи. Каза, че тя не е Госпожица П ерфектна, нито сляпа моралистка, а напротив, че е адски добра и в статиите ѝ има сила и съпричастност, така че вместо да мрънкат, трябваше да се гордеят. Ето защо ги помоли да се разкарат оттук и да вървят да си вършат работата.

– Веднага – допълни Ерика.

– Да, да – измърмориха те. – Просто си мислехме...

– Какво?

– Забрави.

Младите репортери Стен О стрьом и Фреди Веландер се изнизаха от кабинета ѝ, а тя ги наруга. Но да, и тя самата понякога се чудеше. Как стана така? В ярно, това беше неочаквана последица от един романс, от една нощ в хотелска стая, знаеше го, и все пак... Катрин Линдос.

Тя бе последният човек на земята, от когото Ерика би очаквала да пише за „Милениум“. Но Катрин им предостави сензационно разкритие, а освен това в самия ѝ репортаж имаше специален заряд. Още преди публикуването му министърът на отбраната Йоханес Форшел подаде оставка, а главният му секретар Сванте Линдберг беше задържан от полицията, като причината, изглежда, беше подозрение в убийство, изнудване и шпионаж. Въпреки това информацията, която изтичаше в медиите и ежедневно и ежечасово водеше до гръмки заглавия, не намаляваше вълнението, предшестващо излизането на новия им брой, и нямаше да им отнеме лаврите.

Във връзка с материала в предстоящия брой на „Милениум“ освобождавам мястото си в правителството,

- пишеше Йоханес Форшел в прессъобщението си.

Това беше просто фантастично, а обхватът на журналистическата завист си проличаваше във факта, че дори някои от собствените ѝ колеги не можеха да се зарадват истински на успеха и изпитваха нужда да говорят глупости за човека, предоставил им материала, както и да мрънкат заради сътрудничеството с немския вестник „Гео“, за който никому неизвестна жена на име Паулина Мюлер беше написала статия за научната работа, помогнала за идентифицирането на шерпа Нима Рита.

Самият Микаел не беше написал и ред, макар че стоеше зад цялата подготовка. Той обаче претърпя редица операции и беше на легло, обгърнат от морфинова мъгла. Лекарите все пак му донесоха добри новини: до половин година щеше да може да ходи нормално, което си беше облекчение, разбира се. Въпреки това обаче той остана затворен и мрачен и само понякога, когато говореха за развода ѝ, звучеше като старото си „аз“. Даже се засмя, когато Ерика му разказа, че се вижда с друг мъж, който също се казваше Микаел. Каза, че било практично. Но нямаше сили да говори за себе си и преживяното.

Не изливаше болката си и Ерика се притесняваше за него. Надяваше се, че днес ще се отпусне малко. П рибираше се у дома и тя смяташе да го посети вечерта. Но първо трябваше да прегледа материала му за фабриките за тролове, който той не желаеше да публикува, но все пак ѝ изпрати с огромна неохота. Ерика си сложи очилата за четене и започна. Началото всъщност никак не беше зле, помисли си тя. Микаел знаеше как да въведе читателите във всяка история. Но после... окей, започваше да го разбира.

Статията се влачеше, а той се луташе, искаше да каже твърде много неща наведнъж. Тя си сипа кафе и продължи да чете, зачерквайки по някое и друго изречение. Изведнъж обаче... какво беше това? В самия край на репортажа имаше тромава добавка за мъж на име Владимир Кузнецов, който, изглежда, стоеше зад фабриките за тролове в Русия. О свен това Микаел твърдеше, че е отговорен за кампанията на омраза, която предхождаше убийството на ЛГБТ хора в Чечения, а това беше нова информация.

Ерика провери за всеки случай, но не, образът на Кузнецов в интернет беше почти... миловиден. Пишеше, че е ресторантьор, шегаджия, хокеен фен и специалист по пържолите от мечешко и организирането на празненства за елита. Но статията на Микаел обрисуваше съвсем друга картинка. Кузнецов беше човекът зад хакерските атаки и дезинформирането, довели до срива на борсата. Той беше кукловодът зад лъжите и омразата, които се разпространяваха по цял свят, а това беше сензация и нищо друго. К акво, по дяволите, си мислеше Микаел? Как можеше да остави подобни сведения за края на репортажа, и то просто да ги нахвърля, без никакви доказателства?

Ерика отново изчете откъса и видя, че името на Кузнецов представлява линк към редица документи на руски. Повика Ирина, техния редактор, тъй като тя беше помагала на Микаел по-рано това лято. Ирина беше на четиресет и пет, ниска и мургава, с топла усмивка и големи очила с рогови рамки. Седна на стола на Ерика и веднага се зачете в материала, коментирайки на глас. Щом стигна до края, двете се спогледаха и Ирина промърмори:

– Мътните ме взели.

Микаел тъкмо се беше добрал на патерици до апартамента си и не разбираше какви ги говори Ерика по телефона. От друга страна, в момента мисълта му не беше особено бърза. Бяха му дали морфин, главата му тежеше и го тормозеха спомени.

Известно време Лисбет беше заедно с него в болницата и това му вдъхваше спокойствие. Хубаво беше да може да поговори с единствения човек, който можеше да разбере през какво е преминал. Но тъкмо когато свикна с присъствието ѝ, тя изчезна, без да се сбогува или да каже каквото и да е. Разбира се, настана суматоха. Лекарите и сестрите търчаха да я търсят. Бублански и Соня Мудиг, които не бяха приключили със свидетелските показания, също. Естествено, това не доведе до нищо.

Лисбет я нямаше и Микаел го понесе тежко. По дяволите, Лисбет, защо вечно бягаш от мен? Не разбираш ли, че се нуждая от теб? Но каквото, такова. Микаел компенсира отсъствието ѝ с псувни и проклятия и още повече болкоуспокояващи.

Понякога, на границата между деня и нощта, имаше чувството, че ще полудее. А ако все пак успееше да заспи, винаги сънуваше пещта в Моронсала. Присънваше му се, че пламъците малко по малко поглъщат тялото му, след което се будеше с рязко движение или вик и поглеждаше объркан към краката си, за да види дали не горят наистина.

Най-хубави бяха следобедите, когато имаше посетители и почти забравяше за себе си, или поне успяваше да държи спомените от стъкларската работилница настрана. Най-неочакваното посещение беше, когато на вратата се появи тъмнокоса жена с искрящи очи, прегърнала букет цветя. Носеше светлосин костюм с панталони тип чарлстон, а косата ѝ беше грижливо сплетена на плитки. Приличаше на спринтьорка или танцьорка и се движеше почти неподвижно. В първия момент Микаел не можа да се сети откъде я познава. После обаче осъзна, че това е Кади Линдер, с която се беше запознал във входа на Фискаргатан.

Кади каза, че искала да помогне. Трогнало я това, което прочела за него във вестниците. Но като че ли имаше и още нещо, което искаше да му каже. Въртеше се нервно и изглеждаше смутена, което разпали любопитството му.

– Получих имейл – каза тя. – Или може би не точно имейл. Екранът примигна и бам, получих файл за Фреди К арлсон от „Формеа Банк“, сещаш ли се, онзи, който злословеше по мой адрес, защото го нарекох непочетен във „Веканс Аферер“.

– Имам някакъв спомен – каза той.

– Така, та във файла имаше недвусмислени доказателства, че докато е отговарял за дейността на банката в Балтийския регион, Фреди е бил замесен в пране на пари на високо равнище. Разбрах, че е не просто непочтен, ами и престъпник.

– Ама че работа.

– Но не това ме смая най-много, а съобщението в края.

– Какво пишеше?

– „Следя охранителните камери, в случай че някой не е загрял, че съм се преместила.“ Това беше всичко. В първия момент не разбрах за какво става дума, нямаше нито адрес на подателя, нито име. Но после се сетих за посещението ти и драматичните събития в Моронсала. Осъзнах, че съм купила апартамента на Лисбет Саландер и...

– Няма защо да се притесняваш – прекъсна я той.

– Какво... не, за бога, не се притесних, почувствах се... starstruck[45]! Разбрах, че файлът за Фреди Карлсон е компенсация за неприятностите, които бих могла да имам покрай нея. Бях смаяна, честно казано, и още повече ми се прииска да помогна и на двама ви.

– Няма нужда – каза той. – Достатъчно е, че дойде.

Но след това Микаел все пак прояви съобразителност, която впоследствие учуди самия него, и попита Кади – с оглед на уязвимата позиция на „Милениум“ на медийния пазар и всички агресивни опити за закупуване – дали би искала да стане председател на борда на вестника. Тя грейна и се съгласи на мига, а още на следващия ден Микаел получи одобрението на Ерика и останалите.

С изключение на това, в болницата го посещаваше главно Катрин, разбира се, не само защото, общо взето, вече бяха двойка, ами и защото беше ангажиран с репортажа ѝ. Четеше черновите и двамата отново и отново дискутираха историята. Сванте Линдберг и Стан Енгелман бяха арестувани, Иван Галинов също. Това, изглежда, беше краят и на мотоклуб „Свавелшьо“, но не и на Звезда Братва, които имаха твърде могъщи закрилници.

Йоханес Форшел, изглежда, се размина леко и Микаел често си мислеше, че Катрин е твърде снизходителна към него. Но все пак самият Форшел им беше осигурил информацията. Пък и Микаел го харесваше, така че можеше да приеме опрощението му, а и Ребека и децата сигурно също чувстваха огромно облекчение.

Но най-хубавото беше, че Нима Рита бе кремиран в Тенгбоче според будистките обичаи. Щеше да има втори помен, на който Боб Карсън и Фредрика Нюман щяха да присъстват. Въпреки това обаче Микаел не можеше да се зарадва истински. Имаше чувството, че наблюдава всичко отстрани, особено сега, докато Ерика бърбореше развълнувано по телефона. За какво, в името на Бога, ставаше дума?

– Кой е Кузнецов? – попита той.

– Ти сериозно ли?

– Защо?

– Нали ти го разобличаваш!

– Нищо подобно.

– Колко наркотици са ти дали лекарите?

– Твърде малко.

– Освен това си го написал като първокласник.

– Нали ти казах.

– Но като първокласник или не, съвсем ясно подчертаваш, че Владимир Кузнецов е предизвикал срива на борсата миналото лято. О свен това е един от отговорните за убийствата на хомосексуални в Чечения.

Микаел нищо не разбираше. Дотътри се до компютъра си и отвори старата статия.

– Това е нелепо.

– Още повече предвид реакцията ти.

– Трябва да е...

Не довърши изречението, но нямаше и нужда. Ерика, изглежда, си мислеше същото.

– Нещо, свързано с Лисбет?

– Не знам – каза той шокирано. – Кузнецов, казваш?

– Виж сам. Ирина превежда прикачените документи и доказателства. Но историята е безумна. Кузнецов е човекът, за когото Пуси Страйкърс пеят в Killing the world with lies.

– В кое?

– Извинявай, забравих, че ти не слушаш нищо по-ново от Тина Търнър.

– О, я престани.

– Ще опитам.

– Чакай поне да проверя за какво става дума.

– Ще мина довечера и ще го обсъдим.

Микаел се сети за Катрин, която щеше да идва следобед.

– Нека се видим утре сутринта, за да имам време да навляза малко повече в цялата работа.

– Окей. Ти как си, между другото?

Той се замисли. Смяташе, че Ерика заслужава сериозен отговор.

– Беше ми доста тежко.

– Разбирам.

– Но сега...

– Да?

– Като че ли живнах малко.

Усети, че бърза да затвори.

– Трябва... – продължи той.

– Да говориш с един човек.

– Нещо такова.

– Пази се – каза тя.

Микаел затвори и опитa да направи това, което вече беше опитвал безброй пъти в болницата – да се свърже с Лисбет. От нея нямаше ни вест, ни кост, с изключение на съобщението ѝ до Кади Линдер, и той се тревожеше. Изпитваше пълзящо под кожата безпокойство, което го тормозеше най-много вечер и сутрин, наред с всичко останало. Страхуваше се, че Лисбет няма да може да спре: че ще намери нови сенки от миналото си, с които да се бори, докато късметът не я изостави. Не го напускаше мисълта, че тя сякаш е орисана да свърши зле, и това не му даваше мира.

Взе телефона си. Какво да напише този път? Навън отново се заоблачаваше. Духаше вятър и прозорците леко потрепваха. Микаел усещаше ударите на сърцето си. Заляха го спомени за зейналата пещ в Моронсала и той обмисли дали да не напише нещо едва ли не строго: че тя трябва да се свърже с него. И наче щеше да полудее.

Но вместо това съчини шеговито съобщение, сякаш се боеше да покаже колко много се притеснява:

Значи не беше достатъчно, че ми помогна с материала за Форшел, ами си се видяла принудена да ми поднесеш на тепсия и главата на Кузнецов.

Отново не получи отговор. Часовете си минаваха, свечери се, Катрин дойде, двамата се целунаха, разделиха си бутилка вино и за известно време Микаел забрави тревогите си. Говориха без прекъсване чак докато заспаха прегърнати към единайсет часа. Три часа по-късно той се събуди с усещане за надвиснала катастрофа и се пресегна към телефона си. Но Лисбет не беше написала и думичка. Микаел взе патериците си, добра се до кухнята и седя там чак до сутринта, мислейки си за нея.

ЕПИЛОГ

Във въздуха витаеше усещане за буря. Криминален инспектор Артур Делов паркира на чакълената алея пред изгорялата къща в Городище, северозападно от Волгоград. Не беше ясно защо пожарът е предизвикал такъв смут.

Нямаше пострадали, а и къщата не беше кой знае какво. Целият квартал беше бедняшки и зле поддържан и дори не се знаеше кой е собственикът. Въпреки това отпред се бяха събрали важни клечки, хора от разузнаването, може би дори гангстери, както и няколко дечурлига, които вероятно трябваше да са на училище или у дома при майките си. Той разпъди хлапетата и огледа руините. От сградата бяха останали само коминът и стара желязна камина, всичко останало беше срутено и изгоряло. Жаравата вече беше изгаснала. Целият имот представляваше пуст, черен пейзаж, а по средата зееше дупка, като някакъв проход към подземния свят. О тстрани се издигаха няколко опърлени, призрачни дървета, чиито клони приличаха на овъглени пръсти.

Вятърът вдигаше пепел и сажди от земята и тровеше въздуха. Артур дишаше трудно и гърдите го стягаха, но той се окопити и се обърна към колегата си Ана Мазурова, която беше приклекнала сред отломките.

– За какво става дума? – попита той.

По косата на Ана имаше сажди и люспи.

– Смятаме, че е показен палеж – отговори тя.

– Защо?

– Къщата е купена преди седмица от адвокатска кантора в Стокхолм – каза тя. – С емейството, което е живяло тук, се е преместило в ново и по-хубаво жилище във В олгоград. Вчера вечерта, след като мебелите били изнесени, отвътре се чули експлозии. Къщата пламнала и изгоряла до основи.

– И защо това притеснява хората? – попита Артур.

– Александър Залаченко, създателят на синдиката Звезда Братва, е живял тук като дете. След смъртта на родителите му е бил пратен в детски дом в Свердловск в Урал. Въпросната сграда е била подпалена онзи ден и, изглежда, това тревожи редица големци, тъй като съвпада и с други беди, сполетели синдиката.

– Значи някой, изглежда, иска да изпепели злото до корен – каза той и се умисли.

Небето над тях се смрачаваше. Порив на вятъра поде пепел от руините и я разнесе над квартала. Малко след това заваля – освобождаващ дъжд, който прочисти въздуха, и Артур усети как дробовете му се отпускат.

Не много след това Лисбет кацна в Мюнхен, взе такси и докато се возеше, прочете редицата есемеси от Микаел. Реши най-накрая да отговори.

Сложих точка.

Получи отговор веднага.

Точка?

Време е за ново начало.

После се усмихна, и без тя да знае за това, Микаел също се усмихна в дома си на Белмансгатан. Наистина беше време за нещо ново.

БЛАГОДАРНОСТИ ОТ АВТОРА

Благодаря от сърце издателката ми Ева Йедин и агентите ми Магдалена Хедлунд и Джесика Баб Бунде.

Голямо благодаря на Петер Карлсон от „Нурщедтс“ и редактора ми Ингемар Карлсон. Благодаря и на Йоаким, брата на Стиг Ларшон, и Ерланд, техния баща.

Благодаря на Карин Бойс, журналист и писател, която ми каза за гена на шерпите, както и на Мари Ален, професор по съдебна медицина, която ми помогна да го открия.

Благодаря също на Давид Якоби, специалист по сигурността в „Касперски Лаб“, Кристофър Маклехоуз, британския ми издател, Джордж Гулдинг, английския ми преводач, Хенрик Друид, професор по съдебна медицина, Петра Ростен-Алмквист, началник на съдебномедицинския отдел в Стокхолм, Юхан Норберг, писател и китарист, Якоб Нурщед от „ДиЕнЕй-консулт“, Петер Витболд, полицейски инспектор, и Линда Алтрув Берг, К атерине Мьорк и Кайса Лурд от „Нурщедс“. И на първата ми читателка, моята Ане.

Бележки

1

Аз Камбачен, мразя Китай (англ.). – Б. пр.

2

Много изморен. Трябва намери дхарамсала, и лхава, много добър лхава. Знаеш ли? (Англ.) – Б. пр.

3

Ежегодно вечерно бягане на 10 километра, което се провежда всеки август в Стокхолм. – Б. пр.

4

Предградие на Стокхолм. – Б. пр.

5

Един от стокхолмските острови. – Б. пр.

6

Букв. Хълмът на Мойсей (шв.). Площад в центъра на Стокхолм. Същото име носи и околният район, характеризиращ се с провеждането на множество културни събития. – Б. пр.

7

От англ. cheetah, гепард. – Б. пр.

8

Момичета на повикване (англ.). – Б. пр.

9

Залив в източната част на езерото Меларен, която навлиза в Стокхолм. – Б. пр.

10

Убиваш света с лъжи. / Даваш на лидерите властта да парализират / Храниш се с убийства и омраза, / Ампутирай, опустошавай, поздравявай. Но никога, никога / не се извинявай. (Англ.) – Б. пр.

11

Важна клечка (англ.). – Б. пр.

12

Ще ми се да беше (англ.). – Б. пр.

13

На датски Kongens Nytorv, т.е. Новият площад на краля. – Б. пр.

14

Скапан, смачкан, увреден (англ.). – Б. пр.

15

Най-големият шведски интернет форум. – Б. пр

16

От шв. Must, Militära underrättelse-och säkerhetstjänsten. – Б. пр.

17

От шв. MSB, Myndigheten för samhällsskydd och beredska p. – Б. пр

18

Знам нещо ужасно за Йоханес Форшел. (Англ.) – Б. пр

19

Аз взех го. И оставих М амсабив, ужас, ужас. (Англ.) – Б. пр.

20

Кратки тандемни повторения (англ.). – Б. пр.

21

В Швеция тоталната отбрана е стратегия, която обхваща дейностите и съвместните операции на военните и гражданската отбрана в случай на война. – Б. пр.

22

Виж ме. Виж какво ми се случи! А аз го взех. Взех го. (Англ.) – Б. пр.

23

Много, много красива жена. И тя ли критикува Форшел? (Англ.) – Б. пр.

24

Ежегодно музикално състезание, чрез което се определят представителите на Швеция в Евровизия. – Б. пр.

25

От англ. NRA, National Rifle Association (Националната асоциация на стрелците). – Б. пр.

26

На шведски modig означава смел, а stark силен. – Б. пр.

27

Много, много ядосва планина (англ.). – Б. пр.

28

Сахиб, сахиб. М ного добър човек. (Англ.) – Б. пр.

29

Отрепки и загубеняци (англ.). – Б. пр.

30

Опитаха се да ме отровят. Но избягах. Слязох от планината и стигнах до езерото. (Англ.) – Б. пр.

31

31 Наистина опитах да се погрижа за нея. Опитах. Но Мамсахиб просто падна, а после

32

Нека се поклоня на планинската легенда. (Англ.) – Б. пр.

33

Каква съпруга имаш само! Каква красавица. (Англ.) – Б. пр.

34

Здравеняк, бияч (англ.). – Б. пр.

35

Височинен мозъчен оток. – Б. пр.

36

Полуостров в центъра на Стокхолм, където се намира Националният музей, както и няколко големи хотела. – Б. пр.

37

Земен, стъпил на земята (англ.). – Б. пр.

38

Букв. Лъвският склон – система от алеи и рампи, които водят към северния вход на кралския дворец в Стокхолм. – Б. пр.

39

Прилича на епилептичен припадък. Мисля, че трябва да извикаме линейка. (Англ.) – Б. пр.

40

На шведски blomster означава цвете. – Б. пр.

41

Водещата новинарска агенция в Швеция. Самият Стиг Ларшон е работил там повече от

42

Предприемане на мерки според най-лошия възможен случай (англ.). – Б. пр.

43

Стъкларски инструмент. – Б. пр.

44

Шведската национална телевизия. – Б. пр.

45

Поразен от срещата с някоя знаменитост (англ.). – Б. пр.

Content

Давид Лагеркранс
Тя, която трябваше да умре
Милениум #6

ПРОЛОГ

ЧАСТ 1 НЕИЗВЕСТНИТЕ

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

ЧАСТ 2 ПЛАНИНСКИЯТ НАРОД

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

ЧАСТ 3 ДА СЛУЖИШ НА ДВАМА ГОСПОДАРИ

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

ЕПИЛОГ

БЛАГОДАРНОСТИ ОТ АВТОРА

Бележки